ALEKSANDAR DIMA

VIKONT DE BRAŽELON

ALEXANDRE DUMAS

LE VICOMTE DE BRAGELONNE

Prevod

R. Dimitrijević i D. Marodić

Priredio Ivan Kalnak

VIKONT DE BRAŽELON

VIKONT DE BRAŽELON

I

PISMO

Sredinom maja 1660. godine, u devet sati ujutru, kad je već toplo sunce upijalo rosu sa žutoga šeboja u zamku Bloa, jedna mala grupa konjanika od tri čoveka i dva paža vraćala se u grad preko mosta. Kod onih koji su šetali obalom ovo nije izazivalo nikakav naročiti utisak; oni ih samo pozdraviše prinoseći ruku čelu, a zatim izraziše ovu misao na najčistijem francuskom jeziku koji se govori u Francuskoj:

— Evo, kraljev brat se vraća iz lova.

I to je bilo sve.

Međutim, dok su se konji peli uz strmi nagib koji vodi od reke u zamak, nekoliko dućanskih momaka približiše se poslednjem konju o čijem su sedlu visile razne ptice, privezane za kljun.

Ugledavši ih, radoznalci ispoljiše svoj prezir prema tako mršavom plenu sa prostačkom iskrenošću, i posle međusobnog raspravljanja o slabim stranama lova u letu vratiše se svojim poslovima. Samo jedan od ovih radoznalaca, debeo i bucmast mladić vesele naravi, zapita zašto se Gospodin¹, koji ima mogućnosti da se i na drugi način zabavlja, zahvaljujući svojim velikim prihodima, zadovoljava ovako bednom razonodom:

— Zar ne znaš — odgovoriše mu — da je Gospodinova glavna razonoda da provodi vreme u dosadi?

Veseli mladić sleže ramenima, što je jasno izražavalo ovu misao: „U tom slučaju, više volim što sam siromah i neznalica, nego da sam princ.”

I svako nastavi svoj posao.

Međutim Gospodin produži svoj put sa izrazom na licu tako tužnim i tako gospodstvenim u isti mah da bi svakako izazvao divljenje posmatrača, da ih je bilo, ali građani Bloa nisu mogli da oproste Gospodinu što je izabrao ovaj tako veseli grad da u njemu provodi svoju dosadu do mile volje; i svaki put kad bi sreli preuzvišenog princa kome je bilo dosadno, sklanjali bi se, zevajući, ili bi se povlačili u kuću da bi izbegli uspavljujući uticaj toga izduženog, vrlo bledog lica, toga izgubljenog pogleda, toga izraza bez života. Tako je uvaženi princ bio skoro siguran da će naići na puste ulice, kad god bi se odlučio da kroz njih prođe.

Međutim, to nepoštovanje od strane stanovnika Bloa bilo je za veliku osudu, jep je Gospodin bio posle kralja, a možda čak i pre kralja, najviši plemić u kraljevini. I zaista, Bog koji je podario Luju XIV, vladajućem kralju, sreću da bude sin Luja XIII², podario je Gospodinu čast da bude sin Anrija IV³. Ovaj znak počasti koje je Gaston Orleanski⁴ ukazao gradu Bloa, time što je u njemu držao svoj dvor u starome zamku Skupštine staleža, nije dakle bio, ili bar nije trebalo da bude, manji razlog da se taj grad time ponosi.

Ali ovome velikom princu je bilo suđeno da, ma gde se nalazio, vrlo slabo pobuđuje pažnju i divljenje sveta. On se sa tim pomirio i navikao na to.

To mu je možda davalo onaj izraz spokojne dosade. Ranije je Gospodinov život bio veoma ispunjen. Kad neko pristane da se dvanaestorici njegovih prijatelja odrube glave to mora da mu stvori izvesne brige i nevolje. Međutim, otkako je Gospodin de Mazaren došao na vlast nisu nikome odrubili glavu i tako Gospodin nije imao čime da ispunjava svoje vreme, a to se odražavalo i u njegovom raspoloženju.

Život jednoga princa je bio dakle vrlo sumoran. Posle kratkog jutarnjeg lova po obalama Bevrona ili u Ševerniskoj šumi Gospodin bi prelazio preko Loare, odlazio da ruča u Šambor, bilo da je gladan ili ne, i grad Bloa ne bi sve do idućeg lova ništa čuo o svome vladaru i gospodaru.

Eto što se tiče dosade „izvan zidova” zamka. Što se pak tiče dosade u samom zamku, o njoj ćemo dati pojam čitaocu ako bude hteo da prati sa nama malu povorku na konjima i da se popne do veličanstvenog predvorja zamka.

Gospodin je jahao malog konja lepog izgleda, lepo opremljenog, koji je imao sedlo od crvene flandrijske kadife i uzengije starinskog oblika; konj je bio žutocrvene dlake. Gospodinova dolama od zatvoreno crvene kadife činila je celinu sa ogrtačem iste boje, sa opremom konja, i samo se po toj crvenoj opremi princ mogao razlikovati od svoja dva pratioca, od kojih je jedan bio odeven u ljubičasto odelo, a drugi u zeleno. Onaj levo, u ljubičastom, bio je konjušar; onaj desno, u zelenom, prinčev vrhovni lovac.

Jedan od paževa nosio je dva sokola na jednoj motki, drugi lovački rog u koji je ravnodušno dunuo kad su stigli na dvadesetak koraka od zamka. Svi oni koji su okruživali ovoga ravnodušnog princa radili su nemarno sve što je trebalo uraditi.

Na taj znak, osam stražara koji su se šetali na suncu po četvrtastom dvorištu dotrčaše da prihvate njihove halebarde, i Gospodin svečano uđe u zamak.

Kad on nestade u dnu pokrivenog predvorja, četiri odrpanka koji se behu popeli od šetališta do zamka iza grupe konjanika, pokazujući jedan drutome ptice koje su visile o sedlu, raziđoše se, raspravljajući sada oni o onome što su videli; a zatim kada oni odoše, ulica, trg i dvorište, ostadoše pusti.

Gospodin sjaha ćuteći, uđe u svoje odaje, gde mu njegov sobar presvuče odelo; i kako Gospođa⁵ nikoga još ne beše poslala da primi naređenje za ručak, Gospodin se opruži na divan i zaspa slatko.

Osam stražara koji behu shvatili da je njihova služba za taj dan završena, ispružiše se na kamene klupe, na suncu; konjušari odoše u konjušnice za svojim konjima, i osim nekoliko veselih ptica, koje su plašile jedne druge svojim piskavim cvrkutanjem u bokorima šeboja, reklo bi se da ceo zamak spava kao i Gospodin.

Najedanput usred ove tako prijatne tišine odjeknu jasan, nervozan smeh, zbog čega nekoliko kopljanika utonulih u podnevni san otvoriše jedno oko.

Ovaj smeh je dolazio sa jednoga prozora zamka koji je u ovom trenutku bio obasjan suncem; a ovaj je prozor bio obuhvaćen u širokom uglu koji pre podne ocrtavaju u dvorištima preseci odžaka.

Mali balkon od izrezanog gvožđa, isturen preko toga prozora, beše iskićen saksijama crvenog šeboja i jagorčevine i jednim ranim šibom ruže, čije je divno zeleno lišće bilo prošarano crvenim listićima koji su nagoveštavali skori procvat ruža.

U sobi koju je ovaj prozor osvetljavao, video se četvrtast sto, pokriven starinskom tkaninom iz Harlema sa krupnim cvetovima: na sredini toga stola zemljana posuda sa dugim grlićem punim perunika i đurđevka; na svakom kraju toga stola jedna devojka.

Držanje ovih mladih devojaka bilo je čudnovato; čovek bi pomislio da su učenice, pobegle iz manastirskog zavoda za vaspitanje. Jedna od njih sa laktovima na stolu, sa perom u ruci, ispisivala je slova na listu fine holandske hartije; druga, klečeći na stolici, što joj je omogućavalo da se nagne licem i poprsjem preko naslona do sredine stola, gledala je svoju drugaricu kako piše. Otuda toliko galame i toliko šale, toliko smeha, jedan glasniji od drugog, koji beše uplašio ptice na šeboju i narušio san Gospodinove straže.

Pošto smo kod opisivanja ličnosti, oprostiće nam se, nadam se, i ova dva poslednja opisa u ovom poglavlju.

Ona koja se beše nagnula preko stolice, to jest ona bučna, vesela, bila je lepa, mlada devojka od devetnaest do dvadeset godina, mrke puti, tamne kose, sjajnih očiju, koje su sijale ispod oštro izvajanih obrva i naročito sjajnih zuba koji su blistali kao biser ispod usana rumenih kao koral.

Svaki njen pokret izgledao je kao neka šaljiva igra; ona nije bila samo puna života, iz nje je izbijala životna radost.

Ona druga, koja je pisala, gledala je svoju drugaricu svojim plavim očima, jasnim i vedrim, kao što je toga dana bilo nebo. Njena pepeljavo plava kosa uvijena izvanredno ukusno, padala je u uvojcima mekanim kao svila niz njene sedefaste obraze; ona je prelazila preko hartije rukom koja je bila lepa, ali po čijoj se mršavosti videlo da je devojka sasvim mlada. Kad god bi njena drugarica prsnula u smeh ona bi ljutito podizala svoja bela ramena, zanosna i divna, ali kojima je nedostajala snažna raskošnost i oblina koju bismo želeli da vidimo kod ovakvih mišica i ovakvih ruku.

— Montale! Montale! — izgovori ona najzad glasom blagim i umilnim kao pesma — Suviše se glasno smejete; smejete se kao muškarac; ne samo da ćete privući na sebe pažnju gospode stražara, nego nećete čuti ni Gospođino zvono, kada Gospođa bude zvala.

Mlada devojka koja se zvala Montale i koja nije prestajala da se smeje i da maše rukama dogod je trajalo ovo prekoravanje, odgovori:

— Lujza, vi sada ne izražavate svoju misao, draga moja; vi znate da su gospoda stražari, kako ih vi nazivate, tek zaspali i da ih ni top ne bi probudio; vi znate da se Gospođino zvono čuje sa mosta u Bloa i da ću ga prema tome čuti i ja kada me moja služba bude pozvala kod Gospođe. Vama je neprijatno što se ja smejem dok vi pišete; vi se bojite da se gospođa de Sen-Remi, vaša mati, ne popne ovde, kao što ona to ponekad čini kada se suviše smejemo; da nas ne iznenadi i da ne vidi taj ogroman list hartije na kome ste za četvrt sata napisali samo ove reči: Gospodine Raule. Prema tome, vi ste u pravu, draga moja Lujza, jer posle tih reči, gospodine Raule, mogu se staviti tolike druge, tako značajne i tako opasne, da bi gospođa de Sen-Remi, imala pravo da praska. Nije li tako, recite?

I Montale se sve slađe smejala i nastavljala svoje nestašno zadirkivanje.

Plavokosa devojka se naljuti ozbiljno; ona iscepa list na kome su zaista bile ispisane lepim rukopisom ove reči, Gospodine Raule, i zgužvavši hartiju svojim drhtavim prstima, baci je kroz prozor.

— De! De! — reče gospođica de Montale — Evo naše jagnješce, naše pametno i poslušno dete, naša golubica, počinje da se ljuti!… Ne plašite se Lujza; gospođa de Sen-Remi neće doći, a kada bi i naišla znate da ja imam dobar sluh; a uostalom čega tu ima nedozvoljenog pisati starom prijatelju sa kojim ste u prijateljstvu dvanaest godina, naročito kada pismo počinje ovim rečima: Gospodine Raule?

— Dobro, neću mu pisati — reče mlada devojka.

— Ah, zaista, time će Montale biti mnogo kažnjena! — povika, smejući se i dalje, crnomanjasta podsmešljivica. — Hajde, hajde, drugi list hartije i završimo brzo pisanje. Uh! Sad baš zvono zvoni! Ah, bogami, briga me! Gospođa će čekati, ili će za ovo pre podne ostati bez svoje počasne gospođice!

I zaista neko se zvono čulo; ono je objavljivalo da je Gospođa obučena i da čeka Gospodina koji joj je u salonu davao ruku i odvodio je u trpezariju.

Pošto bi se ova formalnost obavila sa velikim ceremonijalom, dvoje supružnika bi doručkovali zajedno; zatim odlazili svako na svoju stranu i nalazili se u vreme ručka, koji je bio uvek u dva sata.

Kad zvono zazvoni, otvoriše se vrata na odajama iz kojih se unosilo jelo, a koje su se nalazile u levom krilu, i kroz njih prođoše jedan za drugim dva upravitelja trpezarije, a za njima osam kuhinjskih momaka koji su nosili, na ogromnom poslužavniku jela pokrivena srebrnim zvonima.

Jedan od ovih upravitelja trpezarije, koji je izgleda bio stariji po zvanju, dodirnu ćuteći svojom palicom jednog od stražara koji je hrkao na klupi; njegova je dobrota išla čak tako daleko da je ovom bunovnom čoveku stavio u ruku halebardu koja je stajala uspravljena uza zid kraj njega; zatim, ne tražeći nikakvo objašnjenje, vojnik doprati do trpezarije Gospodinovo jelo; napred su išli jedan paž i dva upravitelja trpezarije.

Svuda gde su jelo pronosili, stražari su pozdravljali vojničkim pozdravom.

Gospođica de Montale i njena drugarica pratile su sa svoga prozora sve pojedinosti ovoga ceremonijala na koji su one svakako bile navikle. Uostalom, one su gledale samo zato sa toliko radoznalosti da bi bile sigurnije da ih niko neće uznemiriti. I stoga, kada su kuhinjski momci najzad prošli, one se vratiše svome stolu, i sunce, koje u okviru prozora beše obasjalo za jedan trenutak ova dva ljupka lica, sada je samo obasipalo svojom svetlošću šeboj, jagorčevinu i šip ruže.

— Svejedno! — reče Montale, ponovo sedajući na svoje mesto — Gospođa će doručkovati i bez mene.

— Oh! Montale, bićete kažnjeni — odgovori ona druga mlada devojka, sedajući polako na svoje mesto.

— Kažnjena! Ah, da, to jest, biće mi uskraćena šetnja; ja ništa drugo i ne tr ažim nego da budem kažnjena. Ići u šetnju u onim velikim kočijama, naginjati se stalno kroz prozor, zaokretati čas levo čas desno po izlokanim putevima po kojima se prelazi jedna milja za dva sata; zatim pri povratku izbiti pravo na bočno krilo zamka gde se nalazi prozor Marije de Mediči, tako da Gospođa nikada ne propusti a da ne rekne: „Neverovatno da je kraljica Marija ovuda pobegla!… Četrdeset sedam stopa visine!… Mati, dva princa i tri princeze!” Ako je to neka razonoda, Lujza, tražim da budem kažnjena svakog dana, naročito kada se moja kazna sastoji u tome da ostanem sa vama i da pišem ovako interesantna pisma kao što je ovo koje mi pišemo.

— Montale! Imamo i dužnosti koje treba da vršimo.

— Lako je vama govoriti, srce moje, vama koju ostavljaju da radi šta hoće na ovome dvoru. Vi ste jedina koja uživate zadovoljstva koja on pruža, a nemate ovde nikakve dužnosti; vi koja ste više nego ja Gospođina počasna dama, jer Gospođa prenosi na vas naklonost koju oseća prema vašem očuhu; tako da vi ulazite u ovu turobnu kuću kao ptica u ovu kulu, udišući, kljucajući cveće i semenje, a nemate nikakve obaveze, ne morate da radite ništa što vam je dosadno. I vi meni govorite o dužnostima koje treba da ispunjavamo! Zaista, lepa moja lenjivice, koje su te vaše dužnosti, osim da pišete tome lepome Raulu? A ja vidim da vi i to ne činite i tako i vi, izgleda mi, prenebregavate svoje dužnosti.

Lujza se uozbilji, nasloni na svoju ruku i reče tonom punim iskrenosti:

— Imate li srca da mi prebacujete moj udoban život? Vi imate šta da očekujete od budućnosti; vi pripadate dvoru; kralj, ako se oženi, pozvaće Gospodina k sebi; videćete veličanstvene svečanosti, videćete kralja, za koga kažu da je tako lep, tako dražestan.

— A sem toga videću Raula, koji se nalazi kraj gospodina Princa⁶ — dodade obešenjački Montale.

— Jadni Raul! — uzdahnu Lujza.

— Sada je trenutak da mu pišete, draga lepotice; hajde, počnite iznova ono čuveno Gospodine Raule, koje je onako padalo u oči u zaglavlju pocepanog lista.

Tada joj pruži pero i ljupkim osmehom bodrila je njenu ruku, koja brzo ispisa pomenute reči.

— Sada? — upita mlađa od ovih dveju devojaka.

— Sada napišite ono što mislite, Lujza — odgovori Montale.

— Jeste li vi sasvim sigurni da ja nešto mislim?

— Vi mislite na nekoga, a to je isto, ili bolje reći to je još gore.

— Mislite, Montale?

— Lujza, Lujza, vaše su plave oči duboke kao more koje sam videla u Bulonju prošle godine. Ne, varam se, more je verolomno; vaše su oči duboke kao ovo nebesko plavetnilo iznad naših glava.

— Pa lepo, pošto tako dobro čitate iz mojih očiju, recite mi šta mislite, Montale.

— Pre svega, ne mislite Gospodine Raule; vi mislite dragi moj Raule.

— Ah!

— Ne crvenite zbog takve sitnice. Moj dragi Raule, rekli smo, vi me preklinjete da vam pišem u Pariz gde vas zadržava služba kraj gospodina Princa. Kako mora da vam je tamo dosadno kada tražite razonode u sećanju na jednu malovarošanku…

Lujza odjednom ustade.

— Ne, Montale, — reče ona smešeći se — ne, ja ništa od svega toga ne mislim, evo šta ja mislim.

I ona odvažno uze pero i napisa sigurnom rukom sledeće reči:

Bila bih vrlo nesrećna kada bi vaša molba da dobijete od mene neki znak sećanja bila manje usrdna. Sve me ovde podseća na naše najranije godine, koje su tako brzo ali tako prijatno protekle, da nikada druge neće u mome srcu moći da zamene njihovu draž.

Montale, koja je gledala kako pero preleće preko hartije i čitala natraške dok je njena prijateljica pisala, prekide je tapšući rukama.

— Divno! — reče ona — To je iskrenost, to je srdačnost, to je stil! Pokažite tim Parižanima, draga moja, da je Bloa grad u kome se ljudi lepo izražavaju.

— On zna da je za mene — odgovori mlada devojka — Bloa bio raj.

— To sam i ja htela reći, a vi se izražavate kao anđeo.

— Završavam, Montale.

I mlada devojka ustvari produži:

Kažete da mislite na mene, Gospodine Raule; zahvaljujem vam; ali to me ne iznenađuje, mene, koja znam koliko su puta naša srca složno kucala.

— Oh! Oh! — reče Montale — pazite jagnje moje, vi rasipate svoje runo, a tamo ima kurjaka.

Lujza je baš htela da odgovori kada trk nekoga konja odjeknu ispod predvorja zamka.

— Šta je to? — reče Montale, približivši se prozoru. — Bogami, neki lep konjanik!

— Oh! Raule! — uzviknu Lujza, koja beše učinila isti pokret koji i njena prijateljica, i bleda i uzdrhtala klonu pored svoga nedovršenog pisma.

— To je vešt dragan, časne mi reči! — uzviknu Montale — I koji stiže u pravi čas!

— Sklonite se, preklinjem vas! — prošaputa Lujza.

— Ne mari! On mene ne poznaje, pustite me da vidim zašto je došao.

II

GLASNIK

Gospođica de Montale je bila u pravu, mladi konjanik je lepo izgledao.

Bio je to mladić od dvadeset i četiri do dvadeset i pet godina, visok, vitak, u krasnom odelu kakvo su nosili vojnici u to doba, i koje mu je divno stajalo. Na nogama je imao čizme levkastog oblika, a te noge su bile takve da bi ih poželela i gospođica de Montale, da je bila preobučena u muško odelo. Jednom od svojih lepih i snažnih ruku on zaustavi konja usred dvorišta, a drugom podiže šešir sa dugim perima koja su zaklanjala njegovo ozbiljno i u isto vreme naivno lice.

Kad se začu topot konja, stražari se probudiše i brzo skočiše na noge.

Mladić sačeka da mu jedan od njih priđe i, nagnuvši se prema njemu glasom jasnim i razgovetnim koji se odlično čuo sa prozora iza koga su se krile one dve devojke, reče:

— Glasnik za njegovo kraljevsko visočanstvo!

— Oho! — povika stražar — Gospodine oficire, jedan glasnik!

Ali je ovaj dobri vojnik tačno znao da se neće pojaviti nikakav oficir, jer je jedini koji bi se mogao pojaviti, stanovao na kraju zamka u jednom malom stanu prema vrtu. Zato on brzo dodade:

— Plemeniti gospodine, oficir obilazi stražu, ali pošto on nije tu, mi ćemo obavestiti gospodina de Sen-Remija, upravitelja dvorca.

— Gospodina de Sen-Remija! — ponovi konjanik, pocrvenevši.

— Vi ga poznajete?

— Pa da… Molim vas obavestite ga da bi što pre bio prijavljen kod njegovog visočanstva.

— Izgleda da je hitno — reče stražar kao za sebe, ali se nadao da će dobiti odgovor.

Glasnik potvrdi klimanjem glave.

— U tom slučaju — nastavi stražar — otići ću sam da potražim upravitelja dvorca.

Mladić međutim sjaha s konja, i dok su ostali vojnici radoznalo posmatrali svaki pokret ovog divnog konja na kome je on dojahao, ovaj vojnik se vrati i reče:

— Oprostite, plemeniti gospodine, vaše ime, molim?

— Vikont de Braželon, od strane njegovog visočanstva princa de Konde.

Vojnik se duboko pokloni, i kao da mu je ovo ime pobednika kod Rokroa i Lansa dalo krila, on ustrča uz stepenice i uđe u predsoblje.

Gospodin de Braželon nije imao vremena ni da priveže konja za gvozdenu ogradu na stepenicama, a gospodin de Sen-Remi već dotrča sav zadihan, pridržavajući svoj veliki trbuh jednom rukom, dok je drugom razmahivao po vazduhu, kao ribar veslom po talasima.

— Ah, gospodine vikonte, vi u Bloa! — povika on — Pa to je divno! Dobar dan, gospodine Raule, dobar dan!

— Moje duboko poštovanje, gospodine de Sen-Remi.

— Kako će gospođa de Laval… hoću da kažem gospođa de Sen-Remi, biti srećna da vas vidi. Hodite, Njegovo kraljevsko visočanstvo ruča. Treba li ga sad uznemiravati? Je li stvar ozbiljna?

— I jeste i nije, gospodine de Sen-Remi, ali bi ipak jedan trenutak zakašnjenja mogao da stvori izvesne neprijatnosti njegovom kraljevskom visočanstvu.

— Ako je tako, ogrešimo se o naređenje, gospodine vikonte. Hodite. Uostalom, Gospodin je danas divno raspoložen, a pored toga vi nam donosite i vesti, zar ne?

— Važne, gospodine de Sen-Remi.

— I dobre, pretpostavljam?

— Odlične.

— Onda hodite brzo, požurite! — povika on, doterujući usput svoje odelo.

Držeći šešir u ruci, Raul pođe za njim, malo uplašen zbog svečanog zveckanja svojih mamuza po parketu ovih ogromnih dvorana.

Čim je ušao u dvorac, na prozoru iz dvorišta se opet pojaviše one dve mlade devojke, i po njihovom živom šaputanju se videlo da su uzbuđene; uskoro se one odlučiše na nešto, jer jedna se skloni sa prozora, ona crnomanjasta; druga ostade iza balkona sakrivena iza cveća, i pažljivo posmatraše kroz granje stepenice uz koje se gospodin de Braželon popeo, ulazeći u zamak.

Međutim, ovaj mladić koji je bio predmet tolike radoznalosti i dalje je išao za upraviteljom dvorca. Užurbani koraci, miris vina i mesa, zveket kristala i posuđa, dadoše mu na znanje da je stigao.

Paževi, sluge, oficiri, okupljeni u odaji iz koje se unosilo jelo, i koja se nalazila ispred trpezarije, dočekaše došljaka sa učtivošću čuvenom u tom kraju; neki od njih su poznavali Raula, skoro svi su znali da dolazi iz Pariza. Moglo bi se reći da je njegov dolazak prekinuo služenje za jedan trenutak.

I stvarno, kad jedan paž, koji je punio čašu njegovom visočanstvu, ču zveckanje mamuza u susednoj sobi, okrete se kao kakvo dete i ne primeti da i dalje sipa, ali, ne u prinčevu čašu već na čaršav.

Gospođa koja nije bila tako zamišljena kao njen dični suprug, primeti tu paževu rasejanost.

— Šta je to! — reče ona.

— Šta je to! — ponovi Gospodin — Šta se događa?

Gospodin de Sen-Remi, koji beše promolio glavu kroz vrata, iskoristi taj trenutak.

— Zbog čega me uznemiravate? — reče Gaston uzimajući debelo parče najveće semge koja je ikad plivala u Loari i bila ulovljena između Pembefa i Sen-Nazera.

— Zato što je stigao glasnik iz Pariza, ali ću ga uvesti tek kad Vaše visočanstvo završi ručak; imamo vremena.

— Iz Pariza! — povika princ, ispustivši svoju viljušku — Glasnik iz Pariza, kažete? A od čije strane dolazi taj glasnik?

— Od strane gospodina Princa — reče brzo upravitelj dvorca.

Znamo da su tako nazivali gospodina de Kondea.

— Glasnik gospodina Princa? — reče Gaston sa zabrinutošću koja nije izmakla nijednom od prisutnih i prema tome povećala opštu radoznalost.

Njegovom visočanstvu se možda učini da se vratilo vreme onih blaženih zavera, kad ga je uzbuđivala škripa vrata, kad je u svakom pismu bila po neka državna tajna, kad se svaka poruka ticala veoma mračne i zamršene spletke. Možda se i ovo veliko ime gospodina Princa širilo pod svodovima dvorca Bloa, dostižući razmere neke utvare.

Gospodin odgurnu svoj tanjir.

— Da još ne uvodim glasnika? — upita gospodin de Sen-Remi.

Jedan Gospođin pogled ohrabri Gastona i on odgovori:

— Naprotiv, uvedite ga odmah. Kad je reč o njemu, ko je on?

— Jedan plemić iz ovoga kraja, gospodin vikont de Braželon.

— A da, vrlo dobro!… Uvedite ga, Sen-Remi, uvedite.

A kad Gospodin izgovori ove reči sa uobičajenom ozbiljnošću, on na izvestan način pogleda ljude koji su ga služili, i svi, paževi, oficiri, štitonoše, spustiše ko salvet, ko nož, ko pehar i u neredu sa velikom žurbom uputiše se u susednu odaju.

Ova mlada vojska se razdvoji u dva reda kad Raul de Braželon, ispred koga je išao gospodin de Sen-Remi, uđe u trpezariju.

Ovo nekoliko trenutaka što je ostao sam, pošto su se ostali uklonili, omogućili su Gospodinu da svom licu da tajanstven izraz. On se ne okrete i sačeka da upravitelj dvorca dovede glasnika pred njega.

Raul se zaustavi kod donjeg kraja stola da bi bio između Gospodina i Gospođe. Sa toga mesta on se duboko pokloni Gospodinu, ponizno Gospođi, zatim se uspravi i čekaše da ga Gospodin oslovi.

Princ je sa svoje strane čekao da vrata budu potpuno zatvorena; nije hteo da se okrene da to proveri, jer mu to njegovo dostojanstvo nije dozvoljavalo, ali je pažljivo slušao da bi čuo škljocanje brave, jer bi onda mogao da se nada da će bar prividno tajna biti sačuvana.

Kad su se vrata zatvorila, Gospodin pogleda vikonta de Braželona i reče:

— Izgleda da dolazite iz Pariza, gospodine?

— Ovog časa sam stigao, Vaše visočanstvo.

— Kako je kralj?

— Zdravlje Njegovog veličanstva kralja je odlično, Vaše visočanstvo.

— A moja snaha?

— Njeno veličanstvo kraljica majka stalno oceća bolove u grudima, ali se ipak od pre mesec dana oseća izvesno poboljšanje.

— Zašto su mi kazali da dolazite od strane gospodina Princa? Svakako su se prevarili.

— Ne, Vaše visočanstvo: gospodin Princ mi je naložio da predam ovo pismo Vašem Kraljevskom visočanstvu i da čekam odgovor.

Raula je malo uznemirio ovaj hladan i uzdržan doček, njegov glas je neosetno postao sasvim tih.

Princ zaboravi da je on uzrok ovoj tajanstvenosti i ponovo ga obuze strah.

On primi uznemirena pogleda pismo Princa de Kondea, skide pečat kao što bi to učinio sa kakvog sumnjivog omota, i da niko ne bi mogao da primeti na njegovom licu kako ono deluje na njega dok ga čita, on se okrete.

Gospođa je pratila sa uznemirenošću koja je bila skoro isto toliko velika kao i prinčeva, svaki pokret svoga uzvišenog supruga.

Raul, miran, malo slobodniji jer nije bio više predmet pažnje svojih domaćina, ne pomače se sa svog mesta i posmatraše kroz otvoren prozor koji je bio prema njemu, vrtove i kipove u njima.

— Ah! — povika najednom Gospodin sa radosnim osmehom — Evo prijatnog iznenađenja i jednog divnog pisma od gospodina Princa! Evo, Gospođo.

Sto je bio isuviše širok da bi Gospodinova ruka mogla da dopre do Gospođine. Raul pohita da im pritekne u pomoć; on to učini sa usrdnošću koja očara Gospođu, i ona ljubazno zahvali.

— Vama je bez sumnje poznata sadržina ovog pisma? — reče Gaston Raulu.

— Da, Vaše visočanstvo. Gospodin Princ mi je prvo predao usmenu poruku, zatim se njegovo visočanstvo predomislilo i napisalo pismo.

— Lep rukopis, — reče Gospođa — ali ja ne mogu da pročitam.

— Hoćete li da pročitate Gospođi, gospodine de Braželone — reče vojvoda.

— Da, pročitajte, gospodine, molim vas.

Raul poče da čita, a njegovo visočanstvo je ponovo pratilo vrlo pažljivo. Pismo je glasilo:

Vaše visočanstvo,

Kralj odlazi na granicu; saznali ste sigurno da će Njegovo veličanstvo da sklopi brak; kralj mi je učinio čast odredivši mi da se staram o njegovom konačištu za vreme ovog putovanja, a kako znam koliko bi se Njegovo veličanstvo radovalo da provede jedan dan u Bloa, usuđujem se da zatražim od Vašeg kraljevskog visočanstva dozvolu da označim kao konačište zamak u kome ono živi. Ako međutim ova iznenadna molba može da stvori Vašem kraljevskom visočanstvu izvesne nezgode, molio bih ga da mi to poruči po glasniku koga šaljem, gospodinu vikontu de Braželonu, koji je u mojoj službi. Pravac moga puta zavisiće od odluke Vašeg kraljevskog visočanstva, a ako ne budem mogao da se zadržim u Bloa, odrediću za to Vandom ili Romoranten. Usuđujem se da se nadam da će Vaše kraljevsko visočanstvo primiti moju molbu kako treba i shvatiti je kao izraz moje bezgranične odanosti i moje želje da joj učinim prijatnost.

— Ovo je velika prijatnost za nas — reče Gospođa, koja je za vreme čitanja više puta pogledala u svog supruga, da bi videla šta misli. — Kralj kod nas! — povika ona možda malo glasnije nego što je trebalo da bi tajna bila sačuvana.

— Gospodine, — reče sad njegovo visočanstvo uzimajući reč — zahvalićete gospodinu Princu de Konde i izrazićete mu svu moju zahvalnost za zadovoljstvo koje mi čini.

Raul se pokloni.

— Koga dana stiže Njegovo veličanstvo? — nastavi princ.

— Visočanstvo, kralj vrlo verovatno stiže večeras.

— A kako bi saznali da je moj odgovor bio negativan?

— Imao sam nalog, Vaše visočanstvo, da pojurim natrag u Božansi i izdam protivnaređenje glasniku, koji bi se odmah vratio da to saopšti gospodinu Princu.

— Njegovo veličanstvo je dakle u Orleanu?

— Još bliže, Vaše visočanstvo. Njegovo veličanstvo mora da je već u ovom trenutku u Menu.

— Da li ga dvor prati?

— Da, Vaše visočanstvo.

— Sad se setih, zaboravio sam da vas upitam kako je gospodin kardinal.

— Njegovu preuzvišenost izgleda da dobro služi zdravlje, Vaše visočanstvo.

— Svakako ga prate njegove nećake?

— Ne, visočanstvo, njegova preuzvišenost je naredila gospođicama de Mančini da otputuju u Bruaž. One idu levom obalom Loare, a dvor desnom.

— Šta! I gospođica Marija de Mančini napušta dvor? — upita Gospodin, čija uzdržljivost počinjaše da slabi.

— Naročito gospođica Marija de Mančini — odgovori obazrivo Raul.

Brz osmeh, neprimetan ostatak njegove stare sklonosti ka zamršenim spletkama, ozari bledo prinčevo lice.

— Hvala, gospodine de Braželon — reče tada Gospodin. — Možda nećete hteti da odnesete Gospodinu Princu poruku koju bih želeo da vam dam, da zna da mi je njegov glasnik bio vrlo prijatan, ali ja ću mu to lično reći.

Raul se pokloni da bi zahvalio Gospodinu na časti koju mu ukazuje.

Gospodin dade znak Gospođi koja udari u zvonce koje je bilo desno od nje.

Čim je gospodin de Sen-Remi ušao u odaju uđoše i ostali.

— Gospođo, — reče Gospodin — njegovo veličanstvo mi čini čast dolazeći da provede jedan dan u Bloa; nadam se da kralj, moj nećak, neće imati da se kaje za blagonaklonost koju ukazuje mome domu.

— Živeo kralj! — uzviknuše sa burnim oduševljenjem oficiri na službi a gospodin de Sen-Remi pre svih ostalih.

Gaston obori glavu sa velikom potištenošću. Celog svog života je morao da sluša, ili bolje reći da podnosi ovaj uzvik: živeo kralj! koji ga je mimoilazio. Kako ga duže vremena nije čuo odmorio je uši, a evo sad se pojavljuje pred njim, kao novo i još bolnije izazivanje, mlađe, jače, blistavije kraljevstvo.

Gospođa razumede koliko pati ovo bojažljivo i nepoverljivo srce; ona ustade od stola, Gospodin učini to isto nesvesno, a svi njegovi dvorani, čiji je žagor ličio na zujanje pčela u košnici, opkoliše Raula, obasipajući ga pitanjima.

Gospođa primeti ovu živost i pozva gospodina de Sen--Remija.

— Nije vreme da se priča, već da se radi — reče ona glasom srdite domaćice.

Gospodin de Sen-Remi požuri da rasturi krug koji oficiri behu načinili oko Raula i ovaj uspe da dođe do predsoblja.

— Nadam se da ćete se pobrinuti za ovog plemića — dodade Gospođa, obraćajući se gospodinu de Sen-Remi.

Ovaj potrča odmah za Raulom.

— Gospođa nam je naložila da vam damo da se potkrepite ovde, — reče on — a pored toga ima u zamku i soba za vas.

— Hvala, gospodine de Sen-Remi, — odgovori Braželon — ali vi znate koliko žurim da izrazim svoje poštovanje gospodinu grofu, svome ocu.

— To je istina, to je istina, gospodine Raule, molim vas da ga u isto vreme uverite u moje duboko poštovanje.

Raul se najzad oslobodi ovog starog plemića i nastavi svoj put.

Kako je prolazio ispod trema, držeći konja za uzde, jedan ženski glas ga zovnu sa mračne staze.

— Gospodine Raule! — reče glas.

Mladić se okrete iznenađen i vide jednu crnomanjastu devojku koja beše stavila prst na usta i pružila mu ruku.

Ova mlada devojka mu je bila nepoznata.

III

SASTANAK

Raul učini jedan korak prema mladoj devojci koja ga je zvala.

— A moj konj, gospođo? — reče.

— Velike mi teškoće! Iziđite; u prvome dvorištu ima jedna šupa, privežite tamo svoga konja i dođite brzo.

— Pokoravam se, gospođo.

Raulu nije trebalo ni četiri minuta da izvrši ono što mu je bilo rečeno; on se vrati do sporednih vrata, gde je u pomrčini ponovo video svog tajanstvenog vođu koji ga je čekao na početku nekih zavojitih stepenica.

— Imate li dovoljno hrabrosti da pođete za mnom, gospodine viteže lutalice? — upita mlada devojka podsmevajući se Raulu zbog toga što se on jednoga trenutka beše kolebao.

Umesto odgovora, on potrča za njom uz mračne stepenice. Oni se tako popeše tri sprata, ona napred, on za njom, dodirujući rukama, kada je tražio ogradu, njenu svilenu haljinu koja je dodirivala obe strane zida duž stepenica. Kadgod bi se Raul spotakao, njegov bi vođ uzviknuo strogo „Pst!” i pružao mu meku i namirisanu ruku.

— Tako bi se čovek mogao popeti do osmatračnice zamka a da ne oseti umor — reče Raul.

— Što znači gospodine da ste vrlo radoznali, vrlo uznemireni; ali umirite se, stigli smo.

Mlada devojka gurnu jedna vrata koja odjednom snažno osvetliše odmorište stepeništa na čijem se vrhu pojavi Raul, držeći se za ogradu.

Mlada devojka je i dalje išla, a on za njom; ona uđe u jednu sobu, Raul učini to isto.

Tek što je upao u zamku, on ču jedan glasan uzvik, okrete se i vide dva koraka od sebe, onu lepu, plavokosu mladu devojku, plavih očiju, belih ramena, kako stoji sklopljenih ruku i zatvorenih očiju, a koja maločas beše izgovorila njegovo ime kada ga je ugledala.

On je opazi i nazre u izrazu njenih očiju toliko ljubavi, toliko cpeće, da kleknu na kolena nasred sobe, i sada on šapatom izgovori Lujzino ime.

— Ah! Montale! Montale! — uzdahnu ona — Veliki je to greh nekoga tako prevariti.

— Ja! Zar sam ja vas prevarila?

— Da, rekla si mi da silaziš da saznaš novosti, a dovodiš gospodina ovde gore.

— Morala sam to da učinim. Kako bi bez toga dobio pismo koje ste mu vi pisali?

I pokaza prstom pismo koje je još ležalo na stolu. Raul priđe da ga uzme. Lujza, koja je bila brža, pruži ruku da ga zadrži.

Raulova ruka dodirnu tu toplu i drhtavu ruku; uze je u svoje, prinese je sa dubokim poštovanjem do svojih usana i spusti na nju poljubac blag kao dah.

Za to vreme, gospođica de Montale beše uzela pismo, brižljivo ga triput savila, kao što to čine žene, i sakri ga u svoja nedra.

— Ne bojte se Lujza — reče ona; — gospodin neće doći da ga uzme odavde, kao što ni pokojni kralj Luj XIII nije uzimao pisamca iz nedara gospođice de Otfor.

Raul pocrvene, videći da se dve devojke smeše, i ne primeti da je Lujzina ruka ostala u njegovoj.

— Tako! — reče Montale — Oprostite mi Lujza što sam vam dovela gospodina; vi gospodine, nemojte se više ljutiti na mene što ste pošli za mnom i što ste se sastali sa gospođicom. Dakle, pošto smo se pomirili, razgovarajmo kao stari prijatelji. Predstavite me, Lujza, gospodinu de Braželonu.

— Gospodine vikonte, — reče Lujza sa svojom dražesnom ozbiljnošću i svojim bezazlenim osmehom — čast mi je da vam predstavim gospođicu Or de Montale, počasnu damu njenog kraljevskog visočanstva Gospođe, a pored toga i moju prijateljicu, moju odličnu prijateljicu.

Raul pozdravi svečano.

— A zar mene Lujza, nećete da predstavite gospođici — reče on?

— Ah! Ona vas poznaje! Ona zna sve!

Zbog ovih naivnih reči Montale se nasmeja, a Raul uzdahnu od sreće, jep ih je ovako protumačio: ona zna za našu veliku ljubav.

— Pravila učtivosti su zadovoljena, Gospodine vikonte — reče Montale; — evo naslonjače i recite nam brzo novost koju nam donosite sa takvom žurbom.

— Gospođice, to više nije tajna. Kralj, koji odlazi u Poatje, zadržaće se u Bloa da poseti Njegovo kraljevsko visočanstvo.

— Kralj ovde! — uzviknu Montale pljeskajući rukama — Videćemo dvor! Shvatate li vi to, Lujza? Pravi pariski dvor! Oh, bože moj! Ali kada će to biti, gospodine?

— Možda večeras, gospođice; sutra sigurno. Montale učini jedan ljutit pokret.

— Nemamo vremena ni da se udesimo! Nemamo kad ni da spremimo haljine. Mi smo ovde staromodne kao Poljakinje! Ličićemo na portrete iz doba Anrija IV!… Ah!… gospodine, kakvu nam rđavu vest vi donosite!

— Gospođice, vi ćete uvek biti lepe.

— To je neduhovito!… Da, mi ćemo biti uvek lepe zato što nas je priroda stvorila prilično lepim; ali ćemo biti smešne, zato što nas je moda zaboravila… Nažalost, smešne! Da ja pred svetom izgledam smešna, ja?

— Pred kim to? — reče naivno Lujza.

— Pred kim? Vrlo ste čudni draga moja!… Zar se meni postavlja takvo pitanje? Pred svetom znači pred svima; pred svetom znači pred dvoranima, vlastelom, pred svetom, znači pred kraljem!

— Izvinite draga prijateljice, ali ako su ovde svi navikli da nas vide ovakve kakve smo.

— Slažem se; ali to će biti nešto drugo i mi ćemo biti smešne čak i za Bloa, jer pored naše, videće i parisku modu i shvatiće da mi izgledamo po modi iz Bloa! To je očajno!

— Utešite se, gospođice!

— Ah, marim ja! U stvari, briga me za one kojima se ne budem dopala! — reče Montale pomireno.

— To bi bili veliki probirači — odgovori Raul, veran svome propisnom načinu udvaranja.

— Hvala, gospodine vikonte. Govorili smo dakle da kralj dolazi u Bloa?

— Sa celim svojim dvorom.

— Hoće li doći i gospođice de Mančini?

— Upravo one, ne.

— Ali, pošto kralj, kažu, ne može da živi bez gospođice Marije?

— Gospođice, kralj će morati da živi bez nje. Gospodin kardinal tako hoće. On svoje nećake šalje u izgnanstvo u Bruaž.

— On, licemer!

— Pst! — reče Lujza stavljajući prst na svoje rumene usne.

— Koješta! Niko ne može da me čuje. Kažem da je stari Mazarino Mazarini licemer koji gori od želje da načini od svoje nećake kraljicu Francuske.

— Ali ne, gospođice, pošto gospodin kardinal, naprotiv, ženi Njegovo veličanstvo infantkinjom Marijom Terezijom.⁷

Montale pogleda Raula u lice i reče mu:

— Zar vi Parižani, verujete u te priče? Ta idite, mi smo ovde u Bloa bolje obavešteni od vas.

— Gospođice, pošto kralj odlazi dalje od Poatjea i ide u Španiju, pošto su odredbe bračnoga ugovora utvrdili don Luj de Haro i njegova preuzvišenost, vi valjda shvatate da to više nije šala.

— Ali pretpostavljam da je kralj, kralj.

— Nesumnjivo, gospođice, ali je i kardinal kardinal.

— Zar kralj nije čovek? Zar on ne voli Mariju de Mančini?

— Obožava je.

— Pa lepo! Oženiće se njome; mi ćemo imati rat sa Španijom, gospodin Mazaren će potrošiti nekoliko miliona koje je uštedeo; naši plemići će izvesti nekoliko smelih podviga protiv smelih Kastiljaca i mnogi od njih će nam se vratiti sa lovorovim vencem, a mi ćemo im staviti venac od mirte na glavu. Eto kako ja shvatam politiku.

— Montale, vi ste ludi, svako vas preterivanje privlači, kao plamen leptira.

— Lujza, vi ste tako razumni, da nikada nećete voleti.

— Oh! — učini Lujza sa blagim prekorom — Razumite jednom Montale! Kraljica majka želi da oženi svoga sina infantkinjom; zar da kralj ne posluša svoju majku? Da li priliči jednom kraljevskom srcu kao što je njegovo da daje rđav primer? Kada roditelji zabranjuju ljubav, odagnajmo je!

I Lujza uzdahnu; Raul, osećajući se nelagodno, obori pogled. Montale poče da se smeje.

— Ja nemam roditelje — reče ona.

— Vi svakako imate vesti o zdravlju gospodina grofa de la Fer — reče Lujza posle jednog uzdaha koji je rečito otkrivao koliko pati.

— Ne, gospođice, — odvrati Raul — još nisam posetio svoga oca; pošao sam njegovoj kući kada me je gospođica Montale zadržala; nadam se da je gospodin grof dobro. Vi niste čuli ništa neprijatno, nadam se.

— Hvala Bogu, ništa, gospodine Raule!

Tu nastade tajac; dva bića koja su išla za jednom istom mišlju razumela su se potpuno, iako nisu izmenila nijedan pogled.

— Oh! Bože! — uzviknu odjednom Montale — Neko se penje…

— Ko to može biti? — reče Lujza ustajući vrlo uznemirena.

— Gospođice, ja vam mnogo smetam; bio sam bez sumnje vrlo nametljiv — promuca Raul, osećajući se veoma nelagodno.

— Neki težak korak — reče Lujza.

— Ah, ako je to samo gospodin Malikorn, — odvrati Montale — ne uznemiravajmo se.

Lujza i Raul se pogledaše, pitajući se ko je taj g. Malikorn.

— Budite spokojni, — nastavi Montale — on nije ljubomoran.

— Ali, gospođice — reče Raul.

— Razumem vas… pa šta! On ume isto tako da čuva tajnu kao i ja.

— Gospode bože! — uzviknu Lujza koja beše naslonila svoje uho na odškrinuta vrata — Poznajem korake svoje majke!

— Gospođa de Sen-Remi! Gde da se sakrijem! — reče Raul, tražeći pogledom gospođicu de Montale koja i sama beše pomalo izgubila glavu.

— Da, — reče ona — da, raspoznajem i škripu njenih cipela. To je naša uvažena majka!… Gospodine vikonte velika je šteta što prozor gleda na popločano dvorište, i to sa visine od pedeset stopa.

Raul baci unezveren pogled na balkon, Lujza ga uhvati za mišice i zadrža ga.

— Ta baš sam luda! — reče Montale — Zar nemam orman za svečane haljine? Izgleda kao da je samo za to i stvoren.

Bilo je krajnje vreme, gospođa de Sen-Remi pela se brže nego obično; stigla je na odmorište baš u trenutku kada je Montale, kao u neočekivanim scenama na pozornici, zatvarala orman, pritiskujući celom snagom vrata.

— Ah! — uzviknu gospođa de Sen-Remi — Vi ste tu Lujza?

— Da, gospođo — odgovori ona, bleđa nego da su je uhvatili u nekom velikom zločinu.

— U redu! U redu!

— Izvolite sesti gospođo — reče Montale, nudeći naslonjaču gospođi de Sen-Remi, i nameštajući je tako da bude okrenuta leđima prema ormanu.

— Hvala gospođice Or, hvala; hajdemo brzo kćeri, hajdemo.

— Gde ćemo gospođo?

— Pa kući; zar ne treba da spremite svoju svečanu haljinu?

— Molim? — upita brzo Montale, pretvarajući se da je iznenađena i bojeći se da Lujza ne kaže nešto nepromišljeno.

— Zar vi ne znate za novost? — reče gospođa de Sen--Remi.

— Kakvu novost, gospođo, mogu da saznaju dve devojke u ovom golubarniku?

— Šta!… Nikoga niste videli?

— Gospođo, vi govorite u zagonetkama i mučite nas kao da smo na žeravici! — uzviknu Montale koja, uplašena što vidi Lujzu da sve više bledi, nije znala šta da radi.

Najzad ona uhvati jedan rečit pogled svoje drugarice, jedac od onih pogleda koji bi i zid razumeo. Lujza je pokazivala svojoj drugarici šešir, nesrećni Raulov šešir koji se šepurio na stolu.

Montale brzo priđe, ščepa ga levom rukom, sakri ga iza leđa i prihvati ga desnom, razgovarajući i dalje.

— Eto! — reče gospođa de Sen-Remi — Stigao nam je neki glasnik i javlja da kralj uskoro dolazi ovamo. E pa, gospođice, morate biti lepe!

— Brzo, brzo! — uzviknu Montale — pođite sa gospođom svojom majkom, Lujza, a mene ostavite da spremim svoju svečanu haljinu.

Lujza ustade, mati je uze za ruku i povuče za sobom na stepenište.

— Hajde — reče ona.

I dodade sasvim tiho:

— Zašto dolazite kod Montale, kada znate da vam to zabranjujem.

— Gospođo, ona je moja prijateljica. Uostalom, tek što sam stigla.

— Nikog nisu pred vama sakrili?

— Gospođo!

— Videla sam muški šešir, kažem vam: šešir onog ugursuza, onog nevaljalca!

— Gospođo! — uzviknu Lujza.

— One lenštine Malikorna! Jedna dvorska gospođica da se druži sa… piii!

I glasovi se izgubiše u dubinama malih stepenica.

Montale nije propustila nijednu reč od ovoga razgovora koji joj je odjek vraćao kao kroz levak.

Ona slegnu ramenima, i videći Raula koji beše izašao iz svoga skrovišta i slušao kao i ona, reče:

— Jadna Montale! Žrtva prijateljstva! Jadni Malikorn!… Žrtva ljubavi!

Ona ućuta videći Raulov tragikomičan izraz; njemu je bilo krivo što je za jedan dan saznao tolike tajne.

— Ah, gospođice, — reče — kako da vam zahvalim na vašoj dobroti?

— Jednoga dana izvešćemo obračun, — odgovori ona — a sad, idite oprezno, gospodine de Braželone, jer gospođa de Sen-Remi ne prašta lako, i ako ne bude čuvala tajnu to bi moglo dovesti do pretresa u mome stanu, što bi bilo vrlo neprijatno za nas sve. Zbogom…

— Ali, Lujza… Kako ću znati?…

— Idite, idite! Kralj Luj XI znao je dobro šta radi kada je izmislio poštu.

— Oh! — reče Raul.

— A nisam li i ja tu, ja, koja vredim više od svih pošta u kraljevini? Brzo po konja! Jer ako se gospođa de Sen-Remi vrati da mi očita lekciju, ne treba da vas zatekne ovde.

— Ona bi to sigurno kazala mome ocu, zar ne? — prošaputa Raul.

— I on bi vas izgrdio! Ah, vikonte, vidi se dobro da dolazite sa dvora: plašljivi ste kao i kralj. Dođavola! Ovde u Bloa mi se lakše lišavamo tatinog pristanka! Pitajte Malikorna.

Pošto je to rekla, ova luckasta mlada devojka uhvati Raula za ramena i izbaci ga iz sobe; on kradom pređe ispod predvorja, nađe svoga konja, uskoči u sedlo i odjaha kao da su ga osam Gospodinovih stražara gonili u stopu.

IV

OTAC I SIN

Raul pođe putem koji je vodio iz Bloa do kuće grofa de la Fer, putem koji mu je bio dobro poznat i drag.

Čitalac će nas osloboditi ponovnog opisivanja ove kuće. On je jednom u njoj bio sa nama; on je poznaje. Samo što su od poslednje naše posete sivi zidovi postali još tamniji, a opeka dobila skladnije tonove bakarne boje; drveće je poraslo, a neko od njih koje je nekad širilo svoje tanke grane iznad žbunja beše sada naraslo, lisnato i bujno i bacalo je daleko ispod svojih velikih grana sa cvetovima i plodovima debeo hlad za prolaznika.

Izdaleka Raul opazi šiljati krov, dve kulice, golubarnik u brestovima i jata golubova koji su bez prestanka obletali oko kupastog krova od opeke, ne odvajajući se od njega, i ličili na drage uspomene koje se viju oko srećne duše.

Kad se približi, on ču škripu čekrka koji je škripao pod teretom velikih kofa; izgledalo mu je da čuje kako tužno curi voda koja se ponovo sliva u bunar, tužan šum, sumoran, svečan, koji čuju dete i pesnici sanjalice, koji Englezi nazivaju srlash, arapski pesnici gasgachau, koji mi Francuzi, koji bismo želeli da budemo pesnici, možemo samo opisno da prevedemo: šum vode koja pada u vodu.

Beć više od godinu dana Raul ne beše došao da poseti svoga oca. Proveo je sve to vreme kod gospodina Princa.

I zaista, posle svih uzbuđenja koje je izazvala Fronda⁸, čiju smo prvu fazu pokušali ranije da opišemo, Luj de Konde se javno, svečano i iskreno pomirio sa dvorom. Za sve vreme dok je trajao rascep između gospodina de Kondea i kralja, g. Princ, koji je još ranije zavoleo Braželona, uzalud je nudio ovome zvanja koja mogu da zasene jednog mladog čoveka. Grof de la Fer, uvek veran svojim načelima poštenja i privrženosti kralju, koja je jednog dana izložio svome sinu u grobnici Sen-Deni, grof de la Fer je ta zvanja stalno odbijao u ime svoga sina. I umesto da vikont pođe za g. de Kondeom kad se ovaj pobunio protiv kralja, on se pridružio g. de Tirenu koji se borio za kralja, a docnije, kad je izgledalo da g. de Tiren napušta kralja on je napustio g. de Tirena, kao što je to učinio i sa g. de Kondeom. Pridržavajući se ovog jednog pravca u životu, a kako je između Tirena i Kondea mogao da pobedi samo onaj koji je bio na strani kralja, to je Raul, ma kako da je bio još mlad, imao već deset pobeda u toku svog službovanja, a nijedan poraz zbog koga bi njegova hrabrost i njegova savest imale da trpe.

Raul je dakle, po želji svoga oca, istrajno i sa slepom pokornošću služio kralja Luja XIV, uprkos svih tih stalnih prelaženja iz jednog tabora u drugi, za koje možemo reći da su bila neizbežna u to doba.

Kad je g. Konde ponovo bio u milosti, iskorišćavao je sve, a pre svega svoje pomilovanje, i zatražio mnogo što šta, što mu je i učinjeno, a između ostalog, zatražio je Raula. Grof de La Fer, koga je uvek rukovodio njegov zdrav razum, pustio je Raula da ponovo stupi u službu princa de Kondea.

Godinu dana beše proteklo otkako su se otac i sin poslednji put rastali; nekoliko pisama je ublažilo, ali ne i izlečilo bol nanesen Raulovim odlaskom. A videli smo da je Raul ostavio u Bloa i drugu ljubav osim sinovlje.

Ali treba mu odati priznanje: Raul bi po izvršenoj poruci pohitao domu svoga oca, okretao bi se bez sumnje, ali se ne bi zaustavio nijedan trenutak; pa ma video Lujzu kako mu širi ruke, da se nisu umešali slučaj i gospođica de Montale, ova dva zla duha koja su ga navela na zlo.

Stoga je Raul, prelazeći prvi deo svoga puta, mislio sa žaljenjem na ono što je bilo ranije i sa čim se tako brzo rastao, to jest na svoju dragu; prelazeći drugi deo sporije nego što je želeo, na prijatelja koga će ponovo videti.

Raul naiđe na otvorena vrata od vrta i potera svog konja glavnom stazom, ne obraćajući pažnju na jednog starca u vunenom ljubičastom pletenom odelu, sa širokom pohabanom kapom, koji je mlatarao srdito rukama.

Ovaj starac koji je plevio jednu leju niskih ruža i belih rada, ljutio se što konj trči po lepo poravnjenim stazama, posutim peskom.

On se čak usudi da izrazi svoje nezadovoljstvo jednim snažnim „Hr!” na koje se konjanik okrete. Sad se sve izmeni; jer čim ugleda Raulovo lice, starac se uspravi i potrča u pravcu kuće, mrmljajući nešto s vremena na vreme, što je izgledalo kod njega kao vrhunac prevelike radosti. Raul stiže do štala, predade svoga konja jednom mladom slugi i ustrča uz stepenice sa žurbom koja bi jako obradovala njegovog oca.

On prođe kroz predsoblje, trpezariju i salon i ne nađe nikog; najzad stiže do vrata sobe g. de La Fer, zakuca nestrpljivo i uđe skoro i ne čekajući da čuje reč: „Slobodno!” koju izgovori jedan ozbiljan i u isti mah blag glas.

Grof je sedeo za jednim stolom prekrivenim hartijama i knjigama. To je bio još uvek onaj blagorodni i lepi plemić kakav je nekad bio, ali su vremenom i njegova blagorodnost i lepota dobile nečeg dostojanstvenijeg i izrazitijeg. Bledo čelo bez bora ispod duge kose koja je bila više seda nego crna, prodoran i blag pogled ispod mladićskih trepavica, tanki, jedva prosedi brkovi oko lepih i pravilnih usana kao da nikad nisu mučile velike strasti, prav i vitak stas, besprekorna ali mršava ruka, eto kakav je još bio ovaj čuveni plemić koga su tolika slavna usta hvalila kad je nosio ime Atos. U tom trenutku je popravljao jedan rukopis koji je od početka do kraja bio ispisan njegovom rukom.

Raul uhvati oca za ramena, zagrli ga, poče da ga ljubi tako nežno, tako brzo, da grof nije imao ni vremena ni snage da se oslobodi njegovog zagrljaja i da prikrije svoja očinska osećanja.

— Vi ovde, vi ovde Raule? Je li to moguće?

— Ah, gospodine, kako sam srećan što vas opet vidim.

— Vi mi niste odgovorili vikonte. Imate li odsustvo kad ste došli u Bloa, ili se neka neprijatnost dogodila u Parizu?

— Hvala Bogu, gospodine, — odgovori Raul, stišavajući se postepeno — samo su se dogodile srećne stvari; kralj se ženi, kako sam već imao čast da vam javim u svom poslednjem pismu, i polazi za Španiju. Njegovo veličanstvo će proći kroz Bloa.

— Da poseti Gospodina?

— Da, g. grofe. Ali bojeći se da ga ne iznenadi, ili da mu učini naročitu prijatnost, g. Princ je mene poslao da to javim i da pripremim konak.

— Jeste li videli Gospodina? — upita grof živo.

— Imao sam tu čast.

— U zamku?

— Da, gospodine — odgovori Raul, odvraćajući pogled jer bez sumnje beše osetio da u grofovom ispitivanju ima još nečeg osim radoznalosti.

— Ah, zaista, vikonte ?… Čestitam vam.

Raul se pokloni.

— Ali vi ste još nekoga videli u Bloa?

— Gospodine, video sam Njeno kraljevsko visočanstvo Gospođu.

— Vrlo dobro. Ali ja ne mislim na Gospođu.

Raul sav pocrvene i ništa ne odgovori.

— Vi me, izgleda, ne čujete, g. vikonte? — ponovi g. de La Fer, ne unoseći više nervoze u svoje pitanje, samo njegov pogled postade stroži.

— Vrlo dobro sam vas čuo, gospodine — odgovori Raul — i ako tražim kako da odgovorim ne znači da tražim neku laž, vi to dobro znate, gospodine.

— Ja znam da vi nikad ne lažete i zato se čudim da vam treba tako mnogo vremena da biste mi odgovorili: da ili ne.

— Mogu da vam odgovorim samo ako sam vas dobro razumeo, a ako sam vas dobro razumeo vi ćete rđavo primiti moje prve reči. Svakako vam se ne sviđa, gospodine grofe, što sam video…

— Gospođicu de La Valijer, zar ne?

— Na nju ste mislili, ja to dobro znam, gospodine grofe — reče Raul sa neiskazanom blagošću.

— A ja vas pitam da li ste je videli?

— Gospodine, nisam ni pojma imao, kad sam ulazio u zamak, da gospođica de La Valijer može da bude tu; tek kad sam se vraćao, pošto sam predao svoju poruku, slučaj je hteo da se sastanemo. Imao sam čast da joj izrazim svoje poštovanje.

— Kako se zove taj slučaj koji je udesio da se sastanete?

— Gospođica de Montale, gospodine.

— Ko je ta gospođica de Montale?

— Jedna mlada devojka koju nisam poznavao, koju nikad nisam video. Ona je Gospođina počasna dama.

— Gospodine vikonte, neću ići dalje sa ovim ispitivanjem, jer već prebacujem sebi da sam isuviše odužio. Savetovao sam vam da izbegavate gospođicu de La Valijer i da se viđate sa njom samo kad vam ja to dozvolim. Oh, ja znam da ste mi vi kazali istinu, da niste ništa preduzimali da biste se približili njoj. Slučaj nije bio na mojoj strani, ne mogu vas za to da okrivljujem, zadovoljiću se samo onim što sam vam već rekao u vezi sa tom gospođicom. Ja joj ništa ne prebacujem, Bog mi je za to svedok, ali ja ne želim da odlazite u njihovu kuću. Još jednom vas molim, moj dragi Raule, da to upamtite.

Moglo bi se reći da se Raulov pogled, koji je bio tako čist, tako vedar, zamaglio kad je čuo ove reči.

— A sad, prijatelju moj, — reče grof sa blagim osmehom i svojim uobičajenim glasom — govorimo o nečem drugom. Vraćate li se odmah na dužnost?

— Ne, gospodine, danas ostajem sa svima vama. Srećom, g. Princ mi nije dao nikakvu drugu dužnost osim one koja je i odgovarala mojim željama.

— Kako je kralj?

— Odlično.

— A g. Princ?

— Kao i uvek, gospodine.

Grof beše zaboravio Mazarena: to je bila njegova stara navika.

— Pa lepo, Raule, pošto sad samo meni pripadate, i ja ću vama da posvetim ceo svoj dan. Poljubite me… još jednom… još jednom… u vašem ste domu, vikonte… Ah, evo našeg starog Grimoa!… Hodite, Grimo, g. vikont hoće i vas da zagrli.

Starac ne sačeka da mu se to ponovi; on potrča raširenih ruku prema Raulu, koji mu pođe ususret.

— Hoćete li sada da pređemo u vrt, Raule? Pokazaću vam nov stan koji sam spremio za vas kad budete dolazili na odsustvo, i dok budemo razgledali ono što je zasađeno ove zime i išli da pogledamo ona dva jahaća konja koja sam zamenio, vi ćete mi pričati o našim prijateljima iz Pariza.

Grof zatvori svoj rukopis, uze pod ruku mladića i pređe sa njim u vrt.

Grimo gledaše tužno kako odlazi Raul čija je glava skoro dodirivala gornji deo vrata, i gladeći svoju sedu bradicu, on izgovori ovu reč punu dubokog smisla:

— Porastao!

V

OVDE ĆE SE GOVORITI O KROPOLIJU, O KROPOLU I
O JEDNOM VELIKOM NEPOZNATOM SLIKARU

Dok je grof de La Fer razgledao sa Raulom nove zgrade koje je kupio, naši će nam čitaoci dozvoliti da ih vratimo u grad Bloa da bi prisustvovali neuobičajenoj živosti koja je zatalasala ceo grad.

Naročito se u gostionicama osetila posledica vesti koju je doneo Raul.

I zaista, bila je to velika briga kako da se smeste u Bloa kralj i njegov dvor, a to će reći sto konjanika, deset kočija, dve stotine konja, isto toliko slugu koliko i gospodara; gde da nađe konak sav taj svet, svi ti plemići iz okoline koji će možda stići kroz dva, tri sata, čim se vest bude počela da širi iz središta iz koga je potekla, kao što se širi krug kada se u vodu nekog mirnog jezera baci kamen.

Bloa, koji je jutros, videli smo, bio tako tih, kao najmirnije jezero, na vest o kraljevom dolasku ispuni se odjednom gužvom i grajom.

Sve sluge iz zamka, pod nadzorom službenika dvorca, pođoše u grad po namirnice i deset kurira odjahaše u trku ka lovištima Šambora po divljač, ka ribnjacima Bevona po ribu, i u staklare Ševernija po cveće i po voće.

Iz ostava za nameštaj izvlačeni su dragoceni ćilimovi, lusteri sa velikim pozlaćenim karikama; čitava vojska siromaha čistila je dvorišta i prala kamena lica kuća, dok su njihove žene sa livada s one strane Loare, donosile pune ruke zelenila i poljskog cveća. Ceo grad, da ne bi izostao u ovom utrkivanju velikog čišćenja, ulepšavao se uz pomoć silnih četaka, metli i vode.

Voda iz oluka u gornjem gradu, nadošla usled ovog neprekidnog pranja, pretvarala se u čitave reke u donjem delu, i sitna kaldrma, koja je ponekad, moramo reći, bila vrlo blatnjava, sada je, čista i oprana, blistala na blagom suncu.

I naposletku, pripremala se muzika, praznile se fioke; kod trgovaca kupci su se otimali o vosak, o trake, o kićanke za mačeve; domaćice su nabavljale hleb, meso, kolonijalnu robu. Veliki broj građana, čije su kuće bile krcate kao da treba da izdrže opsadu, i koji nisu više imali nikakva posla, već behu obukli svečana odela i odlazili su prema gradskim kapijama da prvi objave ili da prvi vide dolazak svite. Dobro su znali da će kralj stići tek predveče, a možda tek idućeg jutra. Ali šta je čekanje ako ne neka vrsta ludila, a šta je ludilo ako ne preterana nada?

U donjem delu grada, na nepunih sto koraka od zamka Staleža između šetališta i zamka, u dosta lepoj ulici koja se tada zvala Stara ulica i koja je zaista morala biti vrlo stara, dizala se jedna široka i zdepasta starinska zgrada sa šiljatim balkonom, tri prozora sa ulice na prvom spratu, dva na drugom i jednim okruglim prozorčetom na trećem.

Na stranama toga trougla nedavno je bila dograđena jedna dosta velika četvorougaona zgrada, koja je smelo zakoračila na ulicu, prema ondašnjim vrlo slobodnim običajima gradnje. Otuda je ulica bila na tom mestu uža za jednu četvrtinu, ali je zato kuća bila šira za polovinu. Zar to nije bila dovoljna naknada?

Prema predanju, u ovoj kući sa šiljatim kalkanom, stanovao je u doba Anrija III jedan savetnik zemaljskih staleža, kod koga je po pričanju jednih, kraljica Katarina dolazila u posetu, a po pričanju drugih ga je ona tu zadavila. Ma kako da je bilo, ova dobra gospa je morala obazrivo prelaziti preko praga ove zgrade.

Posle savetnikove smrti, koji je umro zadavljen ili prirodnom smrću, svejedno, kuća je bila prodana, zatim napuštena, najzad je ostala izdvojena od ostalih kuća u ulici. Tek sredinom vladavine Luja XIII, neki Italijan, koji je pobegao iz kuhinja Maršala d’Ankr⁹, beše se nastanio u ovoj kući. Tu je otvorio malu gostionicu u kojoj su gotovljene tako izvrsne makarone da su sa deset milja unaokolo dolazili da ih tu kupuju ili jedu.

Ugled gostionice poticao je otuda što je kraljica Marija Mediči dok je bila, kao što znamo, zatočena u zamku Staleža, jednom poslala da joj donesu te makarone.

To je bilo baš onog dana kad je pobegla kroz onaj čuveni prozor. Činija sa makaronama ostala je na stolu i kraljevska usta behu ih se samo dotakla.

Zahvaljujući tim dvema okolnostima, jednom davljenju i jednoj činiji makarona, jadnome Kropoliju palo je na pamet da svojoj gostionici da visokoparan naziv. Ali u ono vreme nije bilo zgodno biti Italijan, a i njegovo siromaštvo, koje je on brižljivo krio, nije mu dozvoljavalo da se mnogo ističe.

Posle smrti Luja XIII, 1643. godine, osećajući da će skoro umreti, on pozva svoga sina, mladog kuvarskog pomoćnika koji je mnogo obećavao, i sa suzama u očima dade mu savet da dobro čuva tajnu makarona, da svoje ime pofrancuzi, da se oženi Francuskinjom, i najzad kada sesa političkog horizonta podignu oblaci koji su ga tada pokrivali — ovaj slikovit izraz koji se danas mnogo upotrebljava u otmenom Parizu i u Skupštini, bio je već u modi — da naruči kod obližnjeg kovača lepu firmu na kojoj će jedan čuveni slikar, koga mu je on preporučio, naslikati dva kraljičina portreta sa ovim natpisom unaokolo: Kod Medičija.

Posle ovih saveta čiča Kropoli je imao još samo toliko snage da pokaže rukom svome mladom nasledniku jedan kamin, ispod čije kamene ploče beše zakopano hiljadu zlatnika od po deset franaka, a zatim izdahnu.

Kropoli sin, kao hrabar čovek, podneo je gubitak predajući se božjoj volji, a dobitak bez razmetanja. Počeo je da navikava svoje goste da ne izgovaraju tako zvučno krajnje slovo i njegovog imena, tako da su svi, da bi mu učinili zadovoljstvo, počeli da ga zovu g. Kropol, što je zvučalo kao čisto francusko ime.

Zatim se oženi, imajući baš tada zgodnu priliku, jednom mladom Francuskinjom u koju je bio zaljubljen i od čijih je roditelja izvukao pristojan miraz kad im je pokazao šta je našao ispod kamene ploče kamina.

Pošto je izvršio ova dva naloga, pođe da traži slikara koji je trebalo da naslika firmu.

Slikara je brzo našao.

To je bio jedan stari Italijan, takmac Rafaela i Karačija, samo nesrećan takmac. Govorio je da pripada venecijanskoj školi, bez sumnje stoga što je veoma voleo boje. Njegove slike, od kojih nikad nijednu nije prodao, zamarale su pogled na odstojanju od sto koraka i nimalo se nisu dopadale građanima, tako da je najzad prestao da slika.

Stalno se hvalisao da je ukrasio svojim slikama kupatilo supruge maršala d’Ankra i žalio što je to kupatilo izgorelo prilikom maršalovog ubistva.

Kropoli je bio naklonjen svome zemljaku Pitrinu. Tako se umetnik zvao. Možda je i video čuvene slike u kupatilu. U svakom slučaju, gajio je prema tome Pitrinu takvo poštovanje, pa čak i takvo prijateljstvo, da ga je uzeo k sebi.

Zahvalni Pitrino, hranjen makaronama, izneo je na glas ovo nacionalno jelo još u doba starog Kropolija koji je i izumeo taj način gotovljenja i svojim neumornim jezikom učinio je značajne usluge kući Kropoli.

Zalazeći u godine ostao je privržen sinu isto kao i ocu, i malo po malo postajao je neka vrsta nadzornika kuće u kojoj je zbog svog velikog poštenja, zbog svoje poznate umerenosti u piću i jelu, zbog svoje neporočnosti koja je ušla u poslovicu, i hiljadu drugih vrlina koje smatram da je nepotrebno da ovde nabrajam, stekao sebi doživotno mesto u njihovom domu, sa pravom vršenja nadzora nad poslugom. Sem toga on je bio taj koji je probao makarone, da bi se održao isti ukus, onaj koji je stara tradicija zahtevala; moramo reći da nije dozvoljavao da se stavi nijedno zrno bibera više, nijedna trunka parmezana manje. Veoma se obradova kad mu Kropoli sin poveri svoju tajnu i kada mu stavi u dužnost da naslika čuvenu firmu.

Moglo se videti kako revnosno pretura po nekoj staroj kutiji, u kojoj pronađe kičice, pomalo izglodane od pacova, ali još upotrebljive, boje u skoro sasušenim bešikama, lanenog ulja u jednoj boci i jednu paletu koja je nekad pripadala Broncinu, koji je bio „bog u slikarstvu” kako je govorio u svome uvek mladalačkom oduševljenju stari italijanski umetnik.

Pitrino nije znao šta će od radosti što mu se vraća slava umetnika.

On učini ono isto što i Rafael beše učinio: izmeni svoj način i naslika po Albanovom uzoru dve ženske figure, koje su više ličile na boginje nego na kraljice. Ove dve uvažene gospe behu na firmi tako dražesne, pružale su ushićenom pogledu toliko mnoštvo krinova i ruža, što je bio zadivljujući rezultat Pitrinovog novog načina slikanja; one su imale poze sirena, tako slobodne i tako dražesne da je glavni opštinski kmet kada su mu dozvolili da vidi ovo veliko delo u dvorani Kropoli, odmah izjavio da su ove gospe isuviše lepe, isuviše dražesne da bi mogle da se nalaze na jednoj firmi i da budu izložene pogledima prolaznika.

— Njegovo kraljevsko visočanstvo Gospodin, — rekoše Pitrinu — koji često dolazi u naš grad, ne bi bio zadovoljan da vidi svoju slavnu majku tako malo odevenu, i on bi vas poslao u podzemnu tamnicu, jer ovaj slavni princ, nije baš uvek meka srca. Izbrišite ili sirene ili natpis, inače vam zabranjujem isticanje firme. To je u vašem interesu gazda Kropole, i u vašem plemeniti gospodine Pitrino.

Šta da se na ovo odgovori? Trebalo je zahvaliti kmetu na njegovoj ljubaznosti i to Kropol i učini.

Ali Pitrino osta turoban i razočaran.

Tačno je osećao šta će se dogoditi.

Tek što je kmet otišao, Kropol skrsti ruke i reče:

— Pa lepo majstore, šta ćemo sada?

— Skinućemo natpis — reče tužno Pitrino. — Imam ovde odličnu crnu boju, to će biti gotovo za tili čas i zamenićemo Mediče nimfama¹⁰ ili sirenama,¹¹ kako god hoćete.

—To ne, — reče Kropol — tako volja moga oca neće biti ispunjena. Moj otac je polagao na…

— Polagao je na figure.

— Polagao je na natpis.

— Dokaz da je polagao na figure jeste u tome što je tražio da liče, a one i liče — odvrati Pitrino.

— A kada ne bi ličile ko bi ih poznao da nema natpisa? Danas, kada iz pamćenja građana Bloa blede pomalo uspomene na ove čuvene ličnosti, ko bi poznao Katarinu i Mariju da nije ovih reči: Kod Medičija.

— A moje figure? — reče Pitrino očajan, jer je osećao da je mladi Kropol u pravu. — Ja neću da propadne plod moga rada.

— Ja neću da vi idete u zatvor, a ja u podzemne tamnice.

— Izbrišimo Mediči — reče Pitrino preklinjući.

— Ne — odgovori odlučno Kropol. — Pala mi je na pamet jedna ideja, jedna izvanredna ideja… Vaša će se slika pojaviti, i moj natpis isto tako… Ne znači li Mediči na italijanskom lekar?

— Da, u množini.

— Vi ćete otići da naručite kod kovača drugu tablu za firmu, na njoj ćete naslikati šest lekara i napisaćete ispod toga: Kod Medičija… to je vrlo lepa igra reči.

— Šest lekara! Nemoguće! A moja kompozicija? — uzviknu Pitrino.

— To je vaša briga, ali će biti onako kako ja hoću, i tako mora da bude. Moje će makarone da zagore…

Ovaj je razlog bio presudan; Pitrino se pokori. On naslika firmu sa šest lekara i natpisom; kmet odobri i dade dozvolu.

Firma je doživela u gradu izvanredan uspeh, što dokazuje da se poezija nikada nije svidela malograđanima, kao što reče Pitrino.

Kropol, da bi utešio svoga domaćeg slikara okači u svojoj spavaćoj sobi nimfe sa prethodne firme, zbog čega je gospođa Kropol crvenela kad god bi ih pogledala dok se svlačila.

Eto kako je kuća sa kalkanom dobila firmu; eto kako je gostionica „Kod Medičija”, pošto se njen gazda obogatio, morala da se proširi doziđivanjem one četvorougaone zgrade koju smo opisali, eto kako je postala u Bloa gostionica koja je dobila to ime, čiji je gazda bio Kropol, a njen domaćin slikar, maestro Pitrino.

VI

NEPOZNATI

Otpočinjući ovako rad, i sa ovakvom firmom kao preporukom, gostionica gazda Kropola je bila na putu stvarnog blagostanja.

Kropol nije očekivao neko ogromno bogatstvo, ali se mogao nadati da će udvostručiti onih hiljadu zlatnika koje mu je otac ostavio u nasleđe, da će prodajom kuće i imanja doći još do hiljadu zlatnika i da će najzad moći srećno živeti kao imućan građanin.

Kropol je bio pohlepan na novac, i kad je čuo za dolazak Luja XIV bio je lud od radosti.

On, njegova žena, Pitrino i dva kuhinjska momka odmah pohvataše sve golubove, svu živinu, sve zečeve i u dvorištu gostionice Mediči se začu krečanje i skikanje kao nekad u Rami.

U tom trenutku kod Kropola je bio samo jedan putnik.

To je bio čovek koji je mogao imati najviše trideset godina, lep, visok, ozbiljan, ili tačnije rečeno, svaki mu je pogled i pokret odavao setu.

Imao je odelo od crne kadife sa ukrasima od gagata; beo okovratnik, kakav imaju najstroži puritanci, isticao je mrku i finu kožu njegovog mladalačkog vrata, mali plavi brkovi jedva su pokrivali njegovu nervoznu i prezrivu usnu.

Kad je govorio sa ljudima gledao ih je pravo u oči, doduše sasvim prirodno ali i vrlo slobodno, tako da je cjaj njegovih plavih očiju postajao neizdržljiv i mnogi su se pogledi obarali pred njegovim, kao što biva u dvoboju sa mačem slabijeg protivnika.

U to vreme, kada su se ljudi koje je bog stvorio jednakim, delili, zahvaljujući predrasudama, na dve sasvim odvojene klase, plemiće i pučane, kao što je prirodno da se dele na dve rase, crnu i belu, u to vreme, kažemo, onaj koga smo opisali u kratkim potezima, morao je biti smatran za plemića, pripadnika najbolje rase. Dovoljno je bilo pogledati njegove duge, tanke i bele ruke čiji su se svaki mišić, svaka vena, videli ispod kože pri najmanjem pokretu, i čiji bi zglavkovi pocrveneli pri svakom nervoznijem grčenju.

Taj plemić beše stigao sam kod Kropola. Ne dvoumeći se, i nerazmišljajući čak, uzeo je najbolje sobe, koje mu je gostioničar pokazao u cilju da što više zaradi, što će jedni reći da je za osudu, a drugi da je pohvalno, ako polaze od toga da je Kropol bio dobar fiziognom i da je umeo da oceni ljude na prvi pogled.

Te su sobe zauzimale celo lice ove stare kuće na tri ugla: to su bili na prvom spratu jedan salon, sa dva prozora, jedna mala soba pored njega i još jedna iznad nje.

Međutim, otkako je stigao, ovaj plemić skoro nije ni okusio jelo koje mu je donošeno u sobu. Obratio se gazdi samo sa nekoliko reči da bi ga obavestio da će stići jedan putnik po imenu Pari, i da ga treba odmah pustiti da se popne.

Posle toga nije progovorio ni reči, što je skoro uvredilo Kropola koji je voleo druželjubive ljude.

Ovaj plemić beše ustao rano onog dana kad počinje ova priča, prišao prozoru svoga salona, seo na ivicu i naslonio se na ogradu, gledajući tužno i uporno oba kraja ulice, bez sumnje očekujući dolazak putnika, na koga je skrenuo pažnju gazdi.

Tako je video kad je Gospodin, koji se vraćao iz lova prošao sa svojom malom pratnjom, a zatim je ponovo uživao u dubokoj tišini grada, sav zanesen svojim iščekivanjem.

Najedanput se razmileše siromasi koji su odlazili u polja, glasnici koji su polazili na put, čistači ulica, snabdevači dvora, trgovački momci zbunjeni i brbljivi, teretna kola, berberi koji su odlazili kod svojih mušterija, i paževi na službi; ova buka i ova graja ga iznenadiše, ali on ništa ne izgubi od svoje hladne i uzvišene dostojanstvenosti, koja i orlu i lavu daje onaj miran i prezriv pogled usred vike i trke lovaca i radoznalaca.

Uskoro krečanje žrtava koje su klali u dvorištu za živinu, žurni koraci gospođe Kropol po malim drvenim stepenicama, tako uzanim i po kojima koraci tako odjekuju, sitan hod Pitrina koji je tog jutra još pušio pred vratima hladnokrvno kao kakav Holanđanin, sve to začudi i uznemiri putnika.

Kako se beše digao da se raspita šta se događa, vrata se na njegovoj sobi otvoriše. Nepoznati pomisli da mu dodovode putnika koga je očekivao sa tolikim nestrpljenjem.

On pođe sa izvesnom žurbom prema vratima koja su se otvorila.

Ali umesto lica koje se nadao da će videti, pojavi se gazda Kropol, a iza njega, iz tame na stepenicama, dosta ljupko lice gospođe Kropol, ali koje je radoznalost činila prostim; ona baci iz potaje pogled na lepog plemića i iščeze.

Kropol priđe nasmejan, držeći kapu u ruci i klanjajući se prilično duboko.

— Gospodine, — reče Kropol — došao sam da vas upitam kako je…. treba li da kažem vaše gospodstvo, ili gospodin grof, ili gospodin markiz ?…

— Recite gospodin i kažite brzo šta hoćete — odgovori nepoznati onim oholim tonom koji ne trpi dugo pričanje.

— Došao sam da se raspitam kako je gospodin proveo noć i da li gospodin ima nameru da zadrži i dalje ove sobe.

— Da.

— Gospodine, dogodilo se nešto sa čim nismo računali.

— A šta to?

— Njegovo veličanstvo Luj XIV danas dolazi u naš grad i tu ostaje jedan, a možda i dva dana.

Velika začuđenost pojavi se na licu nepoznatog.

— Kralj Francuske dolazi u Bloa?

— Već je na putu, gospodine.

— Još jedan razlog da ostanem tu — reče nepoznati.

— Vrlo dobro, gospodine, no da li gospodin zadržava i dalje sve sobe?

— Ne razumem vas. Zašto bih danas imao manje nego juče?

— Zato, gospodine, vaše gospodstvo će mi dozvoliti da mu to objasnim, što nije bilo potrebno juče, kad ste izabrali svoje sobe, da odredim ma kakvu cenu zbog koje bi vaše gospodstvo pomislilo da sam to uradio procenjujući unapred njegovo imovno stanje… dok danas…

Nepoznati pocrvene. On odmah pomisli da naslućuju da je siromah i da ga vređaju.

— Dok danas, — nastavi on hladno — vi ste procenili?

— Hvala Bogu, gospodine, ja sam otmen čovek. Iako sam gostioničar, ima u meni plemićke krvi; moj otac je bio u službi kod pokojnog g. maršala d’Ankra. Neka mu Bog da rajsko naselje!…

— Ja vam to ne osporavam, gospodine; želeo bih samo da saznam i to odmah, zbog čega mi postavljate ova pitanja.

— Vi ste, gospodine, isuviše pametni da ne biste razumeli da je naš grad mali, da će dvor da ga preplavi, da će kuće biti prepune sveta, i da će prema tome cene soba biti vrlo visoke.

Nepoznati opet pocrvene.

— Postavite svoje uslove, gospodine — reče on.

— Postavljam ih vrlo savesno, gospodine, što hoću samo poštenu zaradu, i zato što hoću da zaradim, a da ne budem neuljudan i prost izlažući vam što želim… Međutim, vi imate više soba, a sami ste…

— To je moja stvar.

— Oh, svakako, i ja ne teram gospodina!

Krv jurnu nepoznatom u lice; on baci na jadnog Kropola, potomka čoveka koji je bio u službi g. maršala d’Ankra, pogled koji bi ga saterao ispod čuvene ploče na kaminu da ga nije čvrsto zadržavalo na tom mestu pitanje njegove koristi.

— Želite li da odem? — reče on — Izjasnite se, ali samo brzo.

— Gospodine, gospodine, vi me niste razumeli. Činim ovo sa mnogo obazrivosti, ali se rđavo izražavam, a možda i gospodin koji je stranac, kao što primećujem po njegovom naglasku…

Nepoznati je, zaista, izgovorio iz grla slovo ,,r” što je glavna odlika engleskog izgovora, a što se oseti čak i kod ljudi tog naroda koji govore i najčistijim francuskim jezikom.

— Kako je gospodin stranac, kažem, možda on ne ulazi u svu tančinu moga govora. Mislim da bi gospodin mogao da ustupi jednu ili dve od triju soba u kojima stanuje, usled čega bi cena bila mnogo manja, a moja savest mirnija; stvarno, vrlo je neprijatno nerazumno podizati cenu sobama, kad možemo za njih da tražimo umerenu.

— Koliko tražite za njih od juče?

— Jedan zlatnik, gospodine uračunavajući i vašu hranu i hranu za vašeg konja.

— Dobro, a šta tražite za njih od danas?

— Tu je teškoća! Kralj stiže danas; ako dvor stigne večeras na konak, nova cena se računa od danas. Prema tome tri sobe, po dva zlatnika svaka, staju šest zlatnika. Dva zlatnika, gospodine, to nije bogzna šta, a šest zlatnika je mnogo.

Nepoznati, koji je bio crven kao što smo videli, sad jako preblede.

On hrabro izvuče iz svog džepa jednu kesu na kojoj je bio izvezen grb i brižljivo je sakri u ruci. Ta kesa je bila toliko tanka, spljoštena i prazna da to ne izmače Kropolovom pogledu.

Nepoznati izruči sadržinu u svoju šaku. U kesi su bila tri zlatnika po dvadeset franaka, što je predstavljalo vrednost od šest zlatnika, a toliko je gostioničar tražio za to veče.

Međutim, Kropol je zahtevao ukupno sedam zlatnika.

On dakle pogleda nepoznatog kao da je hteo da mu kaže: a ostatak?

— Ostaje još jedan zlatnik, zar ne, gazda gostioničaru.

— Da, gospodine, ali…

Nepoznati pretraži po džepu svojih čakšira i isprazni ga. U njemu su bili jedna lisnica, jedan zlatan ključ i nešto sitnog novca, od koga napabirči jedan zlatnik.

— Hvala, gospodine — reče Kropol. — Sad još moram znati da li gospodin ima nameru da ostane još i sutra u ovim sobama, jer ću ih u tome slučaju zadržati za gospodina, a ako gospodin ne namerava da ostane, daću ih ljudima njegovog veličanstva koji će stići uskoro.

— U pravu ste, — reče nepoznati, posle dosta dugog ćutanja — ali kako ja nemam više novaca, kao što ste mogli videti, i pošto ja dalje zadržavam ove sobe, moraćete prodati ovaj dijamant u gradu, ili ga zadržati kao zalogu.

Kropol je tako dugo posmatrao dijamant, da se nepoznati požuri da kaže:

— Više bih voleo da ga prodate, gospodine, jer on vredi tri stotine zlatnika. Neki Jevrejin… Ima li Jevreja u Bloa? …Daće vam dve stotine ili možda sto pedeset zlatnika. Uzmite koliko vam bude dao, pa makar vam on ponudio i onoliko koliko tražite za svoje sobe. Idite!

— Oh, gospodine! — povika Kropol, postiđen zbog ovog iznenadnog unižavanja, do koga sad njega beše doveo nepoznati svojim plemenitim i nesebičnim odricanjem, kao i svojim nepokolebljivim strpljenjem koje je pokazao pred tolikim sitničarenjem i sumnjičenjem — Oh! Gospodine, nadam se da u Bloa ne kradu, kao što vi izgleda mislite, i ako dijamant vredi koliko vi kažete…

Nepoznati ošinu još jednom Kropola pogledom svojih plavih očiju.

— Verujte mi, gospodine, ja se u to ne razumem! — povika ovaj.

— Ali se zlatari u to razumeju, pitajte njih — reče nepoznati. — Mislim da smo sad svršili svoje račune, zar ne, gospodine domaćine?

— Da, gospodine, i to na moje veliko žaljenje, jer se bojim da nisam uvredio gospodina.

— Ni najmanje — odgovori nepoznati, sa onom dostojanstvenošću svojstvenom svemoćnima.

— Ili da nije izgledalo da sam želeo da oderem jednog otmenog putnika… Treba imati u vidu, gospodine, da je to bilo iz nužde.

— Ne govorimo više o tome, i molim vas ostavite me samog.

Kropol se duboko pokloni i ode sav zbunjen, što je bio dokaz da ima dobro srce i da ga zaista grize savest.

Nepoznati zatvori vrata, i kad ostade sam, pregleda dobro svoju kesu u kojoj je bio jedan dijamant — cela njegova imovina,

On još jednom pretrese svoje džepove, hartije iz svoje lisnice i uveri se da će se uskoro naći u potpunoj bedi.

Tada on podiže oči k nebu, potpuno miran, iako očajan, obrisa drhtavom rukom nekoliko kapi znoja koje su curile niz njegovo otmeno čelo i obori pogled na zemlju, taj pogled koji je nekad bio pun božanske dostojanstvenosti.

Bura je bila daleko od njega, možda se on beše pomolio Bogu iz dubine duše svoje.

On priđe prozoru, ponovo zauze svoje mesto na balkonu i tu ostade nepomičan, ćuteći, ne misleći i ne osećajući ništa, sve dok se nebo ne zamrači i dok ne počeše da pronose ulicom prve buktinje, koje su bile znak da treba osvetliti sve prozore u gradu.

VII

PARI

Dok je nepoznati gledao radoznalo te buktinje i pažljivo svu tu huku, gazda Kropol uđe u njegovu sobu sa dvojicom slugu koji postaviše sto.

Stranac ne obrati na njih nikakvu pažnju.

Tada Kropol, približivši se svome gostu, šapnu mu sa dubokim poštovanjem.

— Gospodine, dijamant je procenjen.

— A! — reče putnik. — Pa?

— Pa eto, gospodine, draguljar njegovog kraljevskog visočanstva daje za njega dve stotine osamdeset zlatnika.

— Je su li već kod vas?

— Smatrao sam da treba da ih uzmem; ali ipak postavio sam uslov da gospodin, ako želi može da uzme natrag svoj dijamant kada dođe do novca… dijamant će mu biti vraćen.

—Nikako; rekao sam vam da ga prodate.

— Poslušao sam vas, ili bar donekle, jer mada ga nisam konačno prodao, primio sam za njega novac.

— Zadržite koliko vam dugujem.

— Gospodine, kad baš zahtevate, ja ću vas poslušati. Plemić se tužno osmehnu.

— Stavite novac na tu škrinju — reče on, pokaza rukom i okrete se.

Kropol spusti dosta veliku kesu iz koje uze za sebe onoliko koliko mu je stranac dugovao za sobe.

— Sada, — reče on — gospodin mi neće učiniti nažao da ne večera… Već je odbio da ruča, a to je velika uvreda za kuću Medičija. Vidite, gospodine, večera je iznesena na sto i usuđujem se da dodam da lepo izgleda.

Nepoznati zatraži čašu vina, uze nekoliko zalogaja hleba ali se ne odmače od prozora dok je jeo i pio.

Iza jednoga odreda musketara i gusto zbijene povorke plemića, nailazila je nosiljka gospodina kardinala Mazarena. Četiri crna konja vukla su je, kao kakve kočije.

Paževi i ljudi iz kardinalove pratnje išli su iza nje.

Zatim su dolazile kočije kraljice majke; na prozorima su bile njene počasne dame, a plemići iz njene pratnje jahali su s obe strane kočija.

Iza njih se pojavi kralj na lepom konju saksonske rase sa velikom grivom. Mladi princ je pozdravljao okrećući svoje otmeno i lepo lice osvetljeno buktinjama koje su nosili njegovi paževi, prema prozorima odakle su dolazila najoduševljenija klicanja.

Uz kralja, ali dva koraka iza njega, princ de Konde, gospodin Danžo i dvadeset drugih dvorana praćeni svojom poslugom i svojim prtljagom, završavali su ovu veličanstvenu povorku.

Raspored ove sjajne svečanosti bio je vojnički. Samo nekoliko dvorana, i to oni najstariji, nosili su putničko odelo; skoro svi su bili u ratničkoj opremi. Mnogi su imali metalni okovratnik i bivolji rog kao u doba Anrija IV i Luja XIII.

Kada kralj prođe ispod njega, nepoznati, koji se beše nagnuo preko ograde na prozoru, da bi bolje video, i koji beše zaklonio lice rukom, oseti da ga u srcu nešto guši i da bi mogao da zaplače od silne zavisti.

Opijali su ga zvuci trube, zanosilo ga je klicanje naroda; u ovom moru svetlosti, buke i sjajnih prizora, učini mu se u jednom trenutku, da mu se muti svest.

— Da, on je kralj! — prošaputa on sa toliko očajanja i bola u glasu, da je taj glas morao dospeti i do božjeg prestola.

Zatim pre nego što se beše prenuo iz svojih tužnih sanjarija, sva ta buka, sav taj sjaj behu iščezli.

Na uglu ulice ispod strančevog prozora čuli su se još samo s vremena na vreme, neskladni i promukli glasovi: Živeo kralj!

Gorelo je još i šest sveća koje su držali stanovnici krčme Mediči, i to: dve Kropol, jednu Pitrino i svaki kuhinjski momak po jednu.

Kropol je neprestano ponavljao:

— Kako kralj lepo izgleda i kako liči na svoga slavnog pokojnog oca!

— Samo je lepši — govorio je Pitrino.

— I kako ponosito izgleda! — dodavala je gospođa Kropol, koja je već izmenjivala svoje opaske sa svojim susedima i susetkama.

Kropol je dopunjavao ove razgovore svojim ličnim primedbama, a nije ni primetio da je jedan starac, koji je išao pešice vukući za uzdu jednog mladog irskog konja, pokušavao da se probije kroz gomilu žena i ljudi koji su stajali ispred krčme Mediči.

Ali se u tom trenutku začu s prozora strančev glas.

— Postarajte se, gospodine gostioničaru, da ljudi mogu da stignu do vaše kuće.

Kropol se okrete, tek tada opazi starca i načini mu prolaz.

Prozor se zatvori.

Pitrino pokaza put čoveku koji je stigao i ušao ne progovorivši ni reči.

Stranac ga je čekao na stepeništu; on zagrli starca i povede ga da sedne, ali se ovaj usprotivi.

— Oh, ne, nikako ne, milorde! — reče on. — Ja da sedim u vašem prisustvu! Nikada!

— Pari, — uzviknu plemić — preklinjem vas… vi koji dolazite iz Engleske… iz takve daljine! Ah! U vašim godinama ne bi trebalo da podnosite takav zamor kakav mora da podnosi onaj koji služi meni. Odmorite se…

— Pre svega treba da vam saopštim odgovor, milorde.

— Pari… preklinjem te, ne govori ništa… jer da je vest dobra, ti bi drukčije počeo svoj govor. Ti okolišiš, znači da su vesti rđave.

— Milorde, nemojte se preterano uznemiravati. Nadam se da još nije sve izgubljeno. Treba imati volje, istrajnosti, a naročito treba mirno podnositi svoju sudbinu.

— Pari, — odgovori mladi čovek — ja sam došao ovde sam, prošavši kroz hiljadu zamki i hiljadu opasnosti; veruješ li u snagu moje volje? Pripremao sam ovaj put deset godina, uprkos svih saveta i svih prepreka: veruješ li u moju istrajnost. Prodao sam večeras poslednji dragi kamen svoga oca, jer nisam imao čime da platim konak i gostioničar je hteo da me izbaci.

Pari učini pokret koji je izražavao njegovu srdžbu, na koji mladić odgovori stisnuvši mu ruku i nasmešivši se na njega.

— Imam još dve stotine sedamdeset i četiri zlatnika i smatram da sam bogat; ja ne gubim nadu Pari: veruješ li da se mirim sa sudbinom?

Starac podiže k nebu svoje drhtave ruke.

— Hajde, — reče stranac — ne taji ništa od mene: šta se dogodilo?

— Moja će priča biti kratka, milorde; ali za ime božje nemojte tako drhtati.

— Drhtim od nestrpljenja, Pari. Hajde, reci šta ti je kazao general?

— Pre svega, general nije hteo da me primi.

— Mislio je da si nekakav špijun?

— Da, milorde, ali ja sam mu napisao pismo.

— Pa?

— Primio ga je i pročitao, milorde.

— Da li je to pismo tačno izražavalo moj položaj, moje zemlje?

— O, da — reče Pari, sa tužnim osmehom… — Ono je tačno izražavalo vaše misli.

—Onda, Pari?…

— Onda mi je general vratio pismo po svome ađutantu i saopštio mi je da ako se sutradan budem još nalazio na području koje je pod njegovim zapovedništvom, narediće da me uhapse.

— Da te uhapse, — prošaputa mladi čovek — da uhapse tebe, moga najvernijeg slugu!

— Da, milorde.

— Međutim, ti si stavio potpis Pari!

— Punim imenom, milorde, a ađutant me je poznavao kad sam bio u Sent-Džejmsu¹² — dodade starac uzdišući — i u Vajt-Holu¹³.

Mladi čovek saže glavu, zamišljen i turoban.

— To je on učinio pred svojim ljudima, — reče on — pokušavajući da obmane samoga sebe… Ali krišom… bez svedoka… šta je učinio? Odgovori.

— Nažalost, milorde, samo mi je poslao četiri konjanika koji su mi dali ovoga konja na kome ste videli da sam dojahao. Ovi su me konjanici dopratili u najvećoj žurbi do malog pristaništa Tenbi, ukrcali me, ili bolje reći ubacili me u ribarski brod koji je plovio za Bretanju, i evo, stigao sam.

— Oh! — uzdahnu mladi čovek, grčevito stegnuvši nervoznom rukom svoje grlo i ugušujući jecaj… — Pari, je li to sve, je li to zaista sve?

— Da, milorde, to je sve.

Posle ovog Parijevog kratkog odgovora, nastade dugo ćutanje; samo se čuo po parketu korak mladog čoveka, koji je besno hodao gore, dole.

Starac pokuša da promeni predmet razgovora, jer je on navodio na vrlo turobne misli.

— Milorde, — reče on — kakvu sam to galamu čuo dolazeći ovamo? Ko su ti ljudi koji su vikali živeo kralj! O kome je kralju reč i zašto je sve tako osvetljeno?

— Ah! Pari, ti znaš, — reče ironično mladi čovek — to francuski kralj dolazi u posetu svome gradu Bloa; sve su te trube njegove, svi ti konji pokriveni zlatom izatkanim pokrivačima njegovi su, svi ovi plemići imaju mačeve koji služe njemu. Ispred njega je išla njegova mati u kočijama raskošno ukrašenim zlatom i srebrom! Srećna majka! Njegov ministar ubira za njega milione i vodi ga bogatoj verenici. Stoga je sav ovaj narod veseo, voli svog kralja, laska mu svojim klicanjem i viče: živeo kralj, živeo kralj!

— Dobro, dobro, milorde! — reče Pari, koji se više plašio ovog novog razgovora nego pređašnjeg.

— Ti znaš — produži nepoznati — da moja mati, da moja sestra, dok se sve ovo čini u čast kralja Luja XIV, nemaju više novaca, nemaju više hleba; ti znaš da ću ja kroz petnaest dana biti bedan i osramoćen kada cela Evropa bude saznala ovo što si maločas ispričao!… Pari… ima li primera da se čovek moga porekla…

— Milorde, za ime Boga!

— U pravu si, Pari, ja sam kukavica, i ako ja sam ništa ne učinim za sebe, šta očekujem od Boga? Ne, ne, imam dve ruke, Pari, imam tebe…

I udari snažno rukom svoju mišicu i otkači mač koji je visio na zidu.

— Šta hoćete da uradite, milorde?

— Šta hoću da uradim, Pari? Ono što svi u mojoj porodici rade: moja mati živi od tuđeg milosrđa, moja sestra prosi za moju majku; imam tamo negde braću koja isto tako prose za sebe; ja, najstariji, uradiću isto što i oni, idem da prosim milostinju!

I izgovorivši ove reči koje preseče naglo nervoznim i strašnim smehom, mladi čovek opasa svoj mač, uze sa škrinje svoj šešir, zatraži da mu Pari pričvrsti za rame crni ogrtač koji je nosio za sve vreme puta, i stegnuvši obe ruke starčeve, koji ga je gledao pun zebnje, dodade:

— Dobri moj Pari, naredi da ti se naloži vatra, pij, jedi, spavaj, budi srećan; budimo vrlo srećni, moj jedini prijatelju: bogati smo kao kraljevi!

On pesnicom udari po kesi sa zlatnicima, koja lupi o zemlju, i poče ponovo da se smeje onim tužnim smehom koji je toliko uplašio Parija. I dok je cela kuća vikala, pevala, spremala se da dočeka i smesti putnike, on kradom izađe kroz veliku dvoranu na ulicu, gde ga starac, koji beše stao na prozor, uskoro izgubi iz vida.

VIII

KAKAV JE BIO LUJ XIV U SVOJOJ
DVADESET I DRUGOJ GODINI

Videli smo iz opisa koji smo pokušali da damo, da je ulazak kralja Luja XIV u Bloa bio bučan i veličanstven, zbog čega je, izgleda, mladi kralj bio zadovoljan.

Kad kralj stiže ispred predvorja zamka Staleža, on tu zateče njegovo kraljevsko visočanstvo vojvodu Gastona od Orleana, okruženog njegovim oficirima i plemićima; vojvodino lice, koje je po prirodi već bilo prilično dostojanstveno, za ovu svečanu priliku beše dobilo naročiti sjaj i dostojanstvenost.

Gospođa, obučena u najsavršenije odelo, očekivala je svog nećaka na jednom balkonu iz dvorišta. Sve prozore staroga zamka, koji je u obične dane bio pust i sumoran, sad su krasile gospođe u raskošnim haljinama i buktinje.

Zalupaše doboši, zasviraše trube, odjeknuše uzvici Živeo kralj! kad Luj XIV pređe prag zamka u kome se Anri III pre sedamdeset godina beše poslužio mučkim ubistvom i izdajom da bi sačuvao za sebe i svoje potomstvo krunu koja je pretila da sklizne sa njegove glave i da pripadne drugoj porodici.

Svi pogledi se zadržaše sa divljenjem na mladome kralju koji je bio tako lep, tako divan i otmen, a zatim potražiše onog drugog kralja Francuske, čija je moć bila mnogo veća; ovaj je bio tako star, tako bled i poguren i zvao se kardinal Mazaren.

Luj je u ono vreme bio obdaren svim prirodnim darovima koji odlikuju savršenog plemića: sjajne i blage oči, jasne i plave kao nebo, ali i oni koji su bili najvičniji da čitaju ljudska lica i duše, gledajući ga, ako je uopšte neki podanik mogao da izdrži kraljev pogled, i ti najvičniji, kažemo, ne bi mogli da sagledaju kraj ovoj beskrajnoj blagosti, jer su kraljeve oči bile kao i ogromna dubina nebeskog plavetnila, ili onog još strašnijeg i veličanstvenijeg, koje se, kad su najlepši dani vidi u Sredozemnom moru kad brodovi razmaknu vodu, to ogromno ogledalo u kome nebo ogleda čas svoje zvezde, čas svoje oluje.

Kralj je bio malog rasta, jedva da je bio visok pet stopa i dva palca, ali je njegova mladost još mogla nadoknaditi ovaj nedostatak koji se uostalom gubio pred velikom otmenošću svih njegovih pokreta i gipkosti njegovog tela pri svim telesnim vežbama.

I zaista, on je već bio kralj, a bila je to velika stvar u to vreme kada su poštovanje i odanost prema vladaru prelazili sa oca na sina: ali kako su ga dotada retko i sa prilično malo sjaja pokazivali narodu, i kako su oni kojima su ga pokazivali uvek videli pored njega i njegovu majku koja je bila žena visokog rasta, i g. kardinala koji je bio čovek dostojanstvena držanja, mnogi su nalazili da ga kralj nema dovoljno i govorili su: „Kralj je manji od gospodina kardinala.”

Svejedno kakve su primedbe pravljene na račun njegovog spoljnjeg izgleda, naročito u prestonici, mladog vladara su stanovnici Bloa dočekali kao boga, a njegov stric i strina, Gospodin i Gospođa, stanovnici zamka, skoro kao kralja.

Međutim, moramo reći da je Luj XIV, kad je video u dvorani za prijem potpuno iste naslonjače za njega, njegovu majku, kardinala, strinu i strica, iako je to bilo vešto prikriveno jer su prisutni stajali u polukrugu, pocrveneo od srdžbe i pogledao unaokolo ne bi li na licima prisutnih video da li mu je to poniženje bilo unapred pripremljeno, ali kako ništa ne primeti na hladnokrvnom licu g. kardinala, ništa na licu svoje majke, ništa na licima prisutnih, on se pomiri s tim i sede, ali se pobrinu da to učini pre svih ostalih.

Plemiće i gospođe predstaviše njihovim kraljevskim veličanstvima i kardinalu.

Kralj primeti da njegova majka i on retko znaju imena onih koje su im predstavljali, dok kardinal, naprotiv, nije nikada propuštao, zahvaljujući svome pamćenju i prisustvu duha koji su bili sjajni, da svakom govori o njegovom imanju, o njegovim precima ili o njegovoj deci, pominjući čak neke od njih po imenu, zbog čega su ovi uvaženi seoski plemići bili ushićeni i tako sticali uverenje da je jedini i pravi kralj onaj koji poznaje svoje podanike, isto kao što sunce nema sebi ravna, jer ono jedino zagreva i osvetljava.

Mladi kralj, koji je već odavno pažljivo posmatrao oko sebe, mada to niko ne beše primetio, i dalje je pažljivo posmatrao lica koja su mu izgledala u početku najbeznačajnija i najobičnija, trudeći se da ih prozre.

Donesoše zakusku. Kralj se nije usuđivao da je zatraži od gostoljublja svoga strica, ali je očekivao nestrpljivo. I tako je sad uživao u svim počastima koje su pripadale ako ne njegovom položaju, a ono bar njegovom apetitu.

Što se tiče kardinala, on samo dodirnu svojim uvelim usnama supu koju mu donesoše u zlatnoj šolji. Ovaj svemoćni ministar, koji je oteo od kraljice-majke namesništvo, od kralja kraljevsku vlast, nije mogao od prirode da otme dobar želudac.

Ana Austrijska, koja je bolovala od raka od koga je i umrla šest ili osam godina docnije, nije jela mnogo više od kardinala.

A Gospodin, još sav zbunjen velikim događajem koji se odigravao u njegovom mirnom životu koji je provodio u ovom malom gradu, uopšte nije ništa jeo. Jedino je Gospođa, kao prava Lorenka, jela koliko i njegovo veličanstvo, i zato je Luj XIV, koji bi, da nije bilo nje, jeo skoro sasvim sam, bio vrlo zahvalan, prvo svojoj strini, a zatim g. de Sen-Remiju, njenom upravitelju trpeze, koji zaista beše prevazišao sebe.

Kad je zakuska završena, na znak g. de Mazarena kralj ustade, a na poziv svoje strine on poče da obilazi redove prisutnih.

Gospođe tada primetiše, ima izvesnih stvari koje žene odlično zapažaju, one u Bloa kao i one u Parizu, gospođe dakle primetiše da Luj XIV ima živ i smeo pogled, koji nagoveštava da će pravu lepotu umeti odlično da zapazi. Muškarci su sa svoje strane opazili da je vladar ponosit i ohol, da voli da natera one koji ga gledaju netremice i suviše dugo, da obore pogled, po čemu se mogao naslutiti gospodar.

Luj XIV beše obišao otprilike trećinu prisutnih, kad do njegovih ušiju dopre jedna reč koju beše izgovorila njegova preuzvišenost kardinal koji je razgovarao sa Gospodinom.

Ta reč je bila, jedno žensko ime.

Čim je Luj XIV čuo tu reč, on nije više ništa drugo čuo, ili bolje reći nije više ništa slušao, i ne poklanjajući dovoljno pažnje onom drugom delu polukruga koji je očekivao njegovu posetu, žurio je da što pre završi sa pozdravljanjem.

Gospodin je, kao dobar dvoranin, pitao njegovu preuzvišenost za zdravlje njegovih nećaka. I zbilja, pre pet ili šest godina, kardinalu su došle iz Italije tri nećake: to su bile gospođice Hortenzija, Olimpija i Marija de Mančini.

Gospodin se dakle raspitivao o zdravlju kardinalovih nećaka; žalio je, govorio je on, što nema tu sreću da ih primi u isto vreme sa njihovim ujakom; sigurno su to sada lepe i ljupke mlade devojke, što su obećavale da će biti kad ih je prvi put Gospodin video.

Što je prvo iznenadilo kralja, to je bila izvesna razlika koja se osećala u glasovima ova dva sagovornika. Gospodinov glas je bio miran i prirodan dok je ovo govorio, dok g. de Mazaren, odgovarajući, beše povisio svoj za ton i po.

Moglo bi se pomisliti da on želi da taj glas čuje neko koji je na kraju dvorane i koji se suviše udaljio.

— Vaše visočanstvo, — odgovori on — gospođice de Mančini moraju da završe svoje obrazovanje, imaju dužnosti koje ih čekaju, moraju se spremiti za izvestan položaj u društvu. Boravak na jednom dvoru koji je mlad i sjajan, odstranjuje ih pomalo od svega toga.

Kad bi izgovorena reč sjajan, Luj se tužno nasmeši. Istina je da je dvor bio mlad, ali se kardinalov tvrdičluk pobrinuo da ne bude sjajan.

— Ali nemate, valjda, nameru da ih pošaljete u manastir ili da od njih stvorite obične građanke.

— To nikako, — nastavi kardinal, pojačavajući svoj talijanski naglasak, koji od prijatnog i mekog kakav je dotle bio, postade piskav i jasan — to nikako… Imam čvrstu nameru da ih udam, i to što bolje budem mogao.

— Biće mnogo dobrih prilika, Gospodine Kardinale — odgovarao je Gospodin sa dobroćudnošću nekog trgovca koji čestita svom kolegi.

— Nadam se, Vaše visočanstvo, utoliko pre što im je Bog podario i ljupkost i mudrost i lepotu.

Za vreme ovog razgovora Luj XIV, koga je Gospođa vodila, išao je unaokolo, od osobe do osobe koje su mu predstavljali.

— Gospođica Arnu, reče Gospođa predstavljajući njegovom veličanstvu jednu punačku plavušu od dvadeset i dve godine, za koju bi na nekoj seoskoj svetkovini pomislili da je seljanka u prazničnom odelu — gospođica Arnu, ćerka moje učiteljice muzike.

Kralj se nasmeši. Gospođa nije nikad mogla da odsvira tačno četiri note na violi ili na klaviru.

— Gospođica Or de Montale, — nastavi Gospođa — mlada devojka visoka roda i dobra počasna dama.

Sad se nije smejao kralj, već mlada devojka koju su mu predstavljali, zato što je prvi put u svom životu čula Gospođu, koja je nije nimalo mazila, da joj daje ovakvu laskavu titulu.

I zato se Montale, naša stara poznanica, duboko pokloni pred njegovim veličanstvom i to koliko iz poštovanja toliko i što je morala, jer je trebalo da sakrije grčenje svojih nasmejanih usana, čiji pravi uzrok kralj ne bi možda shvatio.

Upravo u tom trenutku kralj ču onu reč od koje uzdrhta.

— A treća se zove? — pitao je Gospodin.

— Marija, vaše visočanstvo — odgovorio je kardinal.

I svakako da je ta reč imala neku čarobnu moć, jer kao što smo već kazali, kralj uzdrhta i povuče Gospođu prema sredini kruga kao da je hteo da je nešto u poverenju upita, ustvari, da bi se približio kardinalu.

— Gospođo strina, — reče on poluglasno i smejući se — moj učitelj geografije mi nije rekao da je Bloa tako neverovatno daleko od Pariza.

— Kako to, nećače? — upita Gospođa.

— Izgleda, stvarno, da moda treba da putuje nekoliko godina da bi prešla ovaj put. Pogledajte ove gospođice.

— A zašto? Ja ih poznajem.

— Neke od njih su lepe.

— Nemojte to da kažete glasno, gospodine nećače, poludele bi od radosti.

— Čekajte, čekajte, draga strina, — reče kralj smešeći se — jer drugi deo moje računice treba da ispravi prvi. Pa eto, draga strina, neke od njih izgledaju stare, neke pak ružne, zato što su obučene po modi od pre deset godina.

— Ali, Sire, od Pariza do Bloa se putuje samo pet dana.

— Tako je, — reče kralj — dve godine zakašnjenja na dan.

— Zaista mislite da je tako? Čudnovato, ja to nisam zapazila.

— Eto, strina, — reče Luj XIV, približavajući se stalno Mazarenu, a pod izgovorom da nađe mesto odakle će moći dobro da vidi — vidite li pored ovih staromodnih haljina i ovog smešnog i izveštačenog češljanja, vidite li onu jednostavnu belu haljinu. To je verovatno neka počasna dama moje majke, mada je ja ne poznajem. Vidite kako je jednostavno obučena i kako ima ljupko držanje! Hvala Bogu, za nju može da se kaže da je žena, a kod ovih ostalih vidite samo odela.

— Dragi moj nećače, — odvrati Gospođa smejući se — dozvolite mi da vam kažem da je ovoga puta vaša veština pogađanja podbacila. Osoba koju tako hvalite, nije Parižanka već stanovnica Bloa.

— Ah, strina! — nastavi kralj sa nevericom.

— Priđite, Lujza — reče Gospođa.

I mlada devojka koju smo već ranije upoznali pod tim imenom, priđe sva stidljiva i oblivena rumenilom, skoro se povijajući pod kraljevim pogledom.

— Gospođica Lujza Fransoaz de la Bom-Leblan, ćerka markiza de La Valijer — reče vrlo zvanično Gospođa obraćajući se kralju.

Mlada devojka se pokloni sa toliko ljupkosti, iako se zbog kraljevog prisustva beše jako zastidela, da kralj gledajući je izgubi nekoliko reči iz kardinalovog razgovora sa Gospodinom.

— Pastorka g. de Sen-Remija, — nastavi Gospođa — moga upravitelja trpeze, koji je nadziravao kad se spravljala ona izvrsna guska nadevena gljivama, koja vam se tako dopala.

Nije bilo ljupkosti, lepote i mladosti koje ne bi bacilo u zasenak ovakvo predstavljanje. Kralj se nasmeši. Bilo da je Gospođa kazala ovo iz naivnosti ili što je htela da se našali, u svakom slučaju nemilostivo je zbrisala sve ono što je kralj našao da je dražesno i lepo kod mlade devojke.

Gospođica de La Valijer je za Gospođu, a zahvaljujući njoj i za kralja, trenutno bila samo pastorka čoveka koji je imao naročiti dar za spravljanje gusaka sa gljivama.

Ali takvi su prinčevi. I bogovi na Olimpu su bili isti takvi. Dijana¹⁴ i Venera¹⁵ su morale tako potcenjivati lepu Alkmenu¹⁶ i jadnu Jo¹⁷ kad bi se slučajno, naslađivajući se nektarom i ambrozijom¹⁸ za Jupiterovim stolom spustile sa svoje visine i vodile razgovore o lepotama smrtnih žena.

Srećom što se Lujza beše tako duboko poklonila, te niti beše čula Gospođine reči, niti videla kraljev osmeh. Stvarno, da su ovu jadnu mladu devojku, koja je imala tolikog dobrog ukusa da se jedina od svih svojih drugarica obukla u belo, i njeno osetljivo srce koje odmah oseti svaki bol, pogodile nemilosrdne gospođine reči i samoživi hladni kraljev smeh, ona bi odmah umrla.

I sama Montale, ova mlada dovitljiva devojka, ne bi ni pokušala da je vrati u život, jer izvrgavanje ruglu ubija sve, čak i lepotu.

Ali na sreću, kao što smo već kazali, Lujzi je zujalo u ušima, a oči su joj bile zamagljene i ona ne vide ništa, ne ču ništa, a kralj koji je samo obraćao pažnju na razgovor svog strica sa kardinalom, pohita da im se pridruži.

On upravo stiže kad je Mazaren završavao razgovor ovim rečima:

— Ovog trenutka Marija i njene sestre polaze za Bruaž. Naredio sam im da idu obalom Loare, ali suprotno onoj kojom smo mi išli; ako umem dobro da ocenim razdaljinu koju imaju da pređu, i ako se pridržavaju mojih naređenja, one će sutra proći pored Bloa, s druge strane Loare.

Ove reči su bile izgovorene sa onim taktom i onom odmerenošću, sa onom sigurnošću u glasu, sa onom pouzdanošću u sve ono što je naumio i na šta cilja, zbog čega je sinjor Đulio Mazareni smatran za najvećeg glumca na svetu.

Ove reči pogodiše Luja XIV pravo u srce i kardinal se, čuvši korak njegovog veličanstva koji je prilazio, okrete i odmah vide na licu svoga učenika kakav su utisak one izazvale; lako rumenilo ga je odavalo. Ali šta je moglo da znači, za onoga čija je lukavost dvadeset godina izigravala sve evropske diplomate, da otkrije takvu tajnu?

Mladoga kralja kao da rani otrovna strela u srce kad ču ove poslednje reči. Od tog trenutka on nije imao više mira i gledao je neodređenim, bezizraznim i ravnodušnim pogledom sav ovaj skup. Više od dvadeset puta je pogledom tražio pomoć od kraljice majke ali ona kao da nije razumela ove preklinjuće poglede svoga sina; uživala je u razgovoru sa svojom jetrvom, a iz Mazarenovog pogleda je shvatila da još nije vreme da se pođe.

Od tog trenutka muzika, cveće, svetlost, lepota, sve posta mrsko i nezanimljivo Luju XIV. Pošto se već sto puta ugrizao za usnu, protezao ruke i noge, i kao što lepo vaspitano dete, koje se, pošto ne sme da zeva, služi svim sredstvima da bi ispoljilo svoju dosadu, i on, ne bacajući više preklinjuće poglede majci i ministru, očajnički pogleda u vrata, to jest u slobodu.

Kralj ugleda u udubljenju tih vrata, na koja se beše oslonilo i upadljivo isticalo, jedno mrko i ponosito lice sa kukastim nosom, pogledom oštrim ali sjajnim, sedom dugom kosom, crnim brkovima, pravi tip vojničke lepote; njegov metalni okovratnik je bio sjajniji od ogledala i prelamao sve svetlosne zrake koji su se u njemu ogledali i odbijao ih sa odbleskom munje. Ovaj oficir je imao na glavi siv šešir sa crvenim perom, po čemu se videlo da je na tom mestu ne radi svog zadovoljstva, već što ga je služba tu pozvala; da je tu bio radi svog zadovoljstva, da je dvoranin a ne vojnik, držao bi šešir u ruci, jer se svako zadovoljstvo mora platiti, pa ma i najmanjom cenom.

Videlo se i po tome da je ovaj oficir na službi i da vrši svoju uobičajenu dužnost, što je budno posmatrao, skrštenih ruku i sa izvanrednom ravnodušnošću, i one koji su uživali, i one kojima je bilo dosadno na ovoj svečanosti. Naročito je izgledalo da kao filozof, a svi stari vojnici su filozofi, mnogo bolje razume dosadu nego uživanje; umeo je da podnosi mirno dosadu i nije mu bilo teško što nema uživanja.

On je stajao tu, naslonjen kao što smo kazali, na izvajani dovratak, kada mu se slučajno pogled srete sa tužnim i umornim kraljevim pogledom.

Izgleda da ovo nije bio prvi put da se pogled oficira sretne s tim pogledom, i on je vrlo dobro znao šta on znači, jer čim je pogledao lice Luja XIV i na njemu pročitao šta se dešava u kraljevoj duši, to jest da ga muči dosada i da se ne usuđuje da ode, on shvati da kralju treba pomoći iako on to ne traži, želeo on to ili ne, i smelo, kao da izdaje zapovesti konjici za vreme borbe, on viknu glasom koji se orio:

— Musketari na službi njegovog veličanstva!

Kad te reči odjeknuše kao grmljavina i nadvisiše orkestar, pesmu, žagor i korake, kraljica majka i kardinal začuđeno pogledaše njegovo veličanstvo.

Luj XIV bled ali odlučan, ohrabren time što je njegova misao bila naslućena i našla odraza u zapovednikovoj, a koju je sad izrazio izdajući ovu zapovest, on ustade iz svoje naslonjače i pođe vratima.

— Zar odlazite Sire? — reče kraljica, dok kardinal samo baci upitan pogled, koji bi mogao biti blag da nije bio tako prodoran.

— Da, gospođo, — odgovori kralj — osećam se umoran, a želeo bih večeras i da pišem.

Osmeh zaigra na usnama ministra koji jednim pokretom glave dozvoli kralju da se udalji.

Tada Gospodin i Gospođa požuriše da izdaju naređenja oficirima koji se pojaviše.

Kralj pozdravi, pređe preko dvorane i dođe do vrata.

Dvojni red od dvadeset musketara čekao je tu njegovo veličanstvo.

Na kraju reda je stajao oficir, ukrućen, sa isukanim mačem u ruci.

Kralj prođe i svi prisutni se podigoše na vrhove prstiju da ga još jednom vide.

Deset musketara su pravili kralju prolaz kroz gomilu koja je stajala u predsobljima i na stepenicama.

Ona druga desetorica su išla za kraljem i Gospodinom, koji je hteo da otprati njegovo veličanstvo.

Za njima su išli oficiri na službi.

Ova mala povorka doprati kralja do odaje koje su bile određene za njega.

To su bile one iste odaje u kojima je stanovao kralj Anri III kad je tu boravio za vreme skupština zemaljskih staleža.

Gospodin beše izdao naređenja. Musketari, koje je predvodio njihov oficir, pođoše sporednim hodnikom koji je išao uporedo sa glavnim i spajao desno i levo krilo zamka.

Na početku tog hodnika je bilo jedno malo četvrtasto predsoblje gde je bilo mračno i kad je bilo lepo vreme.

Gospodin zaustavi Luja XIV i reče:

— Sire, u ovom trenutku prelazite preko onog mesta gde je vojvoda de Giz¹⁹ zadobio prvi udarac noža u srce.

Kralj koji nije znao istoriju, znao je za taj događaj, ali nije znao gde se odigrao, ni pojedinosti o njemu.

— Ah! — reče on uzdrhtavši.

On se zaustavi.

Svi zastadoše, i oni koji su išli napred i oni koji su išli iza njega.

— Vojvoda je, Sire, — nastavi Gaston — bio otprilike ovde gde sam ja sada, on je išao u pravcu u kome ide Vaše veličanstvo; g. de Loanj je bio na mestu gde se u ovom trenutku nalazi vaš zapovednik musketara; g. de Sen-Malin i oni koji su obično pratili njegovo veličanstvo, bili su iza njega i okolo njega. Ovde je bio ubijen.

Kralj se okrete svom oficiru i vide kako neki oblak pređe preko njegovog muževnog i smelog lica.

— Da, s leđa — prošaputa zapovednik, proprativši reči pokretom punim dubokog preziranja.

I on pokuša da pođe dalje, osećajući se nelagodno između ovih zidova gde je nekad počinjeno izdajstvo.

Ali je izgledalo da kralj želi da što više sazna; on se pokaza raspoložen da još malo razgleda ovo kobno mesto.

Gaston shvati želju svoga nećaka.

— Vidite, Sire, — reče on uzimajući svećnjak iz ruku g. de Sen-Remija — evo gde je pao. Tu je bila jedna postelja čije je zavese istrgao kad se za njih pridržao.

— Zašto je na ovom mestu parket tako izdubljen? — upita Luj.

— Zato što je tu pocurila krv, — odgovori Gaston — što je ona ušla duboko u hrastovinu i uspeli su da je uklone tek kad su malo izdubili parket; ali ipak, — reče Gaston prinoseći svećnjak naznačenom mestu — još se vidi crvenkasta boja, koju i pored svih pokušaja, nisu uspeli da uklone.

Luj XIV podiže glavu. Možda je mislio na onu krvavu mrlju koju su mu pokazali jednog dana u Luvru, i koja se, slična ovoj u Bloa, stvorila onog dana, kad je kralj, njegov otac, naredio da se prolije krv de Končinija.

— Pođimo dalje — reče on.

Odmah krenuše, jer je glas mladoga vladara, svakako usled uzbuđenja, postao zapovednički, a takav njegov glas nisu bili navikli da čuju.

Kad je stigao do odaja koje su bile određene za njega i u koje se ulazilo ne samo iz sporednog hodnika kroz koji smo prošli, već i sa glavnog stepeništa koje je bilo prema dvorištu.

— Molim Vaše veličanstvo — reče Gaston — da se zadovolji ovim odajama, ma kako one bile nedostojne njega.

— Striče, — odgovori mladi kralj — zahvaljujem vam na vašem usrdnom gostoprimstvu.

Gaston pozdravi svog nećaka, koji ga poljubi, a zatim izađe.

Od dvadeset musketara koji su dopratili kralja, desetorica otpratiše Gospodina do dvorana za prijem, koje su i dalje bile pune, iako se njegovo veličanstvo beše povuklo.

Onu prvu desetoricu oficir rasporedi na njihova mesta, zatim, za pet minuta, sam pregleda okolne prostorije, onim hladnim i sigurnim pogledom koji se ne stiče navikom, jer takav pogled može da ima samo vrlo darovit čovek.

Zatim, kad je sve svoje ljude rasporedio, on izabra za svoj glavni stan predsoblje, gde nađe jednu veliku naslonjaču, jednu lampu, vina, vode i suva hleba.

On pojača svetlost lampe, popi pola čaše vina, nasmeši se značajno, smesti se u veliku naslonjaču i spremi se za spavanje.

IX

OVDE SAZNAJEMO KO JE NEPOZNATI
IZ GOSTIONICE MEDIČI

Ovaj oficir koji je spavao, ili koji se spremao za spavanje, beše međugim, uprkos svoga bezbrižnog izgleda, primio na sebe ozbiljnu odgovornost.

Kao zapovednik kraljevih musketara, komandovao je celim odredom koji je došao iz Pariza, a taj je odred imao sto dvadeset ljudi; ali, osim dvadesetorice o kojima smo govorili, ostalih sto imali su za dužnost da čuvaju kraljicu majku i naročito g. kardinala.

Gospodin Đulio Mazarini je štedeo na putnim troškovima svojih stražara; on je zbog toga koristio kraljeve, i to izdašno koristio, jer je uzimao pedesetoricu za sebe; ova bi se pojedinost učinila neprilična svakome čoveku koji ne bi poznavao običaje ovoga dvora.

A svakako da bi se takvom čoveku učinilo, ako ne neprilično a ono neobično, što je strana zamka koja je bila određena za g. kardinala bila blistava, osvetljena, živa. Musketari su čuvali stražu ispod svakih vrata i nisu puštali nikoga da uđe, osim glasnika koji su donosili kardinalu izveštaje, čak i kad je on bio na putu.

Dvadeset ljudi je bilo na službi kod kraljice majke; tridesetorica su se odmarali da bi sutradan mogli da odmene svoje drugove.

A međutim, u onom delu zamka gde je bio kralj, vladali su mrak, tišina i osamljenost. Čim su se vrata zatvorila ni po čemu se nije moglo primetiti da se tu nalazi kralj. Postepeno svi ljudi, koji su te večeri bili na službi behu se povukli. Gospodin beše poslao da se raspita da li su njegovom veličanstvu potrebne njegove usluge, i kada je zapovednik musketara, koji beše navikao na to pitanje, odgovorio uobičajenim ne, sve poče da tone u san, kao u kakvoj mirnoj građanskoj kući.

A međutim, iz glavne zgrade u kojoj je stanovao mladi kralj, bilo je lako čuti muziku koja je dopirala sa svečanosti i videti raskošno osvetljene prozore velike dvorane.

Deset minuta kasnije pošto je ušao u svoje odaje, Luj XIV je mogao da razabere po izvesnom kretanju koje je bilo življe nego ono kada je on napuštao svečanost, da sada kardinal odlazi u svoju postelju, praćen velikom povorkom plemića i dvorskih gospođa.

Uostalom, da bi video svu tu živost trebalo je samo da pogleda kroz prozor čiji kapci nisu bili zatvoreni.

Njegova preuzvišenost prođe kroz dvorište sa Gospodinom koji ga je lično pratio, i koji mu je buktinjom osvetljavao put; zatim prođe kraljica majka koja je prijateljski držala Gospođu ispod ruke, tiho razgovarajući sa njom kao sa starom prijateljicom.

Iza ova dva para prođe čitava povorka počasnih gospođa, paževa, oficira; celo dvorište osvetljeno buktinjama izgledalo je kao u plamenu čija se svetlost neprestano kreće; zatim se koraci i glasovi izgubiše u gornjim spratovima.

Tada više niko nije mislio na kralja koji je nalakćen na prozor svoje sobe tužno posmatrao kako prolazi sva ta svetlost, slušao kako nestaje sva ta buka; niko nije mislio na njega, osim onog nepoznatog, koga smo videli da je izišao iz gostionice Mediči, zavijen u svoj crni ogrtač.

On se beše popeo pravo do zamka i setna lica obilazio oko dvorca, oko koga je narod još stajao, i videći da nema straže ni na glavnom ulazu ni ispod trema, jer su se kraljevi vojnici bratimili sa Gospodinovim, to jest ispijali do mile volje domaće vino, nepoznati prođe kroz gomilu, prođe dvorište i dođe do stepeništa kojim se išlo kod kardinala.

Verovatno da se zato uputio na tu stranu što je tamo video svetlost buktinja i užurbanost paževa i posluge.

Ali puška jednoga musketara i uzvik stražara zaustavi ga najednom.

— Kuda prijatelju? — upita ga stražar.

— Idem do kralja — odgovori nepoznati mirno i oholo.

Vojnik pozva jednog oficira njegove preuzvišenosti koji odgovori tonom kojim poslužitelj u ministarstvu obaveštava nekog molioca:

— Ono drugo stepenište, prekoputa.

I oficir, ne obraćajući više pažnju na nepoznatog, produži prekinuti razgovor.

Stranac se bez reči uputi ka stepenicama koje mu behu pokazali.

Na toj strani, nikakvog žagora, nikakve svetlosti.

Mrak, a u tome se mraku moglo nazreti da se neki stražar kreće kao kakva senka.

Tišina koja je vladala, dozvoljavala je da se čuju njegovi koraci i zveket mamuza po kamenim pločama.

Ovaj stražar je bio jedan od one dvadesetorice musketara koji su bili određeni za kraljevu službu, i koji je stražario savesno i ukočeno kao kip.

— Stoj! Ko ide! — reče stražar.

— Prijatelj — odgovori nepoznati.

— Šta hoćete?

— Da govorim s kraljem.

— Oho, dragi moj gospodine, to je potpuno nemoguće!

— A zašto?

— Zato što je kralj legao.

— Već legao?

— Da.

— Ne mari, moram da razgovaram sa njim.

— A ja vam kažem da je to nemoguće.

— Ipak…

— Odbij!

— Je li to naređenje?

— Nisam dužan da vam polažem račun. Odbij!

I ovoga puta stražar proprati reči pretećim pokretom; ali nepoznati stajaše i dalje kao ukopan.

— Gospodine musketaru, reče on, jeste li vi plemić?

— Imam tu čast.

— Pa lepo! I ja sam, a plemići moraju imati izvesne obzire jedni prema drugima.

Stražar obori svoju pušku, pobeđen dostojanstvenošću kojom su ove reči bile izgovorene.

— Recite šta želite, gospodine, — reče on — i ako od mene tražite nešto što je u mojoj moći…

— Hvala. Vi imate oficira, zar ne?

— Da našeg zapovednika, gospodine.

— E, pa lepo! Ja želim da govorim sa vašim zapovednikom.

— A! Što se toga tiče, to je drugo. Idite gore, gospodine.

Nepoznati pozdravi stražara dostojanstveno i pope se uz stepenice, dok se uzvik: „Zapovedniče, poseta!” prenosio od stražara do stražara, stigao do oficira i trgnuo ga iz prvog sna.

Vukući noge, trljajući oči i zakopčavajući mundir, zapovednik musketara priđe strancu.

— Šta želite, gospodine? — upita.

— Zapovedniče musketara, jeste li vi oficir na službi?

— Imam tu čast — odgovori oficir.

— Gospodine, moram na svaki način da govorim s kraljem.

Oficir pažljivo pogleda nepoznatog, i u tome pogledu, ma kako da je ovaj bio brz, vide sve što je želeo da vidi, to jest vide da je stranac bio vrlo otmen čovek ma da je nosio obično odelo.

— Ne pretpostavljam da ste ludi, — odgovori on — a međutim po vašem izgledu, rekao bih da pripadate društvenom redu koji zna, gospodine, da se kod kralja ne ulazi tako bez njegovog pristanka.

— Pristaće, gospodine.

— Gospodine, dozvolite mi da u to posumnjam; kralj se vratio pre četvrt sata i u ovom trenutku sigurno se svlači. Uostalom, naređenje je izdato.

— Kada bude saznao ko sam, — odgovori nepoznati, dižući glavu — on će to naređenje povući.

Oficir je bio sve više iznenađen, sve je više popuštao.

— Ako pristanem da vas prijavim, mogu li bar da znam koga treba da prijavim, gospodine.

— Prijavićete Njegovo veličanstvo Čarlsa II, kralja Engleske, Škotske i Irske.

Oficir uzviknu od iznenađenja, odstupi, i na njegovom bledom licu moglo se videti najbolnije uzbuđenje koje je čovek snažne volje ikada pokušao da potisne u dubinu svoga srca.

— Ah, da, Sire; zaista, trebalo je da vas poznam.

— Jeste li videli moju sliku?

— Nisam, Sire.

— Ili ste ranije mene lično videli na dvoru, pre nego što su me oterali iz Francuske?

— Ne, Sire, nisam vas ni tada video.

— Kako biste me onda poznali ako niste videli ni moj portret, ni mene lično.

— Sire, video sam Njegovo veličanstvo kralja, vašeg oca u jednom strašnom trenutku.

— Onoga dana…

— Da.

Preko kraljevog čela pređe mračan oblak, koji on odagna rukom, a zatim reče:

— Vidite li još kakvu smetnju da me prijavite?

— Sire, oprostite mi, — odgovori oficir — ali pod tom tako jednostavnom spoljašnošću nisam mogao da poznam kralja; a međutim, kao što sam imao čast maločas da kažem Vašem veličanstvu, video sam kralja Čarlsa I… Ali, oprostite, hitam da obavestim kralja. Zatim se vrati i upita:

— Vaše veličanstvo svakako želi da ovaj sastanak ostane u tajnosti?

— Ja to ne zahtevam, ali ako je moguće da se tajna sačuva…

— Moguće je, Sire, jer mogu i da ne obavestim prvog plemića koji je na službi; ali zato je potrebno da Vaše veličanstvo pristane da mi preda svoj mač.

— Tako je. Zaboravio sam da niko ne ulazi naoružan kod kralja Francuske.

— Vaše će veličanstvo biti izuzetak, ako to hoće, ali ću tada, da bih sa sebe skinuo odgovornost, obavestiti kraljevu službu.

— Evo moga mača, gospodine. Da li biste sada hteli da me prijavite njegovom veličanstvu.

— Ovoga časa, Sire.

Oficir odmah požuri i zakuca na vrata koja su vodila u kraljeve odaje, a koja mu sobar otvori.

— Njegovo veličanstvo kralj Engleske! — reče oficir.

Čuvši te reči, jedan plemić otvori oba krila na vratima kraljevih odaja i Luj XIV, bez šešira i bez mača, sa otkopčanim prsnikom, pođe ususret gostu, ispoljavajući najveće iznenađenje.

— Vi brate! Vi u Bloa! — uzviknu Luj XIV dajući znak rukom plemiću i sobaru da iziđu, i oni pređoše u susednu odaju.

— Sire, — odgovori Čarls II — pošao sam u Pariz u nadi da ću se tamo sastati s Vašim veličanstvom, kada se pronela vest da uskoro stižete u ovaj grad. Tada sam produžio svoj boravak ovde jer sam imao nešto vrlo važno da vam saopštim.

— Da li vam je ova mala odaja po volji, brate?

— Potpuno Sire, mislim da nas tu niko ne može čuti.

— Otpustio sam oficira koji je na službi i svoga noćnog stražara; oni su u susednoj sobi. Tamo iza ove pregrade nalazi se jedna usamljena mala odaja koja gleda u predsoblje, a u predsoblju ste videli samo jednog oficira, je li tako?

— Tako je, Sire.

— Onda govorite brate, slušam vas.

— Sire, počinjem i molim Vaše veličanstvo da se sažali na nesreću našeg doma.

Francuski kralj pocrvene i primače svoju naslonjaču uz naslonjaču engleskog kralja.

— Sire, reče Čarls II — mislim da nije potrebno da pitam Vaše veličanstvo da li su mu poznate pojedinosti moje tužne istorije.

Luj XIV pocrvene još jače nego prvi put, a zatim, stavivši svoju ruku na ruku engleskog kralja, reče:

— Brate, sramota me je da kažem, ali kardinal govori preda mnom vrlo retko o politici. I ne samo to: pre sam tražio da mi moj sobar La Port čita istorijska dela, ali on je naredio da se to čitanje obustavi i oduzeo mi La Porta, tako da molim svoga brata Čarlsa da mi ispriča sve, kao čoveku koji o tome ne zna ništa.

— Pa dobro, Sire; pošto ću početi izdaleka imaću više izgleda da dirnem srce Vašeg veličanstva.

— Pričajte brate, pričajte.

— Vi znate brate, da sam 1650. bio pozvan u Edinburg za vreme Kromvelovog pohoda na Irsku, i da sam krunisan u Stonu. Godinu dana docnije, pošto je bio ranjen u jednoj od oblasti koju je nasilno prisvojio, Kromvel se okrete protiv nas. Moj je cilj bio da se sukobim sa njim, moja želja da napustim Škotsku.

— Međutim, — odvrati mladi kralj — Škotska je skoro vaš zavičaj, brate.

— Da, ali su Škoti bili prema meni svirepi zemljaci! Sire, primorali su me da se odreknem vere svojih otaca; obesili su lorda Montroza, moga najodanijeg slugu, zato što nije bio pristalica pakta o očuvanju prezbiterijanske vere i nezavisnosti Škotske, i kako je jadni mučenik, kome su na samrti ponudili da izrazi svoju poslednju želju, tražio da se njegovo telo raskomada na onoliko delova koliko ima gradova u Škotskoj, da bi u svakome ostala zaloga njegove vernosti, nisam mogao da iziđem iz nekoga grada ili da dođem u drugi, a da ne pređem preko nekog dela toga tela koje je radilo, borilo se, disalo za mene.

Prošao sam dakle, kroz Kromvelovu vojsku i stigao u Englesku. Protektor poče da goni ovog čudnog begunca, čiji je cilj bila kruna. Da sam mogao da stignem u London pre njega, svakako da bi nagrada za tu trku pripala meni, ali on me stiže u Vorčesteru.

Duh koji rukovodi sudbinom Engleske nije više bio u nama već u njemu. Sire, 3. septembra 1651, na godišnjicu one druge bitke kod Daunbara koja je jednom već bila tako kobna za Škote, bio sam pobeđen. Dve hiljade ljudi padoše oko mene pre nego što sam pomislio da uzmaknem ma za jednu stopu. Najzad, morao sam da bežim. Od tada moj život postaje roman.

Pošto su me uporno gonili, odsekoh kosu i preruših se u drvoseču. Zato što sam proveo jedan dan u granama jednog hrasta, to je drvo nazvano kraljevski hrast, i još nosi to ime. Moji doživljaji u grofoviji Staford, iz koje sam izašao odvodeći na svome konju kćer svoga domaćina, još se prepričavaju po svim selima i postaće predmet jedne balade. Jednoga dana napisaću sve to, Sire, da bi poslužilo kao pouka kraljevima, mojoj braći.

Ispričaću kako sam, kada sam stigao kod g. Nortona sreo nekog dvorskog kapelana koji je posmatrao igru kuglanja, i jednog starog slugu koji je izgovorio moje ime briznuvši u plač, i čija vernost zamalo da me nije stala života isto kao i izdajstvo nekog drugog. Najzad, govoriću o svome užasnom strahu; da, Sire, o užasnom strahu koji sam osetio kad je kod pukovnika Vindhama jedan konjušar, koji je pregledao naše konje, rekao da su oni potkovani na Severu.

— Čudno je to, — prošaputa Luj XIV — ja o svemu tome nisam ništa znao. Znao sam samo da ste se ukrcali u Brajhelmstonu i da ste se iskrcali u Normandiji.

— Oh, bože! — reče Čarls — Ako vi dozvoljavate da kraljevi tako ništa ne znaju o sudbini jedni drugih, kako da se onda uzajamno pomažu!

— Ali, recite mi, brate, — nastavi Luj XIV — kako se još nadate nečemu od te nesrećne zemlje i od toga buntovnog naroda kada ste tako neprijateljski bili primljeni u Engleskoj.

— Oh! Sire! Od bitke kod Vorčestera, sve se tamo mnogo izmenilo! Kromvel je umro pošto je sa Francuskom potpisao ugovor na koji je stavio svoj potpis iznad vašeg. Umro je 3. septembra 1658, na godišnjicu bitaka kod Vorčestera i Daunbara. Nasledio ga je njegov sin.

Ali izvesni ljudi, Sire, imaju potomke, ali nemaju naslednike. Oliverovo nasleđe je bilo suviše teško za Ričarda. Za Ričarda koji nije bio ni republikanac, ni monarhist. Za Ričarda koji je puštao stražare da pojedu njegov ručak, a svoje generale da upravljaju republikom; Ričard se odrekao protektorata 22. aprila 1659. Pre nešto više od godine dana, Sire.

Od toga doba Engleska je postala kockarnica gde se svako kocka u krunu moga oca. Dva najupornija kockara su Lembert i Monk. Pa lepo, Sire, sada bih i ja hteo da se umešam u tu igru koja se igra u moj kraljevski plašt. Tražim od vas jedan milion da potkupim jednog od te dvojice kockara, i da od njega stvorim sebi saveznika, ili dve stotine vaših plemića da ih oteraju iz moga dvora Vajthola, kao što je Isus oterao trgovce iz hrama.

— Tako, — nastavi Luj XIV — vi dolazite da tražite od mene…

— Vašu pomoć, to jest ono što ne samo kraljevi, već i hrišćani duguju jedni drugima; vašu pomoć, Sire, bilo u novcu, bilo u ljudima; vašu pomoć, Sire, i kroz mesec dana, bilo da gurnem Lemberta protiv Monka, ili Monka protiv Lemberta, povratiću nasleđe svoga oca a da to ne stane moju zemlju nijedne gvineje, moje podanike nijedne kapi krvi, jer oni su sad siti revolucije, protektorata i republike, i ne bi tražili ništa drugo pošto su već na kraju svoje snage, sem da nađu miran san u monarhiji; vašu pomoć, Sire, i tada ću dugovati više vama nego svome ocu. Jadni otac; on je tako skupo platio propast našega doma! Vidite, Sire, koliko sam nesrećan i očajan, jer evo optužujem svoga oca.

I krv jurnu u bledo lice Čarlsa II, koji neko vreme osta sa glavom u rukama, i ta krv kao da mu zamrači vid, buneći se protiv njegovog huljenja na oca.

Mladi kralj osećao se isto tako nesrećan kao i njegov stariji brat; on se uznemireno kretao u svojoj naslonjači i nije mogao da nađe ni reči da mu odgovori.

Najzad, Čarls II, koji je imao više snage da se savlada jer je bio deset godina stariji, prvi nastavi razgovor.

— Sire — reče on. — Vaš odgovor? Čekam ga kao osuđenik svoju presudu. Moram li da umrem?

— Brate, — odgovori francuski kralj — vi od mene tražite milion! Ali ja nikada nisam imao ni četvrtinu te sume! Ali ja nemam ništa! Ja sam kralj Francuske isto toliko koliko i vi kralj Engleske. Ja sam samo jedno ime, brojka zaogrnuta plaštom od kadife sa cvetovima krina, i to je sve. Ja se nalazim na prestolu koji stvarno postoji, i to je sve moje preimućstvo nad Vašim veličanstvom. Ja nemam ništa, ja ne mogu ništa.

— Da li je to moguće! — uzviknu Čarls II.

— Brate, — reče Luj XIV tišim glasom — ja sam živeo u većoj bedi nego najsiromašniji od mojih plemića. Da je moj jadni La Port kraj mene on bi vam rekao da sam spavao na pocepanim čaršavima kroz koje su provirivale moje noge; on bi vam rekao da, kasnije, kada sam tražio svoje kočije, dovodili su mi iz mojih šupa kola koja su bila upola izglodana od pacova; rekao bi vam da kada sam tražio da mi se donese ručak, odlazili su u kardinalove kuhinje da se raspitaju da li ima jela za kralja. I danas, danas kad imam dvadeset i dve godine, kada sam u dobu kada su kraljevi punoletni, kada bi trebalo da imam ključ od državne blagajne, da upravljam politikom, da u pogledu rata ili mira moja reč bude odlučujuća, bacite pogled oko mene, pogledajte šta se meni ostavlja: pogledajte to zanemarivanje, taj prezir, tu tišinu, dok tamo, pogledajte onu užurbanost, one svetlosti, ono odavanje poštovanja. Tamo pogledajte, tamo je pravi kralj Francuske, brate.

— Kod kardinala?

— Da, kod kardinala.

— Onda je meni, brate, izrečena smrtna presuda. Luj XIV ne odgovori ništa.

— Da, tačno rečeno, jer ja nikada neću tražiti ništa od onoga koji je moju majku i moju sestru, to jest kćer i unuku Anrija IV ostavio da umru od zime i gladi da im g. od Resa i sud nisu poslali drva i hleba.

— Umreti! — prošaputa Luj XIV.

— E, pa lepo! — nastavi engleski kralj — Jadni Čarls II koji je isto kao i vi, Sire, unuk Anrija IV, a koji nema ni suda ni kardinala od Resa da mu pomognu, umreće od gladi, kao što zamalo nisu umrle njegova mati i njegova sestra.

Luj nabra obrve, uvrćući nervozno čipku oko svojih rukava.

Ta zanemelost, ta nepomičnost iza kojih se krilo tako očevidno uzbuđenje, ostaviše jak utisak na kralja Čarlsa, koji uze mladoga kralja za ruku.

— Hvala, brate, — reče — sažalili ste se na mene, to je sve što mogu da tražim od vas, s obzirom na položaj u kome se nalazite.

— Sire, — reče iznenada Luj XIV, podigavši glavu — rekli ste da vam je potreban milion ili dve stotine plemića?

— Sire, milion će biti dovoljan.

— To je vrlo malo.

— Kada se on ponudi samo jednom čoveku onda je to mnogo. Često se ubeđenja plaćaju i jeftinije; a ja ću imati samo da potkupljujem.

— Dve stotine plemića, pomislite, to je nešto malo više od jednog odreda, i to je sve.

— Sire, postoji u našoj porodici predanje da četiri čoveka, četiri francuska plemića odana mome ocu, umalo ne spasoše moga oca, njega, koga je osudio na smrt najviši sud, koga je čuvala vojska i čitav jedan narod.

— Dakle, ako mogu da vam pribavim milion ili dve stotine plemića, bićete zadovoljni i smatraćete me svojim dobrim bratom?

— Smatraću vas svojim spasiocem i ako se popnem na presto svoga oca, Engleska će biti dok ja budem vladao, sestra Francuske, kao što ste vi za mene brat.

— Pa dobro, brate! — reče Luj ustajući — Ono što se vi ustežete da tražite od mene to ću ja tražiti. Ono što nikada nisam hteo da učinim za sebe lično, učiniću za vas. Otićiću kralju Francuske, onom drugom, bogatom i moćnom, i tražiću, ja, taj milion ili tih dve stotine plemića, i videćemo.

— Ah! — uzviknu Čarls, vi ste velikodušan prijatelj, Sire, srce koje je Bog stvorio! Vi me spasavate, brate, i kada vam bude potreban moj život, koji mi sada vraćate, tražite mi ga!

— Tiše, brate, tiše! — reče sasvim tiho Luj. — Pazite da nas ne čuju. Nismo još završili. Tražiti novac od Mazarena to je teže nego proći kroz začaranu šumu u čijem se svakom deblu nalazi po jedan zao duh; to je teže nego osvojiti svet.

— Ali ipak, Sire, kad vi budete tražili…

— Već sam vam kazao da ja nikada ništa ne tražim — reče Luj tako oholo, da engleski kralj preblede.

I kako je on, uvređen, hteo da pođe, Luj XIV produži:

— Oprostite, brate, ja nemam majku i sestru koje pate, moj presto je tvrd i go, ali ja čvrsto sedim na svome prestolu. Oprostite, brate, ne zamerite mi zbog ovih reči: to su reči sebičnjaka; ja ću ih stoga otkupiti jednom žrtvom. Idem gospodinu kardinalu. Čekajte me, molim vas, brzo ću se vratiti.

X

RAČUNICA G. DE MAZARENA

Dok je kralj brzo odlazio samo u pratnji svoga sobara ka krilu zamka gde su se nalazile kardinalove odaje, oficir musketara iziđe iz male prostorije o kojoj smo već govorili, i za koju je kralj mislio da u njoj nema nikoga, i odahnu duboko, kao čovek koji je dugo morao da zadržava dah. Ova mala prostorija je nekada bila sastavni deo sobe i od nje je bila odvojena samo tankim pregradnim zidom. Otuda je ovaj pregradni zid zaklanjao samo od pogleda, ali je omogućavao da i najmanje radoznalo uho čuje sve što se događa u toj sobi.

Bilo je dakle van svake sumnje da je zapovednik musketara čuo sve što se odigralo kod njegovog veličanstva.

Pošto je iz poslednjih reči mladoga kralja shvatio da je razgovor završen, on iziđe dakle na vreme iz te prostorije da pozdravi kralja kad je ovaj prolazio, i da ga pogledom otprati sve dok nije nestao u hodniku.

Zatim, kada kralj nestade, on odmahnu glavom na jedan samo njemu svojstven način i reče glasom koji nije izgubio gaskonjski naglasak, mada je četrdeset godina proveo van Gaskonje:

— Žalosna služba, žalostan gospodar!

Pošto je izgovorio ove reči, zapovednik ponovo sede u svoju naslonjaču, ispruži noge i zažmuri kao čovek koji spava ili koji razmišlja.

Za vreme ovog kratkog monologa, i onoga što je došlo posle toga, dok je kralj odlazio kod g. Mazarena kroz duge hodnike staroga zamka, jedna scena druge vrste odigravala se kod kardinala.

Mazaren beše legao u postelju pomalo mučen kostoboljom, ali kako je on bio sređen čovek koji je čak svoju bolest umeo da iskoristi, on je sada koristio svoju nesanicu da bi radio. On dakle zatraži od Bernuena, svoga sobara, jedan mali pult, koji je nosio sa sobom na put, da bi mogao da piše u postelji.

Ali je kostobolja neprijatelj koji se ne da lako pobediti, i kako se potmuli bol pojačavao pri svakom pokretu koji bi učinio, Mazaren upita Bernuena:

— Zar Brijen nije ovde?

— Nije, gospodaru, — odgovori sobar — vi ste ga pustili da ide da legne, ali ako Vaša preuzvišenost to želi, možemo vrlo lako da ga probudimo.

— Ne, nije potrebno. De, da vidimo. Proklete cifre! I kardinal se zamisli, računajući nešto na prste.

— Oh, te cifre — reče Bernuen. — Samo još i to. Ako Vaša preuzvišenost sada počne da računa, siguran sam da će sutra imati glavobolju! I baš sada g. Geno nije ovde.

— U pravu si, Bernuene. Pa lepo, ti ćeš zameniti Brijena, prijatelju. Zaista je trebalo da povedem sa sobom g. de Kolbera. Taj mladi čovek napreduje dobro, Bernuene. Sređen mladić!

— Ne znam, — reče sobar — ali meni se ne sviđa lice toga mladog čoveka koji dobro napreduje.

— U redu, u redu, Bernuene! Nije mi potrebno vaše mišljenje. Sedite ovde, uzmite pero i pišite.

— Evo me, Gospodaru. Šta treba da pišem?

— Tu, tako, ispod ove dve crte koje su već povučene.

— Spreman sam.

— Piši. Sedam stotina šezdeset livri.

— Napisao sam.

— Toliko ima da plati Lion…

Izgledalo je kao da se kardinal koleba.

— Lion, ponovi Bernuen.

— Tri miliona devet stotina hiljada livri.

— Dobro, Gospodaru.

— Bordo, sedam miliona.

— Sedam, ponovi Bernuen.

— Dabome! — reče kardinal zlovoljno — Sedam — Zatim popravljajući se — Razumeš, Bernuene, — dodade — sav će se taj novac potrošiti.

— Eh! Gospodaru, bilo da se potroši ili da se unese u blagajnu, meni je svejedno, jer svi ti milioni nisu moji.

— To su kraljevi milioni; ja to prebrojavam kraljev novac. Dakle rekli smo?… Neprestano me prekidaš!

— Sedam miliona koje ima da plati Bordo.

— Da, tako je! Madrid četiri. Objašnjavam ti čiji je to novac, Bernuene, jer je ceo svet toliko glup da misli da sam ja bogat i da sam milioner. Ja pobijam tu glupost. Jedan ministar, uostalom, nema ničega što je njegovo. Dakle nastavimo… Ukupno naplaćeno sedam miliona. Imamo devet miliona. Jesi li napisao, Bernuene?

— Jesam, gospodaru.

— Novčani izvori, šest stotina hiljada livri; razne vrednosti, dva miliona. Ah! Zaboravio sam: nameštaj iz raznih dvoraca…

— Treba li da stavim sopstvenost krune? — upita Bernuen.

—Ne, ne, nije potrebno, to se podrazumeva. Jesi li napisao, Bernuene?

— Jesam, Gospodaru.

— A cifre?

— Potpisane su jedne ispod drugih.

— Saberi, Bernuene.

— Trideset devet miliona dve stotine šezdeset hiljada livri, Gospodaru.

— Ah! — učini kardinal, ljutito — Još nema četrdeset miliona!

Bernuen sabra još jednom.

— Nema, Goopodaru, nedostaje još sedam stotina četrdeset hiljada livri.

Mazaren zatraži da vidi kako je Bernuen sabrao, i pregleda pažljivo.

— Svejedno, — reče Bernuen — trideset devet miliona dve stotine šezdeset hiljada livri, to je lepa para.

— Ah! Bernuene, eto to bih ja hteo da kralj ima.

— Vaša preuzvišenost mi je rekla da je to novac njegovog veličanstva.

— Bez sumnje, ali ja bih hteo da je to gotov, zvečeći novac. Već je određeno na šta će se potrošiti tih trideset i devet miliona, i još znatno preko toga.

Bernuen se nasmeši na svoj način, to jest kao čovek koji veruje samo u ono što hoće da veruje, i u isto vreme spremaše kardinalu napitak za noć i udešavaše mu uzglavlje.

— Ah! — reče Mazaren, kada sobar iziđe — Još nema četrdeset miliona! Međutim, ja moram da dostignem cifru od četrdeset miliona koju sam sebi odredio. Ali ko zna da li ću imati vremena. Popuštam, klonim se kraju, neću uspeti. Ipak ko zna da neću naći dva ili tri miliona u džepovima naših dragih prijatelja Španaca? Ta dovraga! Ti su ljudi otkrili Peru, mora da im je nešto od toga ostalo.

Dok je tako govorio, potpuno zanesen svojim ciframa i ne misleći više na svoju kostobolju koju je potisnula briga, koja je kod kardinala bila uvek najjača od svih briga, Bernuen, sav preplašen, utrča u sobu:

— Šta je, šta se događa — upita kardinal?

— Kralj, Gospodaru, dolazi kralj!

— Kako, kralj! — reče Mazaren, krijući brzo svoju hartiju. Kralj ovde! Kralj u ovo doba. Mislio sam da je odavno legao. Šta se događa?

Luj XIV, koji je u tom trenutku ulazio u sobu, mogao je da čuje ove poslednje reči i da vidi preplašen pokret kardinala koji se uspravljao u svojoj postelji.

— Nije ništa, Gospodine Kardinale, ili bar ništa što bi moglo da vas uznemiri; imam nešgo važno da saopštim Vašoj Preuzvišenosti, i to još večeras; eto to je sve.

Mazaren odmah pomisli na onu pažnju koju je kralj poklonio njegovim rečima koje su se odnosile na gospođicu de Mančini; on pomisli da je saopštenje sigurno u vezi s tim. Stoga mu se lice za čas razvedri i posta vrlo ljubazno; mladi kralj se neobično obradova ovoj promeni na njegovom licu, a kad Luj sede, kardinal reče:

— Sire, trebalo bi svakako da stojeći saslušam Vaše veličanstvo, ali moj bol je tako jak…

— Među nama ne postoje dvorski propisi, dragi Gospodine Kardinale — reče Luj srdačno. — Vi dobro znate da sam ja za vas vaš učenik a ne kralj, a naročito večeras, pošto dolazim k vama kao molilac, kao vrlo smeran molilac, koji želi da njegova molba bude dobro primljena.

Mazaren, videći da je kralj pocrveneo, još je čvršće bio uveren da se iza svih tih lepih reči krije nešto što ima veze sa ljubavlju. Ovoga puta lukavi političar, ma koliko da je bio pronicljiv, beše se prevario: ovo crvenilo lica nije imalo za uzrok stidljivost jedne mladalačke strasti, već samo bolno obuzdavanje kraljevskog ponosa.

Kao dobar ujak, Mazaren se spremaše da mu olakša poveravanje.

— Govorite, Sire, — reče on — i pošto Vaše veličanstvo pristaje da zaboravi za trenutak da sam njegov podanik i naziva me svojim učiteljem i svojim vaspitačem, ja čvrsto uveravam Vaše veličanstvo u svoja najodanija i najnežnija osećanja.

— Hvala, Gospodine Kardinale — odgovori kralj. — Uostalom, ono što tražim od Vaše Preuzvišenosti, za vas je sitnica.

— Šteta, — odgovori kardinal — šteta Sire. Želeo bih da Vaše veličanstvo traži od mene neku važnu stvar, pa čak i žrtvu… ali ma šta tražili od mene, spreman sam da olakšam vašem srcu time što ću izići u susret vašoj želji, dragi moj Sire.

— Pa lepo! Evo o čemu se radi; — reče kralj, a srce mu je lupalo tako snažno, isto tako snažno kao i srce njegovog ministra — maločas mi je bio u poseti moj brat, kralj Engleske.

Mazaren odskoči u svojoj postelji, kao da je došao u dodir sa Lajdenskom bocom ili sa Voltinom baterijom, i u istom trenutku iznenađenje, ili bolje reći prevarena nada, ispolji se tako jasno na njegovom srditom licu, da Luj XIV, mada je bio vrlo nevešt u pogađanju tuđih misli, jasno vide da se ministar nadao da će čuti nešto sasvim drugo.

— Čarls II!— uzviknu Mazaren promuklim glasom i s prezrivim micanjem usana — Bio vam je u poseti Čarls II?

— Kralj Čarls II — nastavi Luj XIV, podvlačeći naročito tu titulu unuka Anrija IV, koju je Mazaren zaboravljao da pomene. — Da, Gospodine Kardinale, ovaj me je nesrećni princ dirnuo u srce pričajući mi o svojim jadima. On je u velikoj nevolji, Gospodine Kardinale, i meni je žao, meni kome su osporavali presto, meni koji sam bio primoran da u dane pobune napustim svoju prestonicu, meni koji znam šta je nesreća, bilo mi je žao da ostavim bez potpore brata koji je izgubio presto i koji luta po svetu.

— Eh! — reče kardinal ljutito — Zašto nema uza sebe jednoga Žila Mazarena! Kruna bi mu bila sačuvana, netaknuta.

— Ja znam šta sve moj dom duguje Vašoj Preuzvišenosti, — odvrati kralj ponosito — i verujte da ja sa svoje strane neću to nikada zaboraviti. Baš zbog toga što moj brat, engleski kralj, nema uza se moćnog genija koji je mene spasao, ja bih želeo da pridobijem za njega pomoć toga istog genija, i da vas zamolim da vaša ruka zagrili i njegovu glavu, duboko uveren, Gospodine Kardinale, da će vaša ruka, ako ga samo dodirne, umeti da mu ponovo stavi na glavu krunu koja je pala kraj gubilišta njegovoga oca.

— Sire, — odvrati Mazaren — zahvaljujem vam na lepom mišljenju koje imate o meni, ali mi tamo nemamo nikakva posla: to su besomučnici koji se odriču boga i odrubljuju glave svojim kraljevima. Vidite, Sire, oni su opasni i čoveku je gadno da ih dodirne, otkako su se brložili u kraljevskoj krvi i u blatu pakta na osnovu koga su Škoti predali kralja engleskoj skupštini koja ga je osudila na smrt. Ovakva mi se politika nikada nije sviđala i ja je odbacujem.

— I baš zbog toga možete da nam pomognete da je zamenimo drugom.

— Kojom?

— Na primer, vraćanjem Čarlsa II na presto.

— Ah! Bože moj! — uzviknu Mazaren — Da se jadni kralj slučajno ne zavarava takvom nadom?

— Pa da! — odvrati mladi kralj, uplašen zbog teškoća koje mu se učini da sigurno oko njegovoga ministra nazire u toj nameri Čarlsa II — I da bi je ostvario, on traži samo jedan milion.

— I to je sve. Samo jedan bedni milion, molim? — učini ironično kardinal, ističući svoj italijanski naglasak. — Molim vas, brate, samo jedan bedni milion? Ostavite, to je porodica prosjaka.

— Kardinale,— reče Luj XIV, podižući glavu — ta je porodica prosjaka ogranak moje porodice.

— Jeste li vi, Sire, dovoljno bogati, da drugima darujete milione. Imate li vi milione?

— Oh! — odvrati Luj XIV sa dubokim bolom, ali koji je uspeo da savlada snagom svoje volje tako da se on ne odrazi na njegovom licu — Ah! Da, Gospodine Kardinale, ja znam da sam siromašan, ali ipak, kruna Francuske vredi jedan milion, i da bih učinio dobro delo ja ću, ako zatreba, založiti svoju krunu. Naći ću Jevreje koji će mi pozajmiti milion.

— Vi, dakle, Sire, kažete da vam je potreban jedan milion? — upita Mazaren.

— Da, gospodine.

— Veoma se varate, Sire, vama je potrebno mnogo više. Bernuene !… Sad ćete videti, Sire, koliko vam je stvarno potrebno… Bernuene!

— Šta, Kardinale! — reče kralj — Hoćete da o mojim poslovima pitate jednog slugu?

— Bernuene! — ponovo uzviknu kardinal, praveći se da nije primetio koliko se mladi kralj osećao ponižen — Priđi i reci mi koju sam cifru maločas tražio od tebe, prijatelju.

— Kardinale, Kardinale, zar niste čuli šta sam vam kazao? — reče Luj pobledevši od gneva.

— Sire, ne ljutite se; ja otvoreno upravljam poslovima Vašeg veličanstva. To zna sav svet u Francuskoj; moje su knjige uredno vođene. Šta sam ti malopre rekao da uradiš, Bernuene?

— Vaša Preuzvišenost mi je tražila da nešto saberem.

— I ti si to učinio, je li?

— Da, Gospodaru.

— Da bi utvrdio kolika je suma potrebna njegovom veličanstvu u ovom trenutku. Nisam li to rekao? Budi iskren, prijatelju.

— Da, to mi je Vaša Preuzvišenost kazala.

— Pa lepo koju sam sumu želeo?

— Četrdeset i pet miliona, mislim.

— A koju smo sumu našli kada je prikupljen sav naš novac.

— Trideset i devet miliona dve stotine šezdeset hiljada franaka.

— Dobro, Bernuene, to je sve što sam želeo da znam; ostavi nas sada — reče kardinal, upirući svoj sjajan pogled na mladoga kralja koji beše zanemeo od zaprepašćenja.

— Ali međutim… — promuca kralj.

— Ah! Vi još sumnjate, Sire — reče kardinal. — Pa lepo, evo dokaza o onome o čemu sam vam govorio.

I Mazaren izvuče ispod svoga jastuka hartiju ispisanu ciframa, koju podnese kralju; on je i ne pogleda, toliko je njegov bol bio dubok.

— Dakle, pošto vi želite jedan milion, Sire, a kako taj milion nije ovde unesen, znači da su Vašem veličanstvu potrebna četrdeset i šest miliona. Pa lepo! Nema toga Jevrejina na svetu koji bi pozajmio toliku sumu, pa čak ni u zalogu za francusku krunu.

Kralj, stežući pesnice ispod svojih čipkanih narukvica, odgurnu svoju naslonjaču.

— Dobro, — reče on — moj brat, kralj Engleske, umreće dakle od gladi.

— Sire, — odgovori Mazaren istim tonom — setite se one poslovice koju vam ovde iznosim kao načelo najzdravije politike: „Raduj se što si siromah, kada je i tvoj sused siromah.”

Luj je nekoliko trenutaka duboko razmišljao, bacajući u isto doba radoznao pogled na hartiju čiji je kraj virio ispod jastuka.

— Dakle, — reče on — nije moguće da se iziđe u susret mojoj molbi da mi se da taj novac, Gospodine Kardinale?

— Potpuno nemoguće, Sire.

— Pomislite da ću docnije, ako se bez mene uspe na presto, imati jednog neprijatelja više.

— Ako se Vaše veličanstvo boji samo toga, neka se umiri — reče živo kardinal.

— Dobro, ne navaljujem više — reče Luj XIV.

— Jesam li vas bar ubedio, Sire? — reče kardinal, spustivši svoju ruku na kraljevu.

— Potpuno.

— Tražite od mene što god drugo hoćete, Sire, i biću srećan da vam to učinim, pošto sam vam odbio ono prvo.

— Sve drugo, Gospodine?

— Pa, da! Nisam li ja dušom i telom odan Vašem veličanstvu? Hej! Bernuene, buktinje i stražare za njegovo veličanstvo. Njegovo se veličanstvo vraća u svoje odaje.

— Još ne, Gospodine, i pošto mi stavljate na raspoloženje svoju dobru volju, hoću da je koristim.

— Za sebe, Sire? — upita Kardinal, nadajući se da će najzad biti reči o njegovoj nećaki.

— Ne, gospodine, ne za mene, — odgovori kralj — već opet za moga brata kralja Čarlsa.

Mazarenovo lice se natmuri i on promrmlja nekoliko reči koje kralj nije mogao da čuje.

XI

POLITIKA G. DE MAZARENA

Umesto nesigurnosti sa kojom je pre četvrt sata pristupio kardinalu, sada se u očima mladoga kralja mogla čitati volja, protiv koje čovek može da se bori, koja će se možda slomiti usled svoje sopstvene nemoći, ali koju će bar sačuvati u dubini svoga srca, kao ranu, uspomenu na svoj poraz.

— Ovoga puta, Gospodine Kardinale, radi se o nečem što je lakše naći nego jedan milion.

— Vi u to verujete, Sire? — reče Mazaren, gledajući kralja lukavim pogledom koji je umeo da pronikne do dna duše.

— Da, verujem, i kada budete znali šta tražim…

— A mislite li, Sire, da ja to znam?

— Vi znate šta ja imam da vam kažem?

— Slušajte, Sire, ovo su sopstvene reči kralja Čarlsa…

— Oh, šta vam pada na um.

— Slušajte. Ako onaj tvrdica, onaj pokvarenjak Italijan, rekao je…

— Gospodine Kardinale!…

— Ako nisu te reči, onda je taj smisao. Eh, bože moj! ja se ne ljutim na njega zbog toga, Sire; svaki je čovek pristrasan. On je dakle rekao: I ako onaj pokvarenjak Italijan odbije da nam da milion koji tražimo od njega, Sire; ako smo primorani da se odreknemo zaobilaznih sredstava zato što nemamo novaca, pa lepo! Tražićemo od njega tri stotine plemića…

Kralj zadrhta jer se kardinal beše prevario samo u broju.

— Recite, Sire, zar nije tako rekao? — uzviknu ministar pobedonosno; — a zatim je Čarls dodao još mnogo lepih reči i rekao: Ja imam prijatelja s one strane kanala; tim prijateljima nedostaju samo vođe i zastava. Kada me budu videli, kada vide zastavu Francuske, oni će mi prići, jer će shvatiti da imam vašu podršku. Boje francuske uniforme biće mi isto toliko korisne kao onaj milion koji nam je g. de Mazaren odbio. (Jer on je dobro znao da ću ja odbiti da dam taj milion). Ja ću pobediti, Sire, sa tih pet stotina plemića, a čast te pobede pripašće vama. Evo šta je on rekao, je li tako? Uvijajući svoje reči u sjajne metafore i u visokoparne slike, jer oni su svi u porodici brbljivi. Otac je govorio i na samom gubilištu.

Znoj je tekao sa Lujevog čela, toliko se osećao postiđen. Znao je da njegovom dostojanstvu ne dolikuje da sluša da neko tako vređa njegovog brata, ali još nije znao kako treba ispoljiti svoju volju, naročito pred onim pred kojim su se svi pokoravali, pa čak i njegova mati.

Najzad on učini napor i reče:

— Ali, Gospodine Kardinale, on ne traži pet stotina ljudi, nego dve stotine.

— Vidite da sam pogodio šta traži.

— Ja nikada nisam poricao da ste vi pronicljivi, stoga sam mislio da nećete odbiti mome bratu Čarlsu jednu stvar koju je tako jednostavno i tako lako dati, kao što je ova koju ja od vas tražim u njegovo ime, Gospodine Kardinale, ili bolje reći, u svoje.

— Sire, ima trideset godina kako se bavim politikom, — reče Mazaren — najpre uz g. kardinala de Rišeljea, a zatim sam. Ta politika nije bila uvek sasvim časna, to moram priznati; ali nikad nije bila nevešta. Međutim, politika koju sada predlažu Vašem veličanstvu i nečasna je i nevešta u isti mah.

— Nečasna, gospodine!

— Sire, vi imate ugovor sa g. Kromvelom.

— Da; i čak je na taj ugovor g. Kromvel stavio potpis iznad moga.

— Zašto ste, Sire, tako nisko potpisali? G. Kromvel je našao zgodno mesto i uzeo ga je; on je to imao običaj da čini. Vraćam se dakle na g. Kromvela. Potpisali ste s njim ugovor, to će reći sa Engleskom, jer onda kada ste taj ugovor potpisali g. Kromvel je predstavljao Englesku.

— G. Kromvel je umro.

— Vi tako mislite, Sire?

— Svakako, pošto ga je nasledio njegov sin Ričard, koji se čak odrekao tog položaja.

— Eto, to je baš ono! Ričard je primio nasleđe posle smrti Kromvela, a Engleska posle Ričardove abdikacije. Ugovor je postao sastavni deo nasleđa, bilo da je u rukama g. Ričarda ili u rukama Engleske. Ugovor dakle još uvek važi, na snazi je više nego ikada. Zašto biste ga izigrali, Sire? Šta se izmenilo? Čarls II hoće danas ono što mi nismo hteli pre deset godina: ali taj je slučaj predviđen. Vi ste saveznik Engleske, Sire, a ne Čarlsa II. U pogledu porodičnih odnosa to je svakako nečasno što ste potpisali ugovor sa čovekom koji je odrubio glavu zetu kralja, vašega oca, i što ste sklopili savez sa jednim parlamentom koga tamo nazivaju Krnji parlament; slažem se da je to nečasno, ali sa političkog gledišta nije nevešto, jer sam zahvaljujući tome ugovoru spasao Vaše veličanstvo još za vreme njegovog maloletstva, nevolja jednoga rata koji bi Fronda… sećate li se Fronde, Sire, (mladi kralj saže glavu) koji bi Fronda neminovno komplikovala. I evo zašto ja dokazujem Vašem veličanstvu da kada bi sada pošli drugim putem, ne obaveštavajući naše saveznike, to bi bilo u isti mah nevešto i nečasno. Ušli bismo u rat za koji bismo mi snosili odgovornost; ušli bismo u rat jer bismo zaslužili da se protiv nas otpočne rat, a izgledalo bi da ga se plašimo, mada smo ga mi izazvali; jer dati dozvolu za pet stotina ljudi, za dve stotine, za pedeset, za deset ljudi, to je ipak dati dozvolu. Jedan Francuz, to je cela nacija; jedna uniforma, to je vojska. Pretpostavite, naprimer, Sire, da ste u ratu sa Holandijom, što će se pre ili posle sigurno dogoditi, ili sa Španijom, što će se možda dogoditi ako vaša ženidba ne uspe (Mazaren pogleda kralja prodornim pogledom) a ima hiljadu razloga iz kojih ona može da ne uspe; pa lepo, da li biste dali za pravo Engleskoj ako bi poslala Ujedinjenim Provincijama ili infantkinji jedan puk, jednu četu, ili samo jedan odred engleskih plemića? Da li biste smatrali da se pošteno pridržavamo svoga ugovora o savezu?

Luj slušaše; izgledalo mu je čudno da se Mazaren poziva na vernost, on, tvorac tolikih političkih podvala koje su nazivali mazarinadama.

— Ali najzad, — reče kralj — osim ako im to izričito ne zabranim, ja ne mogu da sprečim da plemići iz moje države pređu u Englesku, ako je to njihova draga volja.

— Morate ih prisiliti da se vrate, Sire, ili bar da se bunite protiv toga što se nalaze u savezničkoj zemlji kao neprijatelji.

— Najzad, de, da vidimo, gospodine Kardinale, vi koji ste tako pronicljiv duh, nađite neki način da pomognemo tome jadnome kralju, a da sebe ne izložimo opasnosti.

— To je baš ono što ja neću, dragi moj Sire — reče Mazaren. — Engleska ne bi bolje postupila ni kada bi to činila prema mojim željama; kada bih odavde upravljao politikom Engleske ne bih drukčije njome upravljao. Kada se u njoj vlada onako kao što se vlada, Engleska je za Evropu leglo večitih sporova. Holandija štiti Čarlsa II; pustite Holandiju da ona to čini; Engleska i ona svađaće se, tući će se; to su jedine dve pomorske sile; pustite ih da one same u međusobnim borbama unište svoje mornarice; mi ćemo sagraditi svoju od ostataka njihovih brodova, i to kad budemo imali novaca da kupimo eksere.

— Ah, kako je to sve što mi vi kažete bedno i sitno, gospodine Kardinale!

— Da, ali kako je istinito, Sire, priznajte to. Ima još nešto: usvajam za jedan trenutak mogućnost da vi ne održite svoju reč i da izigrate ugovor; često se to viđa da neko ne održi reč i da izigra ugovor, ali to čini onda kada je u pitanju neki krupan interes, ili kada mu taj ugovor isuviše smeta. Pa lepo! Mi ćemo dozvoliti to dobrovoljno stupanje u vojsku koje se od nas traži;Francuska, njena zastava, jer to je jedno isto, preći će preko kanala i boriće se; Francuska će biti pobeđena.

— Zašto to?

— Bogme je njegovo veličanstvo Čarls II vešt vojskovođa, za što nam Vorčester daje sigurno jemstvo!

— Neće imati više posla sa Kromvelom, gospodine.

— Da, ali će imati posla sa Monkom koji je mnogo opasniji. Onaj čestiti pivar o kome govorimo, bio je verski zanesenjak, imao je trenutke zanosa, razdraganosti, samouverenosti i za to vreme pucao je kao prepunjeno bure; tada bi kroz pukotine uvek iscurilo nekoliko kapi njegove misli i po tom uzorku se mogla pogoditi cela misao. Kromvel nam je tako više od deset puta dozvolio da proniknemo njegovu dušu, onda kada se mislilo da je ta duša obavijena trostrukim omotom od tuča, kao što kaže Horacije.

— Ali Monk! Ah, Sire, da vam ne da Bog da ikada vodite politiku sa g. Monkom. Zbog njega sam ove poslednje godine dana osedeo! Monk, nažalost, nije zanesenjak, on je političar; on ne puca, on se zatvara u sebe. Već deset godina je njegov pogled uperen na jedan cilj, a niko još dosad nije mogao da pogodi na koji. Svako jutro, kao što je savetovao Luj XI, on spaljuje kapu koju je imao na glavi te noći. Stoga, onoga dana kada taj plan, koji je on polako i u samoći pripremio, bude izbio na videlo, imaće i on sve uslove da uspe, kao što uvek uspeva ono što se ne priprema.

— Eto to je Monk, Sire, za koga vi možda nikada niste ni znali da postoji, za čije ime možda niste nikada čuli pre nego što je vaš brat, Čarls II, koji zna ko je on, izgovorio pred vama to ime; taj je čovek čudo od pronicljivosti i od upornosti, a to su jedine dve osobine protiv kojih oštroumlje i pamet ne mogu ništa. Sire, bio sam poletan u mladosti, a uvek sam bio oštrouman, mogu time da se ponosim, pošto mi se prebacuje. Dobro sam uspeo u životu sa tim dvema osobinama, pošto sam od sina jednoga ribara iz Pisčine postao prvi ministar kralja Francuske, i što sam u tome svojstvu, Vaše veličanstvo će to priznati, učinio izvesne usluge prestolu Vašega veličanstva. Pa lepo! Sire, da sam na svom putu naišao na Monka umesto na de Bofora, g. de Resa, ili na g. de Kondea, bili bismo izgubljeni. Ako se olako upletete, Sire, pašćete u kandže toga političara vojnika. Monkov je šlem, Sire, železni kovčeg u čijim dubinama on krije svoje misli, a od koga niko nema ključ. Stoga se njemu, ili bolje reći pred njim, klanjam ja, Sire, koji imam samo kardinalsku kadifnu kapu.

— Šta vi onda mislite da g. Monk hoće?

— Eh, kada bih to znao, Sire, ne bih vam govorio da ga se čuvate, jer bih bio jači od njega; ali kada se radi o njemu, strah me je da pogađam! Vi razumete šta hoću da kažem? Jer kada bih mislio da sam pogodio, ja bih se na toj misli zadržao i mimo svoje volje, ja bih pošao za njom. Otkada je taj čovek tamo na vlasti, ja sam kao oni Danteovi osuđenici na paklene muke, kojima je sotona uvrnula vrat, koji idu napred a gledaju natrag: ja idem prema Madridu, ali ne gubim iz vida London. Pogađate, kada se radi o ovom prokletom čoveku, to znači praviti greške, a praviti greške znači upropašćavati sebe. Sačuvaj me, bože, da ikada pokušam da pogodim šta on želi; ja se ograničavam na to, i to je sasvim dovoljno, da potajno saznajem šta on radi; dakle, ja mislim — shvatate li sav značaj te reči: mislim? Misliti, kada se radi o Monku ne znači tvrditi — ja mislim prosto naprosto da on želi da nasledi Kromvela. Vaš Čarls mu je već slao svoje predloge po desetorici ljudi; on se zadovoljio time što je oterao tu desetoricu posrednika i rekao im samo ovo: „Odlazite, ili ću narediti da vas obese!” Taj je čovek kao grobnica! U ovom trenutku Monk se pretvara da je privržen Krnjem parlamentu; ali što se mene tiče, mene ta privrženost ne može obmanuti: Monk ne želi da bude ubijen. Ako bi ga ubili, prekinuli bi ga usred njegovoga dela, a njegovo delo mora biti ostvareno; stoga ja verujem, ali vi to nemojte, Sire; ja kažem: ja verujem, iz navike, ja verujem da će Monk imati obzira prema parlamentu sve dok ga ne bude slomio. Traže od vas vojnike koji će se boriti protiv Monka. Sačuvaj nas bože da se borimo protiv Monka, Sire! Jer bi nas Monk potukao, a ja ce nikad ne bih mogao utešiti ako bi nas Monk potukao! Ja bih sebi govorio da je Monk predvideo tu pobedu pre deset godina. Tako vam Boga, Sire, iz ljubavi prema vama, ako ne iz obzira prema samom sebi, neka Čarls II miruje; Vaše će mu veličanstvo odrediti mali prihod; daće mu jedan od svojih dvoraca. Eh! Eh! Čekajte malo! Sada mi pade na pamet ugovor, onaj čuveni ugovor o kome smo maločas govorili. Vaše veličanstvo nema čak ni pravo da mu da jedan od svojih dvoraca.

— Kako to?

— Da, da, Vaše se veličanstvo obavezalo da ne pruži utočište kralju Čarlsu, i čak da ga izgna iz Francuske. Stoga smo ga mi i izgnali iz Francuske, a eto on se vratio. Sire, ja se nadam da ćete vi staviti do znanja vašem bratu da on ne može da ostane kod nas, da je to nemoguće, da nas on dovodi u nepriliku, ili ću ja sam…

— Dosta, Gospodine — reče Luj XIV ustajući. — To što odbijate da mi date milion, vi na to imate pravo: vaši milioni pripadaju vama; što odbijate da mi date dve stotine plemića, i na to imate pravo, jer ste vi prvi ministar, i u očima Francuske vi snosite odgovornost za mir ili za rat; ali da vi hoćete da mi zabranite, meni, kralju, da dam utočište unuku Anrija IV, mom bratu od tetke, mome drugu iz detinjstva, tu prestaje vaša vlast, tu počinje moja volja.

— Sire, — reče Mazaren, ushićen što je tako jeftino prošao, jer se on uostalom tako žestoko i borio samo zato da bi do toga doveo — Sire, ja ću se uvek prikloniti pred voljom svoga kralja; neka dakle moj kralj zadrži kraj sebe, ili u nekom od svojih dvoraca, kralja Engleske, i neka Mazaren to zna, ali neka ministar ne zna.

— Laku noć, gospodine, — reče Luj XIV — odlazim očajan.

— Ali ubeđen, a to je ono što je meni potrebno, Sire — odvrati Mazaren.

Kralj ništa ne odgovori i povuče se duboko zamišljen, ubeđen ne u sve ono što mu je Mazaren rekao, već naprotiv u nešto što se dobro čuvao da ne kaže: ubeđen u potrebu da ozbiljno proučava svoja pitanja i pitanja Evrope, jer je video da su teška i zamršena.

Luj zateče kralja Engleske da sedi na istom mestu gde ga beše ostavio.

Ugledavši ga, engleski kralj ustade; ali čim ga pogleda, on pročita na natmurenom licu svoga brata klonulost duha, ispisanu tamnim slovima.

Tada on progovori prvi, kao da je hteo da olakša Luju mučno priznanje koje je ovaj imao da mu učini, i reče:

— Ma šta bilo, nikada neću zaboraviti svu dobrotu, sve prijateljstvo o kojima ste mi dali dokaza.

— Nažalost, — odvrati Luj XIV prigušenim glasom — moja dobra volja nije urodila plodom, brate.

Čarls II strašno preblede, pređe hladnom rukom preko svoga čela, boreći se nekoliko trenutaka protiv nesvestice od koje je posrtao.

— Razumem, — reče on — najzad, nema više nade! Luj uze ruku Čarlsa II.

— Čekajte, brate, — reče on — ne prenagljujte ništa; sve se može izmeniti; očajničke odluke upropašćuju stvari; preklinjem vas, dodajte godini iskušenja koje ste već podneli još jednu godinu; u ovome trenutku nema nikakvog povoda ni zgodne prilike zbog kojih bi trebalo da odlučite da baš sada preduzmete nešto; pođite sa mnom, brate, daću vam jedan od svojih dvoraca, koji god hoćete, da u njemu stanujete; zajedno sa vama pratiću događaje, pripremaćemo ih zajedno; hajde, brate, imajte hrabrosti.

Čarls II izvuče svoju ruku iz kraljeve i odmače se da bi ga što svečanije pozdravio:

— Zahvaljujem vam od sveg srca, Sire, — odvrati on;— uzalud sam molio za pomoć najvećega kralja na svetu, sada idem da izmolim čudo od Boga.

I on iziđe, ne želeći ništa više da čuje, uzdignuta čela, drhtave ruke, sa licem bolno zgrčenim, i taj mračni i duboki pogled, koji se nije nadao ničemu više na ovom svetu, kao da je tražio nadu u nekom drugom, nepoznatom svetu.

Zapovednik musketara, videći ga kako prolazi samrtnički bled, pozdravi ga klanjajući se skoro do zemlje; on uze zatim svećnjak, pozva dva musketara i siđe sa nesrećnim kraljem niz pusto stepenište, držeći u levoj ruci svoj šešir čije se pero vuklo po stepenicama.

Kada su došli do vrata, oficir upita kralja na koju stranu želi da ide, da bi naredio musketarima da pođu u tom pravcu.

— Gospodine, — odgovori Čarls II poluglasno — vi kažete da ste poznavali moga oca; da li ste se možda molili Bogu za njega? Ako je tako, ne zaboravite ni mene u svojim molitvama. Sada odlazim sam i molim vas da me ne pratite, niti da šaljete koga da me prati.

Oficir se pokloni i naredi svojim musketarima da se vrate u dvor.

Ali on osta jedan trenutak pod tremom, posmatrajući kako se Čarls II udaljuje i nestaje u tami iza ugla ulice.

— Ovome bi, kao nekada njegovom ocu, Atos, da je ovde, s pravom rekao: „Pozdravljam svrgnuto veličanstvo!”

A zatim nastavi idući uz stepenice:

— Ah! Gadnu li službu ja vršim ovde — ponavljao je on neprestano, penjući se. — Ah, bednog li gospodara! Ovakav život nije više izdržljiv, i najzad je vreme da se odlučim!… Nema više plemenitosti, nema energije! — nastavi on. — Dobro je, učitelj je uspeo, učenik će ostati za uvek slabić. Sto mu gromova! Neću moći izdržati. Hajde, vi tamo, — produži on, ulazeći u predsoblje — šta je, što me tako gledate? Ugasite te buktinje i svako na svoje stražarsko mesto. A, to ste vi mene čuvali? Da, vi ste stražarili zbog mene, zar ne, dragi moji? Čestite budale! Ja nisam vojvoda od Giza, ne brinite, neće me niko ubiti u onom malom hodniku. Uostalom, — dodade on tiho — to bi bila smelost, a niko ovde nema više smelosti otkako je g. kardinal de Rišelje umro. Ah, to je bio čovek!… Rešeno je, još sutra bacam sa sebe vojničko odelo!

Zatim, predomislivši se:

—Ne, — reče — još ne! Treba još nešto sjajno da pokušam; ali taj pokušaj, kunem se, biće poslednji, sto mu gromova!

Ne beše još ni završio kada se iz kraljeve sobe začu neki glas:

— Gospodine zapovedniče! — reče taj glas.

— Evo me — odgovori on.

— Kralj hoće da govori s vama.

— Dobro je, — reče on — možda je to, zbog onoga na šta sam mislio.

I on uđe kod kralja.

XII

KRALJ I ZAPOVEDNIK MUSKETARA

Kada kralj vide da je oficir ušao, on otpusti svoga sobara i plemića koji je bio na službi.

— Ko je sutra na službi, gospodine? — upita on tada.

Zapovednik se pokloni sa vojničkom učtivošću i reče:

— Ja, Sire.

— Kako, opet vi?

— Opet ja.

— Kako to može da bude, gospodine?

— Sire, kada dvor putuje, musketari su svuda na straži u domu Vašeg veličanstva, to jest kod Vas, kod kraljice majke, kod g. kardinala, koji uzima od kralja najbolji, odnosno najveći deo dvorske straže.

— Ko ih smenjuje?

— Nema smenjivanja, Sire, odmaraju se samo dvadesetorica ili tridesetorica od sto dvadeset ljudi. U Luvru, to je drugo; da sam u Luvru, oslonio bih se na svoga brigadira, ali na putu, Sire, ne zna se šta se može dogoditi, i ja obično volim sam da obavljam svoje poslove.

— I tako ste vi na straži svakoga dana?

— I svake noći, da, Sire.

— Gospodine, ja to ne mogu da dozvolim, i hoću da se odmorite.

— To je vrlo lepo, Sire, ali ja to neću.

— Molim? — reče kralj, koji nije odmah razumeo šta znači taj odgovor.

— Kažem, Sire, da neću da se izlažem opasnosti da učinim neku grešku, jer znate, Sire, ako bi đavo hteo da mi napakosti, kako zna s kim ima posla, izabrao bi trenutak kada ja nisam tu. Stalo mi je pre svega do moje službe i do moje mirne savesti.

— Ali ako tako produžite da radite, gospodine, upropastićete sebe.

— Eh! Sire, ima trideset i pet godina kako tako radim: ja sam najzdraviji čovek u Francuskoj i u Navari. Sire, ne brinite se vi za mene, molim vas; to bi mi izgledalo vrlo čudno, s obzirom da nisam navikao na to.

Kralj preseče razgovor jednim novim pitanjem.

— Sutra ujutru ćete biti dakle ovde? — upita on.

— Da, kao i sada, Sire.

Kralj tada obiđe nekoliko puta oko sobe; bilo je očigledno da je goreo od želje da nešto kaže, ali se nije usuđivao da to učini.

Zapovednik, stojeći nepomično sa šeširom u ruci, podbočen, gledao ga je kako šeta u krug i mrmljao je kroz zube grizući svoje brkove:

— Nema odvažnosti ni za groš, časne mi reči! Dajem glavu da neće progovoriti.

Kralj je i dalje hodao pogledajući s vremena na vreme u zapovednika.

— Sušti otac, — nastavi on svoj unutrašnji monolog — istovremeno je tašt, tvrdica i bojažljiv. Neka vrag nosi takvog gospodara.

Luj zastade.

— Zapovedniče! — reče on.

— Evo me, Sire.

— Zašto ste večeras tamo u dvorani viknuli: ,,Musketari na službi njegovog veličanstva?”

— Zato što ste mi to naredili, Sire.

— Ja?

— Vi lično.

— Zaista, gospodine, ja nisam ni reči o tome rekao.

— Sire, naređenje se daje jednim znakom, jednim pokretom, jednim migom, isto tako jasno kao i rečima. Sluga koji bi imao jedino uši, bio bi samo upola dobar sluga.

— Onda vaše oči vrlo daleko vide, gospodine.

— Zašto, Sire?

— Zato što vide ono što i ne postoji.

— Moje su oči dobre, Sire, mada su mnogo i odavno služile svoga gospodara; i stoga, kad god imaju nešto da vide, one ne propuštaju priliku. Dakle, one su videle večeras da je Vaše veličanstvo crvenelo, uzdržavajući se od zevanja; da je Vaše veličanstvo gledalo preklinjućim pogledom najpre njegovu preuzvišenost, zatim njeno veličanstvo kraljicu majku, a zatim vrata kroz koja su izlazili; i moje su oči tako dobro primetile sve što sam vam sada kazao, da su videle da su usne Vašeg veličanstva izgovorile ove reči: „Ko će me izvući odavde?”

— Gospodine!

— Ili bar ovo, Sire: „Moji musketari!” Tada se nisam kolebao. Taj se pogled obraćao meni, te su reči bile upućene meni; ja sam odmah zatim viknuo: „Musketari njegovoga veličanstva!” A uostalom to je tako tačno, Sire, da Vaše veličanstvo, ne samo da me nije uteralo u laž, već je i dokazalo da sam bio u pravu, jer je odmah pošlo.

Kralj se okrete da sakrije osmeh; zatim, posle nekoliko trenutaka, on upravi svoj jasan pogled u ovo lice tako inteligentno, tako neustrašivo i tako odvažno, koje je podsećalo na odlučan i ponosit profil orla kada upravlja svoj pogled suncu.

— Dobro — reče on posle kratkog vremena, a za to vreme je pokušao, ali uzalud, da natera svoga oficira da obori pogled.

Ali videći da kralj ništa više ne govori, on se okrete u mestu, načini tri koraka i pođe prema vratima šapućući:

— Neće progovoriti, sto mu gromova! Neće progovoriti.

— Hvala, gospodine — reče tada kralj.

— Zaista, samo bi još trebalo da te ukore što si bio manje glup nego ostali — nastavi zapovednik.

I on se uputi prema vratima, zveckajući po vojnički svojim mamuzama.

Ali kada je stigao na prag, osećajući da ga kraljeva želja da progovori vuče nazad, on se okrete.

— Je li mi Vaše veličanstvo kazalo sve što ima? — upita glasom koji se ne da opisati, i koji, mada nije izgledalo da želi da izazove da mu se kralj poveri, imaše u sebi toliko ubedljive iskrenosti, da kralj smesta odvrati:

— Dabome, gospodine, dobro ste me podsetili, hodite ovamo.

— Jedva jednom! — prošaputa oficir — Najzad se odlučio!

— Slušajte me.

— Slušaću svaku vašu reč, Sire.

— Uzjahaćete, gospodine, sutra oko četiri časa izjutra i naredićete da se i za mene osedla konj.

— Iz štala Vašeg veličanstva?

— Ne, osedlaćete jednog konja vaših musketara.

— Vrlo dobro, Sire. Je li to sve?

— I vi ćete me pratiti.

— Sam?

— Sam.

— Hoću li doći po Vaše veličanstvo ili ću ga čekati?

— Čekaćete me.

— Gde, Sire?

— Na sporednim vratima parka.

Poručnik se pokloni, smatrajući da mu je kralj rekao sve što je imao.

I zaista kralj mu ljubaznim pokretom ruke dade znak. da može da ide.

Oficir iziđe iz kraljeve sobe i ponovo mirno sede na svoju stolicu, i umesto da zaspi, kao što se moglo pomisliti s obzirom da je bilo vrlo kasno, on poče da razmišlja dublje nego što je to ikad činio.

Rezultat ovoga razmišljanja nije bio tako tužan kao što je bio onaj raniji.

— Dobro, počeo je, — reče on — ljubav ga goni, ide napred, ide napred! Kao kralj, ne vredi ništa, ali će kao čovek možda vredeti. Uostalom, videćemo sutra ujutru… Oh, oh! — uzviknu on najedanput — Pade mi na pamet jedna silna ideja, sto mu gromova! I možda je najzad cpeća u toj ideji!

Posle ovoga uzvika oficir ustade i poče da šeta gore dole, sa rukama u džepovima svoga kaputa, po ogromnom predsoblju koje mu je služilo kao stan.

Sveća je pomalo plamtela usled svežeg povetarca koji je ulazio kroz pukotine oko vrata i prozora i koji je duvao skroz kroz dvoranu. Ona je bacala ružičastu svetlost, nejednaku, čas jasnu, čas tamnu, i na zidu se videlo kretanje ogromne zapovednikove senke sa dugačkim mačem i sa šeširom okićenim perjem, koja se jasno ocrtavala kao kakva figura od Kaloa.²⁰

— Tako je, — prošaputa on — ili se ja jako varam, ili je taj Mazaren postavio zamku mladome ljubavniku; taj je Mazaren zakazao večeras sastanak i dao adresu isto tako uslužno kao što bi to učinio g. Danžo glavom. Ja sam čuo, a ja znam vrednost reči: „Sutra ujutru, rekao je, proći će više mosta u Bloa.” Sto mu gromova! To je bar jasno! A naročito za jednog ljubavnika! Otuda ta nedoumica, to kolebanje, onda to naređenje: „Gospodine zapovedniče mojih musketara, ujutru u četiri sata, na konja.” To je isto toliko jasno kao da je kazao: „Gospodine zapovedniče mojih musketara, sutra ujutru u četiri sata na mostu u Bloa, jeste li razumeli?” Tu postoji jedna državna tajna, za koju ja, mada sam niko i ništa, znam u ovom času. A zašto je ja znam? Zato što imam dobre oči, kao što sam maločas pomenuo njegovom veličanstvu. Kažu da voli do ludila tu malu italijansku lutku! Kažu da se bacio na kolena pred svojom majkom da je moli da mu dozvoli da se oženi njome! Kažu da je kraljica majka čak pitala za mišljenje papsku kuriju da li bi takav brak, sklopljen protiv njene volje, bio punovažan. Oh, da mi je sada dvadeset pet godina! Da su sada ovde pored mene oni koji su daleko! Da ne prezirem duboko ceo svet, zavadio bih g. de Mazarena sa kraljicom majkom, Francusku sa Španijom, i stvorio bih kraljicu onako kako ja to umem; ali, ostavimo to!

I zapovednik pucnu prstima u znak prezira.

— Onaj bednik Italijan, onaj pokvarenjak, onaj okoreli džimrija, koji je odbio da da milion kralju Engleske, ne bi mi možda dao ni hiljadu zlatnika za vest koju bih mu odneo. Oh! Sto mu gromova! Počinjem da podetinjujem! Počinjem da zaglupljujem! Mazaren da nekome nešto da! Ha! Ha! Ha!

I oficir poče da se smeje glasno, sam.

— Spavajmo, — reče on — spavajmo, i to odmah. Mozak mi je večeras umoran, sutra će videti jasnije, jasnije nego danas.

I pošto je to savetovao sam sebi, on se uvi u svoj ogrtač, rugajući se svom kraljevskom susedu.

Pet minuta posle toga, on je čvrsto spavao, poluotvorenih usta, iz kojih je izlazila, ne njegova tajna, već snažno hrkanje koje se nesmetano razlegalo pod veličanstvenim svodovima predsoblja.

XIII

MARIJA DE MANČINI

Tek što je sunce obasjalo svojim prvim zracima veliko drveće u parku i visoke vetrokaze na zamku, a mladi kralj, koji se beše probudio pre više od dva sata jer mu ljubavni jadi nisu dali da spava, otvori sam kapke na prozoru i baci radoznao pogled na dvorište zamka u kome su još svi spavali.

On vide da je na velikom satu u dvorištu četiri i četvrt: bilo je prošlo četvrt sata od ugovorenog vremena.

On ne probudi svoga sobara koji je čvrsto spavao nedaleko od njega i obuče se sam a kad sluga stiže sav preplašen, misleći da je zadocnio na svoju dužnost, Luj ga posla natrag u njegovu sobu i najstrože mu naredi da ćuti.

Tada on siđe niz male stepenice, iziđe kroz sporedna vrata i opazi kraj zida parka jednoga konjanika koji je držao za uzdu još jednog konja.

Kako je bio uvijen u svoj ogrtač i imao šešir na glavi, konjanika nije bilo moguće poznati.

Konj je bio osedlan; ni najizvežbanije oko ne bi moglo na njemu ništa naročito da primeti.

Luj priđe i uze konja za uzdu; oficir mu pridrža uzengije ne silazeći s konja, i tihim glasom upita šta njegovo veličanstvo naređuje.

— Idite za mnom — odgovori Luj XIV.

Oficir potera svoga konja kasom, jašući iza svoga gospodara, i tako siđoše prema mostu.

Kada pređoše preko reke, kralj reče:

— Gospodine, budite ljubazni pa obodite svoga konja i jašite napred sve dok ne ugledate jedne kočije; tada se vratite da me izvestite; ja ću ostati ovde.

— Da li bi Vaše veličanstvo htelo da blagoizvoli da mi da bliže podatke o kočijama koje treba da poznam?

— Jedne kočije u kojima ćete videti dve gospođe i svakako njihove pratilje.

— Sire, ja nikako ne bih hteo da se prevarim; da li bi još po kakvom znaku mogao da poznam kočije?

— Vrlo verovatno da će na njima biti grb g. Kardinala.

— Dobro Sire — odgovori oficir, koji je sada tačno znao šta treba da sačeka.

On tada potera svoga konja kasom, u onom pravcu koji mu je kralj označio. Ali nije prešao ni pet stotina koraka, kad ugleda da se iza jednog brdašca pojavljuju četiri mazge, a zatim jedne kočije.

Iza tih kočija išle su još jedne.

Bio mu je dovoljan samo jedan pogled da se uveri da su to kola koja je trebalo da sačeka.

On se smesta vrati, približi se kralju i reče mu:

— Sire, evo kočija; u prvima se zaista nalaze dve gospođe sa svojim pratiljama; u drugima su lakeji, namirnice i prtljag.

— Dobro, dobro — reče kralj vrlo uzbuđenim glasom. — Idite, molim vas, i recite tim gospođama da jedan plemić sa dvora želi da im nasamo izrazi svoje poštovanje.

Oficir odjaha u galopu.

— Sto mu gromova! — mislio je jureći — Evo jedne nove i časne dužnosti, nadam se! Žalio sam se da nisam ništa, a sada sam kraljev poverenik. Zar to nije da jedan musketar pukne od oholosti!

On priđe kočijama i saopšti poruku kako dolikuje otmenom i duhovitom glasniku.

Zaista su dve gospođe bile u kočijama. Jedna od njih je bila vrlo lepa, mada pomalo mršava; druga, kojoj je priroda bila manje naklonjena, bila je živa, ljupka, i u lakim borama na njenom čelu izražavala se njena jaka volja. Naročito su njene žive i pronicljive oči bile rečitije od svih ljubavnih reči koje su u to doba uglađenosti i otmenosti bile u modi.

Njoj se d’Artanjan beše obratio, pogodivši tačno, mada je ona druga, kao što smo već rekli, možda bila lepša.

— Gospođe, — reče on — ja sam zapovednik musketara, a na drumu se nalazi jedan plemić koji vas čeka i koji želi da vam izrazi svoje poštovanje.

Kada je izgovorio ove reči, radoznalo posmatrajući kakav su utisak one izazvale, gospođa sa crnim očima kliknu od radosti, naže se kroz prozor i videći da plemić stiže, pruži ruke i uzviknu:

— Ah! Dragi moj Sire.

I odmah joj suze navreše na oči.

Kočijaš zaustavi svoje konje, komorkinje se zbunjeno digoše sa svojih mesta, a ona druga gospođa lako mu se pokloni, ali je taj poklon bio propraćen najironičnijim osmehom koji se ikada pojavio na usnama ljubomorne žene.

— Marija, draga Marija! — uzviknu kralj, uzimajući obema svojim rukama ruku gospođe sa crnim očima.

I otvorivši sam teška vrata na kočijama, on je privuče k sebi sa toliko ljubavnoga žara, da se ona nađe u njegovom zagrljaju pre nego što je kročila na zemlju.

Zapovednik, koji je stajao s druge strane kola, ostao je neprimećen, ali je sve video i čuo.

Kralj ponudi ruku gospođici de Mančini i dade znak kočijama i lakejima da produže dalje.

Bilo je oko šest sati; na putu je bilo sveže i prijatno; sa velikog drveća čije se lišće još ne beše razvilo iz svojih zlatnožutih pupoljaka, kapala je jutarnja rosa, trepereći na njihovim granama kao tečan dijamant; pri dnu živica bujala je trava; laste koje se behu vratile pre nekoliko dana obletale su u skladnim krugovima između neba i reke; mirisni povetarac koji je dolazio iz rascvetanih šuma pirkao je po putu i stvarao blage talase po površini vode; sva ta jutarnja lepota, svi ti mirisi bilja, sve to što je sa zemlje težilo da se digne prema nebu, opijalo je dvoje zaljubljenih koji su išli jedno uz drugo, gledajući se sa puno ljubavi, držeći se za ruke, plašeći se i jedno i drugo da otpočnu razgovor, toliko su mnogo imali da kažu jedno drugom.

Oficir vide da ostavljeni konj luta tamo amo i da plaši gospođicu de Mančini. On iskoristi taj povod da bi se približio, zaustavi konja, i stojeći između svoga i kraljevog i pridržavajući ih, nije gubio nijednu reč, nijedan pokret dvoje zaljubljenih.

Gospođica de Mančini prva poče da govori.

— Ah, dragi Sire, vi me dakle ne napuštate?

— Ne, kao što vidite, Marija — odgovori kralj.

— Međutim, meni su toliko govorili da vi nećete više misliti na mene čim budemo odvojeni jedno od drugog.

— Draga Marija, zar vi tek danas vidite da smo okruženi ljudima kojima je stalo do toga da nas obmanjuju.

— Ali ipak, Sire, taj put, taj savez sa Španijom? Hoće da vas ožene!

Luj saže glavu.

U istom tom trenutku oficir vide kako blista pogled Marije de Mančini, sjajan kao oštar nož kada se izvuče iz korica.

— A vi niste ništa učinili da zaštitite našu ljubav? — upita iznenada devojka, pošto je nekoliko trenutaka ćutala.

— Ah, gospođice, kako možete to da mislite! Bacio sam se na kolena pred svojom majkom; molio sam, preklinjao sam; rekao sam da ste vi moja jedina sreća; pretio sam…

— Pa? — upita Marija živo.

— Pa eto! Kraljica majka je pisala rimskoj kuriji i odgovorili su joj da bi brak sklopljen među nama bio nevažeći, i da bi ga Sveta Stolica raskinula. Najzad, videći da nemamo više ničemu da se nadamo, tražio sam da se bar odloži moj brak sa infantkinjom.

— Ali joj ipak sada odlazite ususret.

— Šta da se radi! Na moje žalbe, na moje preklinjanje, na moje suze, rekli su mi da je državni razlog preči od svega.

— Pa?

— Pa eto! Šta da se radi gospođice, kada su se svi tako uporno udružili protiv mene?

Sada Marija saže glavu.

— Dakle, moram da se zauvek oprostim sa vama — reče ona. — Znate da me šalju u progonstvo, da hoće da me sahrane živu; znate da hoće da urade još nešto gore, znate, da i mene udaju!

Luj preblede i prinese ruku srcu.

— Da se radilo samo o mome životu, i ja bih popustila, jer su i mene tako mnogo proganjali, ali ja sam verovala da se radi i o vašem, moj dragi Sire, i ja sam se borila da bih sačuvala vaše dobro.

— Oh, da, moje dobro, moje blago! — prošaputa kralj, možda više da bi bio ljubazan i da bi joj polaskao, nego što je osećao veliku ljubav.

— Kardinal bi popustio, da ste navaljivali. Kardinal da nazove kralja Francuske svojim nećakom! Razumete li, Sire! Sve bi za to učinio, čak bi i zaratio; kardinal, siguran da će vladati sam, imajući za to dva izgovora: da je on vaspitao kralja i da mu je dao svoju nećaku; kardinal bi se suprotstavio svakoj volji, rušio bi sve prepreke. Oh! Sire, Sire, ja vas uveravam u to. Ja sam žena i umem tačno sve da uočim kada se radi o ljubavi.

Te reči su čudno delovale na kralja. Reklo bi se, da umesto da pojačaju njegovu strast, one su je rashladile. On uspori korak i reče brzo:

— Šta da se radi, gospođice, sve je propalo.

— Osim vaše volje, zar ne, dragi moj Sire?

— Nažalost! — reče kralj pocrvenevši — Zar ja imam svoju volju.

— Ah! — izusti sa bolom gospođica de Mančini, uvređena ovim rečima.

— Kralj nema druge volje osim one koju mu nalaže politika, one koju mu nameću državni razlozi.

— Oh, to je zato što ne volite! — uzviknu Marija — Kada biste me voleli, Sire, vi biste imali svoju volju.

Izgovorivši ove reči, Marija podiže pogled na svoga dragana, koji je bio bleđi i izmučeniji nego izgnanik koji zauvek napušta zemlju.

— Optužujte me, — prošaputa kralj — samo mi nemojte reći da vas ne volim.

Posle ovih reči, koje je kralj izgovorio sa iskrenim i dubokim osećanjem, nastade dugo ćutanje.

— Ne mogu da zamislim, Sire, — nastavi Marija, čineći poslednji pokušaj — da vas sutra, prekosutra, neću više videti; ne mogu da zamislim da ću okončati svoje tužne dane daleko od Pariza, da će usne jednoga starca, jednoga nepoznatoga čoveka, ljubiti ruku koju vi držite u svojima; ne zaista, ja ne mogu da pomislim na sve to, moj dragi Sire, a da mi srce ne puca od očajanja.

I zaista, Marija de Mančini briznu u plač. Kralj, isto tako tronut, prinese maramicu svojim ustima i uguši jedan jecaj.

— Vidite, — reče ona — kola su se zaustavila; sestra me čeka, kucnuo je poslednji čas: ono što budete odlučili biće odlučeno za ceo život. Oh, Sire, vi dakle hoćete da vas izgubim? Vi dakle hoćete, Luju, da ona, kojoj ste vi kazali: ja vas volim, pripadne nekom drugom a ne svome kralju, svome gospodaru, svome draganu? Oh, imajte hrabrosti, Luju! Recite jednu reč, samo jednu reč! Recite: hoću i ceo moj život će biti vezan za vaš i moje srce biće zauvek vaše.

Kralj ne odgovori ništa.

Marija ga tada pogleda kao Didona²¹ Eneja²² u Jelisejskim Poljima, besno i prezrivo.

— Zbogom, dakle, — reče ona — zbogom živote, zbogom ljubavi, zbogom blaženstvo!

I ona učini jedan korak da pođe; kralj je zadrža, dohvati njenu ruku, pritisnu na nju svoje usne, i kako je njegovo očajanje bilo veće od odluke koju beše doneo, jedna vrela suza, puna bola za onim što gubi, kanu na njenu lepu ruku i Marija uzdrhta kao da ju je ta suza zaista opekla.

Ona vide kraljeve vlažne oči, njegovo bledo čelo, njegove zgrčene usne i uzviknu glasom koji se ne da opisati:

— Oh! Sire, vi ste kralj, vi plačete, a ja odlazim!

Umesto odgovora kralj sakri lice u svoju maramicu.

Oficir skoro zaurla od besa i poplaši konje.

Gospođica de Mančini se naljuti, ostavi kralja i žurno se pope u svoje kočije, viknuvši kočijašu:

— Napred, terajte brzo!

Kočijaš posluša, ošinu svoje konje i teške kočije se pokrenuše na svojim osovinama koje su škripale, a francuski kralj, sam, utučen i satrven, nije smeo više da gleda ni ispred sebe ni iza sebe.

XIV

OVDE KRALj I ZAPOVEDNIK MUSKETARA
DAJU DOKAZE O SVOME PAMĆENjU

Pošto je kralj, kao i svi zaljubljeni, dugo i pažljivo gledao kako nestaju na vidiku kočije u kojima je bila njegova dragana, pošto se sto puta okrenuo na istu stranu, i pošto je najzad uspeo da malo stiša uzbuđenje svoga srca i svojih misli, on se najzad seti da nije sam.

Oficir je držao i dalje konja za uzdu i ne beše još izgubio svu nadu da će kralj izmeniti svoju odluku.

Postoji još mogućnost da pojaše svoga konja i da požuri za kočijama; iako to nije odmah učinio, nije ništa izgubljeno.

Ali je mašta zapovednika musketara bila isuviše bogata, isuviše bujna, kraljeva mašta je bila mnogo siromašnija a i on se dobro čuvao da joj ne pusti na volju.

On priđe oficiru i reče mu tužnim glasom:

— Hajdemo, gotovi smo… Uzjašimo!

Oficir je isto tako kao i kralj išao tužno i polako i on isto tako tužno i polako uskoči u sedlo. Kralj obode konja i zapovednik pođe za njim.

Luj se poslednji put okrenu na mostu. Oficir, strpljiv kao Bog koji ima večnost za sobom i pred sobom, ponada se da će se kralju ipak vratiti odlučnost. Ali, to je bila samo varljiva nada; ništa se ne dogodi. Luj pođe ulicom koja vodi u zamak i stiže u trenutku kada je izbijalo sedam sati.

Kada je kralj najzad upao u svoje odaje, i kada je musketar dobro video, jer on je uvek sve video, kako se na kardinalovom prozoru diže jedan kraj zastora, on odahnu duboko, kao čovek koga su oslobodili teških okova, i reče poluglasno:

— Ovoga puta, gospodine zapovedniče, nadam se da je svršeno.

Kralj pozva plemića koji je bio na službi.

— Neću da primim nikoga još dva sata, reče on, jeste li me razumeli, gospodine?

— Sire, — odvrati plemić — neko je međutim tražio da ga primite.

— Ko to?

— Vaš zapovednik musketara.

— Onaj koji me je pratio?

— Da, Sire.

— A! — učini kralj — Dobro, neka uđe.

Oficir uđe.

Kralj dade znak, i plemić i sobar iziđoše. Luj ih je pratio pogledom dok nisu zatvorili vrata, i kada se za njima spustiše teški zastori, kralj reče:

— Sada, kada ste ušli, podsetili ste me, gospodine, da sam zaboravio da vas opomenem da najstrože ćutite.

— Oh! Sire, zašto me Vaše veličanstvo uopšte opominje na to? Vidi se dobro da me ne poznaje.

— Da, gospodine, imate pravo; ja znam da vi umete da ćutite, ali kako nisam bio ništa naredio…

Oficir se pokloni:

— Vaše veličanstvo nema više ništa da mi kaže? — upita on.

— Nemam, gospodine, možete da se povučete.

— Hoćete li dozvoliti da to ne učinim pre nego što budem razgovarao sa kraljem, Sire?

— Šta imate da mi kažete? Izjasnite se, gospodine.

— Sire, nešto što za vas nije nimalo važno, ali što je za mene od ogromne važnosti. Oprostite mi, dakle, što ću vam o tome govoriti. Da nije hitno, da nije potrebno, nikada to ne bih učinio i iščezao bih ćutljiv i skroman, kakav sam uvek bio.

— Kako iščezao! Ne razumem vas.

— Sire, biću kratak — reče oficir. — Dolazim da tražim od Vašeg veličanstva dozvolu da se povučem iz službe.

Kralj se iznenađeno trže, ali oficir osta nepomičan kao kip.

— Da se povučete, vi gospodine? A za koje vreme, molim vas?

— Zauvek, Sire.

— Kako, vi hoćete da napustite moju službu, gospodine? — reče Luj učinivši jedan pokret koji je odavao nešto više nego iznenađenje.

— Nažalost, Sire.

— To je nemoguće.

— Tako je, Sire; počinjem da starim; prošlo je trideset četiri ili trideset pet godina otkako nosim oružje; moja su jadna ramena umorna; osećam da treba ustupiti mesto mladima. Ja ne pripadam novom veku! Jednom sam nogom još ostao u starom: usled toga sve mi izgleda čudno, sve me iznenađuje, sve me zaprepašćuje. Jednom reči, čast mi je da zatražim dozvolu od Vašeg veličanstva da se povučem iz službe.

— Gospodine, — reče kralj, gledajući oficira kome je mundir tako dobro pristajao da bi mu i neki mladić pozavideo — vi ste jači i snažniji od mene.

— Oh! — odgovori oficir osmehnuvši se sa lažnom skromnošću — Vaše mi veličanstvo to kaže zato što sam još dosta krepak, zato što još dosta dobro jašem i što su mi brkovi još crni; ali Sire, to je samo taština i ništa više; samo iluzija, spoljni izgled, sujeta, Sire! Ja istina izgledam još dosta mlad, ali u stvari star sam, i neće proći ni šest meseci, uveren sam, a biću skrhan, bolovaću od kostobolje, biću bogalj! Tako dakle, Sire…

— Gospodine, — prekide ga kralj — setite se šta ste govorili juče na ovome istom mestu; rekli ste mi da ste najzdraviji čovek u Francuskoj, da ne znate šta je umor, da vam ne pada nimalo teško da provedete dan i noć na svojoj dužnosti. Jeste li mi sve to rekli, da ili ne? Setite se gospodine.

Oficir uzdahnu.

— Sire, — reče on — starost je hvalisava, i treba oprostiti starcima što se sami hvale onda kada ih niko više ne hvali. Moguće je da sam to rekao; ali u stvari, Sire, ja sam vrlo umoran i tražim dozvolu da se povučem iz službe.

— Gospodine, — reče kralj, prilazeći oficiru dostojanstveno, i gledajući ga pronicljivo — vi mi ne dajete pravi razlog; vi hoćete da napustite moju službu, to je jasno, ali vi krijete zašto to hoćete da učinite.

— Sire, verujte mi…

— Ja verujem u ono što vidim, gospodine; ja vidim jednog energičnog, snažnog čoveka, koji ne gubi nikad prisustvo duha, možda najboljeg vojnika u Francuskoj; i ta ličnost ne može nikako da me ubedi da je vama potreban odmor.

— Oh, Sire, — reče zapovednik bolnim glasom — koliko me hvalite! Zaista, Vaše me veličanstvo dovodi u zabunu! Energičan, snažan, duhovit, hrabar, najbolji vojnik u vojsci! Ali, Sire, Vaše veličanstvo preuveličava ovo malo zasluga koje ja imam do te mere, da ma kako imao o sebi dobro mišljenje, ne mogu zaista više sebe da poznam. Kada bih bio toliko sujetan da poverujem samo polovinu od onoga što je Vaše veličanstvo reklo, smatrao bih sebe za dragocenog čoveka, nezamenljivog; rekao bih da je sluga koji ima u sebi tako sjajne osobine, neocenjivo blago. Međutim, Sire, moram reći da sam celoga svoga života, osim danas, bio cenjen, kako mi se čini, mnogo manje nego što vredim. Ponavljam, Vaše veličanstvo dakle preteruje.

Kralj nabra obrve jer je osetio u oficirovim rečima ruganje puno gorčine.

— Hajde, gospodine, — reče on— govorimo otvoreno o toj stvari. Recite mi, zar vam se moja služba ne sviđa? Hajde, bez okolišenja, odgovorite smelo, ja to zahtevam.

Oficir, koji je već nekoliko trenutaka zbunjeno okretao šešir u rukama, podiže glavu, kada ču te reči.

— Oh, Sire, — reče on — to mi daje malo više slobode da govorim. Na pitanje koje mi je tako iskreno postavljeno i ja ću da odgovorim iskreno. Vrlo je prijatno reći istinu, koliko zbog zadovoljstva koje osetimo kad olakšamo svome srcu, toliko i stoga što se to tako retko događa. Ja ću dakle reći istinu svome kralju, preklinjući ga u isti mah da izvini tu iskrenost kod jednog starog vojnika.

Luj pogleda svoga oficira sa velikom uznemirenošću, koja se ispoljavala u njegovim pokretima.

— Pa lepo, govorite, dakle, — reče on — nestrpljiv sam da saznam istinu koju hoćete da mi kažete.

Oficir baci svoj šešir na sto, i njegovo lice već inače tako inteligentno i tako muževno, dobi odjednom neki neobično dostojanstven i svečan izraz.

— Sire, — reče on — napuštam kraljevu službu zato što sam nezadovoljan. U ovom trenutku sluga može da pristupi sa poštovanjem svome gospodaru, kao što ja to sada činim, da mu izloži šta je uradio, da mu vrati alatke sa kojima je radio, da mu položi račun o novcu koji mu je poveren, i da mu kaže: „Gospodaru, moj je dan završen, isplatite me, molim vas, i rastanimo se.”

— Gospodine, gospodine! — uzviknu kralj, sav crven od gneva.

— Ah! Sire, — odgovori oficir poklonivši se — nikada sluga nije imao više poštovanja nego što ga ja imam prema Vašem veličanstvu; samo, vi ste mi naredili da kažem istinu. I sada, kada sam počeo, ona mora da se čuje, čak i kada biste mi naredili da ćutim.

U zgrčenim mišićima na njegovom licu bilo je toliko odlučnosti da nije bilo potrebno da mu Luj XIV kaže da produži; on dakle nastavi dok ga je kralj posmatrao sa radoznalošću pomešanom sa divljenjem.

— Sire, kao što sam vam rekao, biće uskoro trideset i pet godina kako služim francuski vladarski dom; malo je ljudi koji su istupeli toliko mačeva koliko ja, služeći mu, a mačevi o kojima govorim, bili su dobri mačevi, Sire! Bio sam dete, nisam znao ni za što drugo u životu, osim za hrabrost, kada je kralj, vaš otac, naslutio da će od mene biti čovek. Bio sam čovek, Sire, kada je kardinal Rišelje, koji se razumevao u ljudima, naslutio u meni neprijatelja. Sire, priču o tome neprijateljstvu između mrava i lava mogli biste da pročitate od početka do kraja u tajnoj arhivi vaše porodice. Ako ikada dobijete volju, učinite to, Sire; ta priča vredi da se pročita, ja vam to kažem. Pročitajte da je lav, umoran, slomljen, sit svega, najzad zatražio milost, a mora mu se odati priznanje, i sam je podario milost. Oh, bilo je to divno doba, Sire, isprepletano borbama kao kakva Tasova²³ ili Ariostova²⁴ epopeja. Čuda toga vremena, u koje naše vreme ne bi poverovalo, bila su za nas svakidašnjica. Tokom pet godina, svakoga dana sam bio heroj, bar kako su mi kazale neke uvažene ličnosti; a verujte mi, Sire, dugo je to, kada heroizam traje pet godina. Međutim ja verujem u ono što su mi ti ljudi kazali jer su oni umeli dobro da ocene: zvali su se g. de Rišelje, g. de Bakingam, g. de Bofor, g. de Res — još jedan čovek koji je pokazao sjajne sposobnosti u građanskom ratu! Najzad, kralj Luj XIII, pa čak i kraljica, vaša uzvišena mati, koja je jednog dana blagoizvolela da mi kaže: Hvala! Ne sećam se više kakvu sam uslugu imao sreću da joj učinim. Oprostite mi, Sire, što govorim tako smelo, ali ovo što sada vama pričam, kao što sam već imao čast da kažem Vašem veličanstvu, to pripada istoriji.

Kralj se ugrize za usnu i sede zamoren u naslonjaču.

— Ja dosađujem Vašem veličanstvu — reče zapovednik. — Eh! Sire, eto šta znači istina. Ona je neumoljiv pratilac, puna je gvozdenih bodlji, koje rane onoga koga pogode, a ponekad isto tako i onoga ko je izrekne.

— Ne, gospodine, — odgovori kralj — ja sam tražio od vas da govorite, govorite dakle.

— Pošto sam služio kralja i kardinala, produžio sam da služim za vreme namesništva, Sire; dobro sam se borio i za vreme Fronde, ali ipak ne tako kao prvi put. Ljudi su postajali manje sposobni. Ipak sam poveo musketare Vašeg veličanstva u nekoliko opasnih okršaja koji su se pominjali u dnevnim zapovestima našega odreda. Kako je tada moj položaj bio divan! Bio sam ljubimac g. de Mazarena: Zapovedniče ovamo! Zapovedniče onamo! Zapovedniče desno! Zapovedniče levo! Nije bilo nigde u Francuskoj tuče, a da vaš pokorni sluga nije bio određen da u njoj učestvuje; uskoro g. kardinalu nije bila dovoljna samo Francuska; poslao me je u Englesku za račun g. Kromvela. Još jedan gospodin koji nije bio nežan, ja vam to jemčim, Sire! Imao sam tu čast da ga upoznam i mogao sam da ga ocenim. Mnogo su mi obećavali u vezi sa tim zadatkom; stoga što sam uradio nešto sasvim drugo od onoga što mi je naređeno, bio sam bogato nagrađen, i najzad sam bio postavljen za vrhovnog zapovednika svih musketara, to jest na položaj koji se najviše priželjkivao na francuskom dvoru, na onaj koji je viši od položaja maršala Francuske; i to je pravo, jer kada se kaže vrhovni zapovednik svih musketara, to znači najbolji u vojsci, najhrabriji među junacima.

— Za vrhovnog zapovednika svih musketara, — odvrati kralj — vi se varate gospodine, hoćete valjda da kažete za zapovednika odreda?

— Ne, Sire, ne varam se; neka se u tome pogledu Vaše veličanstvo osloni na mene. G. de Mazaren mi je dao i dekret.

— Pa?

— Ali g. de Mazaren, vi to znate bolje nego iko, ne daje često, i čak ponekad uzima natrag ono što da. On mi ga je oduzeo kada je zaključen mir i kada mu više nisam bio potreban. Svakako, nisam bio dostojan da zamenim blaženopočivšeg g. de Trevila; ali ipak bilo mi je obećano, bilo mi je dato, trebalo je držati se toga.

— To je dakle ono što vas čini nezadovoljnim, gospodine? Pa lepo! Obavestiću se. Ja volim pravdu, i mada je vaš zahtev isuviše odsečan, on mi se sviđa.

— Oh! Sire, — reče oficir — Baše veličanstvo me je rđavo shvatilo, ja sada više ništa ne zahtevam.

— To je preterana osetljivost, gospodine, ali ja hoću da se sada staram o vašim stvarima, a kasnije…

— Oh, Sire, opet ta reč! Kasnije! Već trideset godina ja živim od te reči pune dobrote koju je toliko velikih ličnosti izgovorilo, i koja je sada prešla i preko vaših usana. Kasnije! Eto kako sam ja zadobio dvadeset rana kako sam dospeo do pedeset četvrte godine nemajući nikada jednoga zlatnika u džepu i ne naišavši nikada na zaštitnika na svome putu, ja koji sam štitio tolike ljude. I stoga, Sire, kad mi neko danas kaže: kasnije, ja sada odgovaram: odmah. Sada tražim odmor, Sire. On mi se može odobriti; to neće nikoga ništa koštati.

— Nisam očekivao da tako sa mnom govorite, gospodine, naročito nisam to očekivao od strane jednog čoveka koji je uvek živeo među velikašima. Vi zaboravljate da govorite s kraljem, sa plemićem koji je, pretpostavljam, od isto tako visokog roda kao i vi, i kada ja kažem, kasnije, to je sigurno.

— Ja u to ne sumnjam, Sire; ali da dovršim sa tom strašnom istinom koju sam imao da vam kažem: kada bih video ovde, na ovom stolu, maršalsku palicu, mač vojnoga zapovednika Francuske, krunu Poljske, umesto onoga kasnije, kunem vam se, Sire, rekao bih opet odmah. Oh, oprostite mi, Sire, ja sam zemljak vašega dede Anrija IV: ja ne govorim često, ali kada govorim, ja kažem sve što imam da kažem.

— Budućnost moje vladavine malo vas privlači, kako mi izgleda, gospodine? — reče Luj oholo.

— Zaborav, svuda vlada zaborav! — uzviknu oficir dostojanstveno — Gospodar je zaboravio na svoga slugu i evo sada je sluga primoran da zaboravi svoga gospodara. Ja živim, Sire, u jednom nesrećnom domu! Vidim mlade obeshrabrene i plašljive, vidim ih bojažljive i osiromašene, kada bi trebalo da budu bogati i moćni. Sinoć, naprimer, otvaram vrata kralja Francuske jednom kralju Engleske čijeg oca zamalo da nisam spasao ja, koji sam niko i ništa, da Bog nije bio protiv mene, Bog koji je nadahnuo svoga izabranika Kromvela! Otvorih, kao što sam rekao, ta vrata, to jest dvor jednoga brata drugome bratu, i videh eto, Sire, to mi para srce, videh ministra toga kralja kako tera izgnanika i ponižava svoga gospodara time što je osudio na bedu jednog drugog kralja, njemu ravnog; najzad ja videh svoga gospodara koji je mlad, lep, hrabar, koji nosi hrabrost u srcu i munju u oku, videh ga kako drhti pred jednim popom koji mu se ruga iza zavese svoje ložnice gde prebrojava u svojoj postelji sve zlato Francuske, a koje zatim iščezava u kovčezima o kojima niko ništa ne zna. Da, Sire, ja razumem vaš pogled. Postao sam drzak do bezumlja; ali šta ću? Ja sam od staroga kova i ja ovde izgovaram pred vama, svojim kraljem, reči zbog kojih bi ućutkao svakoga ko bi pokušao da ih preda mnom izgovori. Najzad, vi ste mi naredili da vam otvorim svoje srce, Sire, i ja izlivam pred Vašim veličanstvom žuč koja se nakupila u meni za trideset godina, kao što bih prolio svu svoju krv kada bi mi Vaše veličanstvo to naredilo.

Kralj ćuteći obrisa hladan znoj koji je tekao sa njegovih slepoočnica.

Ono nekoliko trenutaka koji su nastali posle ovog žestokog ispada, predstavljali su za onoga ko je govorio, kao i za onoga ko je slušao čitavu večnost muka.

— Gospodine, — reče najzad kralj — vi ste izgovorili reč zaborav, ja sam čuo samo tu reč; ja ću dakle odgovoriti samo na nju. Drugi su mogli da budu zaboravni, ali ja to nisam, i dokaz je za to da se sećam da je jednoga dana za vreme pobune, da je jednoga dana kada je razjaren narod, jarosan i bučan kao more, napao kraljevski dvor, da je najzad jednoga dana, kada sam se ja pretvarao da spavam u svojoj postelji, jedan jedini čovek, sa isukanim mačem, sakriven iza moga uzglavlja, bdeo nad mojim životom spreman da žrtvuje svoj za mene, kao što ga već dvadeset godina beše izlagao opasnosti za članove moje porodice. Nije li se taj plemić, koga sam tada upitao za ime, zvao g. d’Artanjan, recite, gospodine?

— Vaše veličanstvo ima dobro pamćenje — odgovori hladno oficir.

— Vidite, dakle, gospodine, — nastavi kralj — kada pamtim ove uspomene iz detinjstva, koliko ću moći da zapamtim sada, kada sam zreo čovek.

— Bog je bogato obdario Vaše veličanstvo — reče oficir istim tonom.

— Dakle, gospodine d’Artanjane, — produži Luj sa istim grozničavim uzbuđenjem — zar nećete da budete toliko strpljivi koliko i ja? Nećete li da učinite ono što činim ja? Hajde, recite!

— A šta vi radite, Sire?

— Čekam.

— Vaše veličanstvo to može da čini, zato što ste mladi; ali ja, Sire, nemam vremena da čekam; starost mi se nalazi pred vratima, i smrt ide za njom, tražeći me svud. Vaše veličanstvo počinje život, on je za njega pun nade i sreće koja ga čeka; ali ja, Sire, ja sam na drugom kraju vidika i mi smo tako daleko jedan od drugoga, da nikada neću imati vremena da sačekam da Vaše veličanstvo dođe do mene.

Luj obiđe jedanput oko sobe, stalno brišući onaj znoj koji bi veoma uplašio lekare, da su mogli da vide kralja u takvom stanju.

— Dobro, gospodine, — reče tada Luj XIV odsečnim glasom — vi želite dakle da se povučete? Moći ćete to da učinite. Vi mi podnosite ostavku na položaj zapovednika musketara?

— Stavljam ga ponizno pred noge Vašega veličanstva, Sire.

— Dosta. Daću nalog da vam se isplaćuje penzija.

— Biću zbog toga veoma zahvalan Vašem veličanstvu.

— Gospodine, — dodade kralj, žestoko se savlađujući — mislim da gubite dobrog gospodara.

— A ja sam u to ubeđen.

— Hoćete li ikad naići na takvog?

— Oh! Sire, ja dobro znam da je Vaše veličanstvo jedino na svetu; i stoga neću od danas više stupati u službu ni kod jednog kralja na svetu, i neću imati drugog gospodara osim samoga sebe.

— Vi to obećavate?

— Zaklinjem se Vašem veličanstvu.

— To ću zapamtiti, gospodine.

D’Artanjan se pokloni.

— A vi znate da ja imam dobro pamćenje — nastavi kralj.

— Da, Sire, a međutim ja želim da to pamćenje izda u ovom trenutku Vaše veličanstvo, da bi zaboravili na nevolje koje sam morao da vam iznesem. Vaše veličanstvo je toliko iznad bednih i sitnih, da se nadam…

— Moje veličanstvo, gospodine, činiće ono što čini sunce, koje vidi sve, velike i male, bogate i bedne, dajući sjaj jednima, toplotu drugima, a život svima. Zbogom, gospodine d’Artanjane, zbogom, slobodni ste.

I kralj, sa prigušenim jecajem koji mu zastade u grlu, brzo pređe u susednu sobu.

D’Artanjan uze svoj šešir sa stola na koji ga beše bacio i iziđe.

XV

PROGNANIK

D’Artanjan ne beše još ni sišao niz stepenice, kada kralj pozva plemića koji je bio na službi.

— Treba da izvršite jedan moj nalog, gospodine — reče mu on.

— Čekam naređenja Vašeg veličanstva.

— Pričekajte.

I mladi kralj poče da piše sledeće pismo, koje ga je stalo mnogo uzdaha, mada je istovremeno u njegovom pogledu bilo nečeg pobedonosnog:

Gospodine kardinale,

Zahvaljujući vašim dobrim savetima, a naročito zahvaljujući vašoj odlučnosti, ja sam uspeo da pobedim i savladam u sebi jednu slabost nedostojnu kralja. Vi ste tako vešto raspolagali mojom sudbinom da me zahvalnost srečava na uništim vaše delo. Shvatio sam da sam pogrešio kada sam hteo da moj život skrene sa onoga puta koji ste mi vi odredili. Sigurno je da bi bila nesreća i za Francusku i za moju porodicu, kada bi došlo do neslaganja između mene i moga ministra.

To bi se međutim svakako dogodilo da sam se oženio vašom nećakom. Ja to vrlo dobro razumem i od sada se neću protiviti svojoj sudbini. Spreman sam dakle da se oženim infantkinjom Marijom Terezom. Možete odmah da utvrdite početak pregovora.

Vaš odani

Luj

Kralj pročita pismo, a zatim ga sam zapečati.

— Odnesite ovo pismo g. kardinalu — reče on.

Plemić ode. Pred Mazarenovim vratima srete se sa Bernuenom koji je iščekivao sa zebnjom.

— Šta je? — upita ministrov sobar.

— Gospodine, — reče plemić — evo jednog pisma za njegovu preuzvišenost.

— Ah! Vi ste znali da je njegovo veličanstvo…

— U svojstvu prvog ministra naša je dužnost da znamo sve. I pretpostavljam da njegovo veličanstvo moli, preklinje?

— Ne znam, ali je mnogo uzdisao dok ga je pisao.

— Da, da, da, mi znamo šta to znači. Uzdiše se od sreće isto kao i od žalosti, gospodine.

— Mora da niste dobro videli. Uostalom, vi ste videli njegovo veličanstvo tek kada se vratio, jer ga je pratio jedino zapovednik njegove straže. Ali ja, ja sam imao teleskop njegove preuzvišenosti i gledao sam onda kada bi se on zamorio. Oboje su plakali, siguran sam.

— Pa lepo! Jesu li plakali od sreće?

— Ne, nego od ljubavi, i obećavali jedan drugom da će se nežno voleti, a kralj i ne želi ništa drugo nego da ispuni ta obećanja. Dakle, ovo je pismo početak ispunjavanja toga obećanja.

— A šta misli njegova preuzvišenost o toj ljubavi, koja uostalom nije ni za koga tajna?

Bernuen uze ispod ruke Lujevog glasnika, i dok su se peli uz stepenice reče mu poluglasno:

— Reći ću vam u poverenju, da se njegova preuzvišenost nada da će se ta stvar uspešno svršiti. Znam dobro da ćemo imati rat sa Španijom; ali, šta mari! Plemstvo će biti zadovoljno zbog rata. Uostalom, g. kardinal će dati svojoj nećaki kraljevski, i više nego kraljevski miraz. Biće novaca, svečanosti i tuče, svi će biti zadovoljni.

— A meni izgleda, — reče plemić, vrteći glavom — da je ovo pismo isuviše lako da bi moglo da sadrži sve to.

— Prijatelju, — odgovori Bernuen — siguran sam u ono što kažem: G. d’Artanjan mi je sve ispričao.

— Lepo! A šta je rekao? De, recite!

— Pristupio sam mu, da ga od kardinalove strane upitam za novosti, ne otkrivajući, razume se, naše namere, jer je g. d’Artanjan prepreden lisac.

„— Dragi moj gospodine Bernuene, — odgovorio mi je — kralj je ludo zaljubljen u gospođicu de Mančini. To je sve što mogu da vam kažem.

„— Oh, — upitao sam ga — da li je do te mere zaljubljen da mislite da bi bio sposoban da se ne obazire na namere njegove preuzvišenosti?

„— Ah! Ne pitajte me ništa; verujem da je kralj spreman na sve to. Tvrdoglav je, i kada nešto hoće, tako mora da bude. Ako je uvrteo sebi uglavu da se oženi gospođicom de Mančini, on će se oženiti njome.”

— Posle toga smo se rastali, on je otišao u štalu, uzeo konja, sam ga osedlao, uzjahao ga i projurio kao da ga vetar nosi.

— Tako, da vi verujete?…

— Verujem da je g. zapovednik znao više nego što je hteo da kaže.

— Prema vašem mišljenju, dakle, g. d’Artanjan…

— Trči verovatno za izgnanicama da bi preduzeo sve što je potrebno da bi se kraljeva ljubav ostvarila.

Tako razgovarajući i poveravajući jedan drugome tajne, stigoše do vrata njegove preuzvišenosti. Njegovu preuzvišenost nije više mučila kostobolja, i on se šetao nespokojno po svojoj sobi, osluškujući i gledajući kroz prozor.

Bernuen uđe, a za njim plemić koji je dobio naređenje da njegovoj preuzvišenosti lično pruži pismo. Mazaren uze pismo, ali pre nego što ga je otvorio, na njegovom licu ukaza se prigodan osmeh, šgo je vrlo zgodan način da se prikriju uzbuđenja ma koje vrste. Na taj način ma kakav bio utisak koji će proizvesti ovo pismo, to se neće odraziti na njegovu licu.

— Dobro je, — reče on, pošto je dvaput pročitao pismo — to je divno, gospodine. Javite kralju da mu zahvaljujem što se povinovao željama kraljice majke i da ću preduzeti sve da bi njegova volja bila izvršena.

Plemić iziđe. Tek što su se vrata zatvorila, kada kardinal, koji pred Bernuenom nije stavljao obrazinu na lice, skinu onu koja je za jedan trenutak skrivala njegov pravi lik i sa najturobnijim izrazom na licu reče:

— Pozovite g. de Brijena.

Sekretar uđe posle pet minuta.

— Gospodine, — reče mu Mazaren — učinio sam jednu veliku uslugu monarhiji, najveću koju sam joj ikada učinio. Odnećete ovo pismo, koje o tome svedoči, njenome veličanstvu kraljici majci, i kada vam ga bude vratila, stavićete ga u korice „V” koje su pune dokumenata i predmeta koji se odnose na moju službu.

Brijen ode, a kako je to tako interesantno pismo bilo otpečaćeno, on ga usput pročita. Samo se po sebi razume da je Bernuen, koji je bio u dobrim odnosima sa svima, prišao sekretaru dosta blizu da bi mogao da čita preko njegovog ramena.

Vest se pročula u zamku tako brzo, da se Mazaren jednoga trenutka poboja da ne stigne do ušiju kraljice majke pre nego što joj g. de Brijen preda pismo Luja XIV. Nekoliko trenutaka posle toga sva naređenja za polazak behu izdata i g. de Konde koji je otišao da pozdravi kralja, kada je ovaj tobože ustajao iz postelje, zabeleži u svoj tefter grad Poatje kao mesto gde će se zadržati i odmoriti njihova veličanstva.

Tako se za nekoliko trenutaka raspleo jedan ljubavni zaplet kojim su se potajno bavile sve diplomatije Evrope. A prosta i jednostavna posledica svega toga bila je da je jedan siromašan zapovednik musketara izgubio svoju službu i svoj prihod.

Istina, u zamenu za to, dobio je slobodu.

Saznaćemo uskoro kako je g. d’Artanjan iskoristio tu svoju slobodu. Zasada, ako nam čitalac dozvoli, moramo se vratiti u gostionicu Kod Medičija, čiji se jedan prozor otvorio u trenutku kada su u zamku izdata naređenja za kraljev polazak.

Ovaj se prozor nalazio na jednoj od Čarlsovih soba. Nesrećni kralj je proveo noć razmišljajući, nalakćen na sto, i sa glavom u rukama, dok je Pari, nemoćan i star, zaspao u jednom uglu, premoren i duševno i telesno. Čudna je bila sudbina toga vernoga sluge koji je video kako se ponavlja u drugom pokolenju strašan niz nesreća koje su tako teško pritiskivale prvo! Pošto je Čarls II dobro razmislio o novome porazu koji je pretrpeo, kada je dobro shvatio potpunu usamljenost u kojoj se našao videći kako iščezava njegova poslednja nada, obuze ga kao neka vrtoglavica i on se sruši u široku naslonjaču na čijoj je ivici sedeo.

Tada se Bog smilova na nesrećnog kralja i posla mu san da ga uteši i okrepi.

On se dakle probudi tek u pola sedam, to jest kada je sunce već sijalo u njegovoj sobi, dok je Pari, ne mičući se iz straha da ga ne probudi, posmatrao sa dubokim bolom oči toga mladoga čoveka već pocrvenele od nesanice, njegove obraze već pobledele od patnje i oskudice.

Najzad lupa nekih teških teretnih kola, koja su silazila prema Loari, probudi Čarlsa. On ustade, pogleda oko sebe kao čovek koji je sve zaboravio, opazi Parija, stegnu mu ruku i naredi mu da isplati račun gazda Kropolu. Gazda Kropol, koji je morao da podnese račun Pariju, to učini, moramo reći, kao pošten čovek; on samo još jednom primeti da ova dva putnika nisu ništa jeli, što predstavlja dvostruku nezgodu: ponižavajuće je za njegovu kuhinju i primorava ga da naplati jelo koje niko nije pojeo, ali koje je ipak propalo. Pari nije imao ništa da primeti, i plati.

— Nadam se, — reče kralj — da sa konjima nije bio isti slučaj. Prema vašem računu ne bih rekao da su mnogo jeli, a to bi bila nesreća za putnike koji treba da pređu dug put, kao što je to slučaj sa nama, ako primete da su im konji islabili.

Kada kralj izrazi ovu sumnju, Kropol odgovori dostojanstveno da se Kod Medičija daje konjima isto tako dobra i obilna hrana kao i gostima.

Kralj uzjaha svoga konja, stari sluga učini to isto, i obojica pođoše putem za Pariz; prolazeći kroz ulice i kroz predgrađa ne sretoše skoro nikoga.

Za kralja je ovaj udar bio utoliko strašniji što je predstavljao za njega novo izgnanstvo. Za nesrećne i najmanja nada znači isto što i za srećne najveća sreća, i kada treba da napuste mesto gde su se zanosili tom nadom, oni osete tešku žalost, koju oseti prognanik kada kroči nogom na brod koji treba da ga ponese u izgnanstvo. To je svakako stoga što već ranjeno srce teško podnosi i najmanji bol i što mu izgleda kao velika sreća ako trenutno ne pati, a ustvari zato što trenutno ne oseća bol; najzad stoga što je Bog u trenucima najveće nesreće ulio nadu koja blaži kao kap vode koju je u paklu rđavi bogataš zatražio od Lazara.

Čak je jednoga trenutka nada Čarlsa II bila nešto više nego kratkotrajna radost. To je bilo onda kada je video da ga je njegov brat Luj lepo primio. Tada je ona dobila određen oblik i pretvorila se u stvarnost; zatim je odjednom Mazarenovo odbijanje pretvorilo ovu varljivu nadu u san. To obećanje koje Luj XIV nije ispunio bilo je samo poruga. Poruga kao i njegova kruna, kao i njegov skiptar, kao i njegovi prijatelji, kao i sve što je okruživalo njegovo kraljevsko detinjstvo, kao i sve što je mladi izgnanik izgubio. Poruga, sve je bilo poruga za Čarlsa II osim onaj hladni i mračni počinak koji mu je smrt obećavala.

Takve su misli obuzimale nesrećnog princa dok je ispružen na svome konju, čije uzde nije držao, išao toplim i blagim majskim suncem u kome je izgnanikova mržnja prema ljudima videla poslednju porugu koja se nanosi njegovoj patnji.

XVI

REMEMBER!

Jedan konjanik idući brzo putem iz Bloa, odakle je izišao otprilike pre pola sata, srete dva putnika, i mada je mnogo žurio, on skide svoj šešir prolazeći pored njih. Kralj skoro i ne obrati pažnju na mladoga čoveka, jer je konjanik koji je prošao pored njih bio mladić od dvadeset i četiri do dvadeset i pet godina. On je, okrećući se s vremena na vreme, prijateljski pozdravljao nekoga čoveka koji je stajao ispred ograde jedne lepe bele i crvene kuće od opeke i kamenja sa krovom od škriljaca, koja s nalazila levo od puta kojim je kralj jahao.

Taj čovek, visok i mršav starac, sede kose, govorimo o onome koji je stajao ispred ograde, taj čovek je odgovarao na pozdrave mladoga čoveka, opraštajući se od njega tako nežno, kao što samo može otac od sina. Mladić najzad iščeze na prvom zavijutku puta oivičenog lepim drvećem, i starac se spremaše da uđe u kuću, kada dva putnika koji stigoše prema njegovoj ogradi, privukoše njegovu pažnju.

Kralj je, rekli smo, jahao pognute glave, opuštenih ruku, puštajući da ga konj vodi kako hoće: dok je Pari, jašući iza njega i skinuvši svoj šešir da bi ga blago sunce što bolje grejalo, gledao levo i desno od puta. Pogled mu se srete sa pogledom starca naslonjenog na ogradu. Kao da je ugledao neki čudan prizor, starac uzviknu od iznenađenja i uputi se prema dvojici putnika.

Sa Parija, pogled mu odmah skrenu na kralja i zaustavi se na njemu jedan trenutak. Ma kako da je to kratko trajalo, ono što je video odmah se primetno odrazi na licu visokog starca; jer čim poznade onog mlađeg putnika, kažemo poznade, jer samo činjenica da ga je stvarno poznao može da objasni takav postupak, kažemo, čim poznade mlađeg od ove dvojice putnika, on sklopi ruke sa iznenađenjem punim poštovanja, skide šešir s glave i duboko se pokloni, tako da je izgledalo kao da hoće da klekne.

Ovo ukazivanje poštovanja privuče odmah kraljevu pažnju, ma koliko da je bio rasejan, ili bolje reći zadubljen u svoja razmišljanja. Čarls, dakle, zaustavi svoga konja i okrenuvši se prema Pariju, reče:

— Gospode bože, Pari! Ko je ovaj čovek koji me ovako pozdravlja? Da me slučajno ne poznaje?

Pari, sav uzbuđen i bled, beše već poterao svoga konja prema ogradi.

— Ah! Sire, — reče zaustavljajući se odjednom na pet-šest koraka ispred starca koji je i dalje klečao — vi vidite da sam duboko iznenađen, jer mi izgleda da poznajem ovog čestitog čoveka. Da, to je zaista on. Dozvoljava li mi Vaše veličanstvo da govorim sa njim?

— Naravno.

— Jeste li to vi, gospodine Grimo? — upita Pari.

— Da, ja sam — reče visoki starac uspravljajući se, ali zadržavajući i dalje svoj stav pun poštovanja.

— Sire, — reče tada Pari — nisam se prevario: ovaj je čovek sluga grofa de La Fer, a grof de La Fer, ako se sećate, to je onaj ugledni plemić o kome sam tako često govorio Vašem veličanstvu, da mora da ste uspomenu na njega sačuvali ne samo u svome sećanju, već i u svome srcu.

— Onaj, koji je pomagao mome ocu u njegovim poslednjim časovima? — upita Čarls.

I Čarls primetno zadrhta setivši se toga.

— Tako je, Sire.

— Ah! — uzdahnu Čarls.

Zatim upita, obraćajući se Grimou, čije žive i pametne oči kao da su htele da pogode njegovu misao.

— Prijatelju, da vaš gospodar, g. grof de La Fer ne stanuje slučajno ovde u blizini?

— Evo tu — reče Grimo, pokazujući rukom ogradu i belu i crvenu kuću iza sebe.

— A da li je g. grof de La Fer sada kod kuće?

— Tamo u dnu, ispod kestenova.

— Pari, — reče kralj — ja neću da propustim, za mene tako dragocenu priliku, i da ne zahvalim plemiću kome naš dom duguje za tako jedan lep primer požrtvovanosti i plemenitosti. Pridržite moga konja, prijatelju, molim vas.

I predajući uzde Grimou u ruke, kralj uđe sam kod Atosa, kao kod nekoga ko je njemu ravan. Grimoovo kratko obaveštenje: u dnu, pod kestenovima, bilo je dovoljno Čarlsu. On, dakle, pođe levo od kuće, pravo prema glavnoj stazi koju mu Grimo beše naznačio. To je bilo vrlo lako; vrhovi ovog visokog drveća već pokrivenog lišćem i cvećem nadvisivali su sve ostalo drveće.

Kada je stigao ispod onih, čas svetlih, čas tamnih razvučenih kvadrata koji su šarali tlo te staze, prema tome da li je na njihovim svodovima bilo manje ili više lišća, mladi kralj ugleda jednoga plemića koji je šetao sa rukama na leđima i koji kao da je spokojno sanjario. Kako često beše tražio da mu opišu toga plemića, Čarls II se bez kolebanja uputi pravo prema njemu. Čuvši taj korak, grof de La Fer podiže glavu i, videći jednog nepoznatog čoveka otmenog i dostojanstvenog izgleda, pođe prema njemu, skide šešir i čekaše. Na nekoliko koraka od njega i Čarls II uze šešir u ruku; a zatim odgovarajući na grofov upitni pogled, reče:

— Gospodine grofe, došao sam k vama da izvršim jednu dužnost. Već odavno je trebalo da vam izrazim svoju duboku zahvalnost. Ja sam Čarls II, sin Čarlsa Stjuarta koji je vladao Engleskom i umro na gubilištu.

Kada ču ovo slavno ime, Atos oseti kao neku jezu kroz celo telo; ali videvši ovog mladog princa kako stoji gologlav pred njim i pruža mu ruku, dve suze pomutiše za trenutak njegove jasno plave lepe oči.

On se pokloni sa poštovanjem; ali ga princ uze za ruku i reče:

— Vidite kako sam nesrećan, gospodine grofe; trebalo je da me slučaj dovede u vezu sa vama. Ah! Zar ne bi trebalo da imam kraj sebe ljude koje volim i koje poštujem, a međutim primoran sam da sačuvam samo u svome srcu uspomenu na njihove usluge, njihovo ime samo u svome sećanju, i da nije bilo vašega sluge koji je poznao moga, prošao bih ispred vaših vrata kao ispred vrata nekoga stranca.

— Istina je, — reče Atos, odgovarajući rečima na prvi deo prinčeve rečenice, a poklonom na drugi — istina je, Vaše veličanstvo je imalo mnogo teških dana.

— A najgori, nažalost, — odgovori Čarls — možda tek ima da dođu.

— Sire, imajte nade!

— Grofe, grofe, — nastavi Čarls odmahujući glavom — nadao sam se sve do sinoć, i to kao dobar hrišćanin, kunem vam se.

Atos upitno pogleda kralja.

— Ah, to je priča koju je vrlo lako ispričati — reče Čarls II. — Prognan, opljačkan, prezren, rešio sam, mada mi je to bilo vrlo mrsko, da poslednji put okušam sreću. Zar nama tamo gore nije zapisano da nam svaka sreća i svaka nesreća večito dolaze od Francuske? Vi o tome nešto znate, gospodine, vi koji ste jedan od Francuza koji se našao kraj gubilišta moga nesrećnoga oca onoga dana kada je bio pogubljen, kao što ste se nalazili kraj njega i za vreme borbi.

— Sire, — reče Atos skromno — nisam bio sam i moji drugovi i ja činili smo tom prilikom svoju dužnost plemića, i to je sve. Ali Vaše veličanstvo htelo je da mi učini čast i da mi ispriča…

— Istina je. Uživao sam zaštitu, oprostite mi moje ustezanje, ali razumećete, vi koji sve razumete, da je jednom Stjuartu teško da izgovori tu reč, uživao sam, rekoh, zaštitu svoga rođaka izbornog kneza Holandije; ali bez učešća, ili bar bez dozvole Francuske, izborni knez neće ništa da počne. Ja sam dakle došao da tražim tu dozvolu od kralja Francuske i on je odbio da mi je da.

— Kralj vas je odbio, Sire?

— Ah, ne on; treba odati priznanje mome mladome rođaku Luju; već g. de Mazaren.

Atos se ugrize za usnu.

— Vi možda nalazite da je trebalo da očekujem da ću biti odbijen — reče kralj, koji beše primetio taj pokret.

— To je zaista bila moja misao, Sire; — odvrati grof sa poštovanjem — poznajem Italijana iz davnih vremena.

— Tada sam rešio da isteram stvari do kraja i da odmah saznam šta mi je sudbina odredila; rekao sam svo me bratu Luju da ne bih hteo da dovedem u nepriliku ni Francusku ni Holandiju, i da ću okušati sam lično svoju sreću, kao što sam to već i ranije činio, ako hoće da mi da dve stotine plemića ili da mi pozajmi jedan milion.

— Pa, Sire?

— Pa eto, gospodine, u ovom trenutku osećam nešto vrlo čudno: zadovoljstvo u očajanju. Postoji u izvesnim dušama, a sada sam se uverio da se i moja ubraja u te, stvarno zadovoljstvo u tome uverenju da je sve izgubljeno i da je najzad došao trenutak kada se mora podleći.

— Oh… nadam se, — reče Atos — da Vaše veličanstvo još nije dotle došlo!

— Kad mi to kažete, gospodine grofe, kada pokušavate da oživite nadu u mome srcu, mora da niste razumeli ovo što sam vam sada kazao. Došao sam u Bloa, grofe, da isprosim od svoga brata Luja jedan milion, da bih povratio svoj presto i moj brat Luj me je odbio. Vidite dakle da je sve izgubljeno.

— Hoće li mi Vaše veličanstvo dozvoliti da izrazim suprotno mišljenje.

— Kako grofe, smatrate li da sam tako obične pameti da nisam u stanju da shvatim svoj položaj?

— Sire, video sam uvek da u trenutku kada položaj izgleda beznadežan odjednom se dogode veliki preokreti.

— Hvala, grofe; lepo je ponovo naći srca kao što je vaše, to jest koja imaju toliko poverenja u Boga i u monarhiju da nikada ne očajavaju nad sudbinom kraljeva, ma kako da je ona bedna. Na nesreću, vaše su reči, dragi grofe, kao oni lekovi za koje se kaže da su pouzdani a koji međutim mogu da izleče samo izlečive rane, ali ne mogu ništa protiv smrti. Hvala vam, grofe, što se tako uporno trudite da me utešite; hvala vam na vašem odanom sećanju, ali ja znam šta mi ostaje da učinim. Sada me više ništa neće spasti. I eto, prijatelju, bio sam tako čvrsto ubeđen u to da sam pošao u izgnanstvo sa svojim starim Parijem; pošao sam natrag da uživam u svome ljutom bolu u onom malom pustinjačkom skrovištu koje mi je ponudila Holandija. Tamo će, verujte mi, grofe, uskoro biti sve svršeno, i smrt će ubrzo doći. Nju tako često priziva ovo moje telo koje duša kinji i ova duša koja teži za nebom!

— Vaše veličanstvo ima majku, sestru, braću; Vašeje veličanstvo starešina porodice, i zato, dakle, mora da traži od Boga dug život, a ne skoru smrt. Vaše veličanstvo je prognano, u bekstvu je, ali je pravda na njegovoj strani; prema tome, treba da teži za borbom, za opasnostima, za stvaralaštvom, a ne za večitim blaženstvom.

— Grofe, — reče Čarls II sa osmehom neizrecive patnje — jeste li ikada čuli da je neki kralj ponovo osvojio svoju kraljevinu sa jednim slugom koji ima Parijeve godine i sa tri stotine zlatnika koje taj sluga nosi u svojoj kesi?

— Nisam, Sire, ali sam čuo, i to više puta, da se kralj svrgnut sa prestola, ponovo popeo na svoj presto pomoću čvrste volje, istrajnosti, prijatelja i jednim milionom franaka koji je vešto upotrebio.

— Ali zar me niste razumeli? Taj sam milion tražio od svoga brata Luja i on je odbio da mi ga da.

— Sire, — reče Atos — hoće li Vaše veličanstvo da mi pokloni još nekoliko trenutaka i da pažljivo sasluša ono što još imam da mu kažem?

Čarls II gledaše Atosa netremice.

— Rado, gospodine — reče on.

— Onda idem napred da pokažem put Vašem veličanstvu — nastavi grof, polazeći prema kući.

I on povede kralja u svoju sobu za rad i ponudi ga da sedne.

— Sire, — reče on — Vaše veličanstvo mi je maločas reklo da bi, s obzirom na stanje stvari u Engleskoj, jedan milion bio dovoljan da ono povrati svoj presto?

— Bar da to pokušam i da umrem kao kralj, ako ne uspem.

— Pa lepo! Sire, neka Vaše veličanstvo bude ljubazno i, kao što mi je obećalo, sasluša šta sam imao da mu kažem.

Čarls dade glavom znak da pristaje. Atos se uputi upravo prema vratima i povuče rezu, pošto je prethodno pogledao da neko ne sluša unaokolo, i vrati se.

— Sire, — reče on — Vaše veličanstvo je blagoizvolelo da se seti da sam bio uz vrlo plemenitog i vrlo nesrećnog Čarlsa I kada su ga njegovi dželati poveli iz Sen-Džemsa u Vajt-Hol.

— Da, svakako, ja sam se toga setio i uvek ću se sećati.

— Sire, tužna je to priča za jednoga sina, koji je sigurno već mnogo puta tražio da mu je ispričaju; a, međutim, ja moram da je još jednom ispričam Vašem veličanstvu, ne izostavljajući nijednu pojedinost.

— Pričajte, gospodine.

— Kada se kralj, vaš otac, popeo na gubilište, ili bolje reći, kada je iz svoje sobe prešao na gubilište koje je bilo podignuto ispred njegovog prozora, sve je bilo pripremljeno za njegovo bekstvo. Dželata smo bili udaljili, jedna je rupa bila načinjena ispod patosa jedne od njegovih odaja, najzad ja sam se lično nalazio u toj mračnoj šupljini, čiji sam svod odjednom čuo da puca pod njegovim nogama.

— Pari mi je pričao sve te grozne pojedinosti, gospodine.

Atos se pokloni i produži:

— Evo šta vam on nije mogao ispričati, Sire, jer ovo što ću vam sada ispričati dogodilo se između Boga, vašega oca i mene, i nikada to nikome nisam poverio, čak ni mojim najdražim prijateljima: ,,Udalji se, samo za jedan trenutak”, reče preuzvišeni osuđenik na smrt, dželatu koji je imao obrazinu, „ja znam da sam u tvojoj vlasti. Hoću mirno da se pomolim Bogu.”

— Oprostite, — reče Čarls II bledeći — ali vi grofe, koji znate toliko tužnih pojedinosti o ovom događaju, pojedinosti koje nikome niste poverili, znate li ime toga prokletog dželata, toga podlaca koji je sakrio svoje lice da bi nekažnjeno i mučki ubio jednoga kralja?

Atos preblede.

— Njegovo ime? — reče on — Znam ga, ali ne mogu da ga kažem.

— A šta je sa njim?… Jer niko u Engleskoj ne zna šta se sa njim dogodilo.

— Umro je.

— Ali nije valjda umro u svojoj postelji, mirnom i blagom smrću; nije valjda umro kao što umiru čestiti ljudi?

— Umro je nasilnom smrću, jedne strašne noći, boreći se protiv ljudskog gneva i bure koju Bog beše poslao. Njegovo telo probodeno mačem otkotrljalo se u dubine okeana. Neka Bog oprosti njegovom ubici!

— Onda, hajdemo dalje — reče Čarls II koji je video da grof neće ništa više da kaže o tome.

— Pošto je engleski kralj, kao što sam već kazao, rekao ono dželatu sa obrazinom, on još dodade: „Čuješ li me dobro, odrubićeš mi glavu tek pošto budem pružio ruke i izgovorio: Remember!”

— I zaista, — reče Čarls prigušenim glasom — ja znam da je to poslednja reč koju je moj nesrećni otac izgovorio. Ali zašto, za koga?

— Za francuskog plemića koji se nalazio ispod njegovog gubilišta.

— Prema tome, za vas, gospodine?

— Da, Sire, i svaka reč koju je izgovorio kroz daske gubilišta pokrivene crnom čojom, odjekuju još u mojim ušima. Kralj tada kleče na jedno koleno i reče: „Grofe de La Fer, jeste li tu?” Da, Sire, odgovorih. Tada se kralj nagnu.

Čarls II, sav drhteći od želje da čuje, sav obuzet strašnim bolom, nagnu se prema Atosu da bi zapamtio svaku reč koju grof bude izgovorio. Njegova je glava dodirivala Atosovu.

— Tada, — nastavi grof — kralj se nagnu i reče: „Grofe de La Fer, nisam mogao da budem spasen tvojom pomoću. Nije bilo suđeno. Sada, makar učinio bezbožničko delo, moram da ti kažem: Da, obraćao sam se ljudima; da, obraćao sam se Bogu, i sada se obraćam tebi, poslednjem. Zato što sam branio stvar za koju sam verovao da je sveta, izgubio sam presto svojih otaca i proigrao nasleđe svoje dece.”

Čarls pokri lice rukama i jedna vrela suza skliznu između njegovih bledih i omršavelih prstiju.

— „Ostaje mi još jedan milion u zlatu”, produži kralj. „Zakopao sam ga u podrumu zamka Njukastla kada sam napuštao taj grad.”

Čarls podiže glavu sa izrazom bolne radosti koja bi naterala suze svakome ko je znao za ovu veliku nesreću.

— Milion! — prošaputa on — Ah, grofe!

— „Ti jedini znaš za taj novac; iskoristi ga kada budeš mislio da je za to došlo vreme, za dobro moga najstarijeg sina. A sada, grofe de La Fer, reci mi zbogom!”

— „Zbogom, zbogom, Sire!”, uzviknuh.

Čarls II ustade, priđe prozoru i nasloni na njega svoje vrelo čelo.

— Tada, — nastavi Atos — kralj izgovori reči „Remember!” koje su bile meni upućene. Vidite, Sire, da nisam zaboravio.

Kralj nije mogao da izdrži to uzbuđenje. Atos vide kako mu se ramena grčevito dižu i spuštaju. On ču jecaje koji su mu razdirali grudi. On zaćuta, gušeći se i sam u bujici gorkih uspomena koje je pobudio u kraljevom sećanju.

Čarls II učini žestok napor, uguši svoje suze, odvoji se od prozora, dođe i ponovo sede pored Atosa.

— Sire, — reče ovaj — do danas sam mislio da još nije došlo vreme da se iskoristi ovaj poslednji novac; ali prateći stalno šta se događa u Engleskoj, osećao sam da se taj čas bliži. Sutra sam hteo da se obavestim gde se nalazi Vaše veličanstvo, i hteo sam da pođem k njemu. Ono je došlo k meni i to je znak da je Bog sa nama.

— Gospodine, — reče Čarls glasom koga je još gušilo uzbuđenje — vi ste za mene ono što bi bio anđeo poslat od Boga; vi ste moj spasilac koga mi je sam moj otac poslao iz svoga groba; ali verujte mi, pošto već deset godina građanski rat hara po mojoj zemlji, sigurno da nije ostalo zlato u utrobi zemlje koliko ni ljubavi u srcima mojih podanika.

— Sire, ja znam tačno gde je njegovo veličanstvo zakopalo taj milion i siguran sam da ga niko nije mogao pronaći. Uostalom, zar je zamak Njukastl potpuno srušen; zar su ga razorili do temelja, vadeći kamen po kamen?

— Ne, on još stoji, ali je sada u rukama generala Monka koji u njemu logoruje. Jedino mesto gde me očekuje pomoć, gde imam novaca, eto vidite, u rukama je mojih neprijatelja.

— General Monk, Sire, nije mogao da pronađe blago o kome vam govorim.

— Da, ali treba li da odem i da se predam Monku da bih ponovo došao do toga blaga? Ah, vi dobro vidite i sami, grofe, treba raskrstiti sa sudbinom pošto me ona obara na zemlju svaki put kada hoću da se podignem. Šta da počnem imajući samo Parija za slugu, Parija, koga je Monk već jednom oterao? Ne, ne, grofe, pomirimo se sa ovim poslednjim udarcem sudbine.

— Ono što Vaše veličanstvo ne može da učini, ono što Pari ne može više da pokuša, mislite li da bih ja mogao da uspem?

— Vi, grofe! Vi biste išli!?

— Ako bi Vaše veličanstvo — reče Atos klanjajući se kralju — to želelo, išao bih, Sire.

— Vi grofe, koji ste ovde tako srećni!

— Ja nikada ne mogu da budem srećan, Sire, dokle god ne izvršim sve svoje dužnosti, a tu najvišu dužnost da bdim nad vašom sudbinom i da kraljevski iskoristim njegov novac, ostavio mi je u amanet kralj, vaš otac. Dakle, neka mi Vaše veličanstvo da samo jedan mig i ja polazim sa vama.

— Ah, gospodine! — reče kralj, zaboravljajući sva dvorska pravila ophođenja, i grleći Atosa, vi ste mi dokaz da postoji Bog na nebu i da taj Bog ponekad šalje vesnike nesrećnicima koji tuže na ovoj zemlji.

Atos sav uzbuđen vapajem ovoga mladog čoveka, zahvali mu sa dubokim poštovanjem i prišavši prozoru, reče:

— Grimo, moje konje.

— Kako! Sad odmah?—reče kralj — Ah! Gospodine vi ste, zaista, sjajan čovek.

— Sire!—reče Atos — ne znam ništa što bi bilo hitnije nego da služim Vašem veličanstvu. Uostalom, —dodade on, smešeći se — to je navika koju sam davno stekao služeći kraljicu, vašu tetku, i kralja, vašega oca. Kako da je izgubim baš sada kad treba da služim Vašem veličanstvu?

— Kakav je to čovek! —prošaputa kralj.

A zatim, razmišljajući jedan trenutak, reče:

— Ali, ne, grofe, ja ne mogu da tražim takvo odricanje od vas. Ja nemam ništa da bih mogao da vas nagradim za takvu uslugu.

— Koješta! —reče Atos, smejući se

— Vaše veličanstvo mi se ruga, ono ima milion. Ah! Što nemam samo polovinu toga bogatstva, dosada bih podigao već čitav puk. Ali, hvala Bogu, ostalo mi je još nekoliko fišeka zlata i nešto porodičnog nakita. Nadam se da će Vaše veličanstvo blagoizvoleti da to podeli sa jednim odanim slugom.

— Sa prijateljem. Hoću, grofe, ali pod uslovom da taj prijatelj docnije deli sa mnom.

— Sire, —reče Atos, otvarajući jedan kovčežić iz koga izvadi zlato i nakit — sada smo isuviše bogati. Srećom što će nas biti četvorica ako nas lopovi napadnu.

Od radosti krv jurnu u blede obraze Čarlsa II. On vide kako prilaze tremu dva Atosova konja, koje je vodio Grimo, koji već beše obuo čizme za put.

— Blezoa, ovo je pismo za vikonta de Braželona. Za sve važi da sam u Parizu. Ostavljam vam kuću na čuvanje, Blezoa.

Blezoa se pokloni, zagrli Grimoa i zatvori kapiju.

XVII

D’ARTANjAN TRAŽI ARAMISA,
A NAILAZI NA BAZENA

Nije proteklo ni dva sata otkako je od kuće krenuo domaćin, koga je Blezoa video da je pošao putem za Pariz, kada se neki konjanik na jednom dobrom šarcu zaustavi ispred ograde i jednim glasnim: „Hej!” dozva konjušare, koji su zajedno sa vratarima još stajali oko Blezoa, čija je redovna dužnost bila da slugama prepričava ono što se događa u zamku. Na to „Hej!” koje mu je svakako bilo poznato, čika Blezoa okrete glavu i uzviknu:

— Gospodin d’Artanjan!… Ej, vi tamo, potrčite brzo da mu otvorite kapiju!

Osmorica ljudi koji su morali u svakoj čorbi da budu mirođija, potrčaše na kapiju koju lako otvoriše kao da je od perja. I svi oni nisu već znali šta će od ljubaznosti, jer im je bilo poznato kako domaćin dočekuje ovog svog prijatelja, a to sluge umeju najbolje da zapaze.

— Ah! — reče sa ljubaznim osmehom g. d’Artanjan, spremajući se da skoči sa konja — Gde je taj dragi grof?

— Eh! Baš nemate sreće, gospodine, — reče Blezoa — a i g. grof, naš gospodar, biće isto tako nesrećan kada bude saznao da ste dolazili! G. grof je iznenada morao da ode, nema ni dva sata.

D’Artanjan se ne uzbudi zbog takve sitnice.

— U redu, — reče — vidim da još uvek govoriš najčistijim francuskim jezikom; održaćeš mi čas iz gramatike i iz lepog izražavanja dok budem čekao da se tvoj gospodar vrati.

— To je nemoguće, gospodine, — reče Blezoa — čekali biste isuviše dugo.

— Zar se neće danas vratiti?

— Ni sutra, gospodine, ni prekosutra. Gospodin grof je otišao na put.

— Na put! — reče d’Artanjan — Ti tu nešto izmišljaš. — Gospodine, to je sušta istina. Gospodin mi je ukazao čast da me ostavi da čuvam kuću i dodao je svojim zapovedničkim i blagim glasom… to je za mene svejedno: „Reći ćeš da sam otišao za Pariz.”

— Pa lepo! — uzviknu d’Artanjan — Pošto ide prema Parizu, a samo sam to i želeo da znam, trebalo je odatle da počneš, glupače… izmakao mi je za dva sata.

— Jeste, gospodine.

— Uskoro ću ga stići. Je li sam?

— Nije, gospodine.

— Ko je sa njim?

— Neki plemić koga ja ne poznajem, jedan starac i g. Grimo.

— Sve to ne može da kasa tako brzo kao ja… Odlazim…

— Hoće li gospodin da me sasluša jedan trenutak? — reče Blezoa, lako zatežući uzde konja.

— Hoću, ako mi ne budeš pričao duge priče i ako kažeš brzo ono što imaš da kažeš.

— Pa lepo, gospodine, taj mi Pariz izgleda sumnjiv.

— Gle! — reče ozbiljno d’Artanjan — Sumnjiv?

— Da, gospodine, i zakleo bih se da g. grof ne ide u Pariz.

— Zbog čega to misliš?

— Zbog toga što g. Grimo uvek zna kuda putuje naš gospodar, a obećao mi je da će prvi put kada pođe u Pariz poneti malo novaca koji ja šaljem svojoj ženi.

— Ah, ti imaš ženu?

— Imao sam je; bila je iz ovoga kraja, ali je gospodin nalazio da je suviše brbljiva i ja sam je poslao u Pariz; ponekad je to nezgodno, a ponekad vrlo prijatno.

— Razumem, ali završavaj: ti ne veruješ da grof ide u Pariz?

— Ne, gospodine, jer onda bi Grimo pogazio svoju reč i svoju zakletvu, a to je nemoguće.

— A to je nemoguće, — ponovi d’Artanjan vrlo zamišljeno, jer ga Blezoa beše potpuno ubedio. — Dobro, moj čestiti Blezoa, hvala.

Blezoa se pokloni.

— Ali, ti znaš da ja nisam radoznao… Meni je tvoj gospodar vrlo potreban… Ne bi li mogao… jednom kratkom reči… ti koji umeš tako lepo da govoriš… da mi daš na znanje… samo jedan slog… ostalo ću sam pogoditi.

— Časne mi reči, gospodine, ne bih mogao… Pojma nemam zašto je gospodin otputovao… A da prisluškujem na vratima, to ne volim, a uostalom, to je ovde i zabranjeno.

— Dragi moj, — reče d’Artanjan — to je za mene rđav početak. Znaš li bar kada će se g. grof vratiti?

— Ne znam ništa o tome kada će se vratiti kao što ne znam ni gde je otišao.

— Hajde, Blezoa, hajde, razmisli.

— Gospodin sumnja u moju iskrenost! Ah, gospodin me veoma žalosti.

— Dođavola sa njegovim kitnjastim govorom! — progunđa d’Artanjan. — Neki put prostak više vredi kad kaže samo jednu reč !… Zbogom.

— Gospodine, čast mi je da vam izrazim svoje poštovanje.

— Nadriučenjak! — pomisli d’Artanjan. — Ovaj je ugursuz nesnosan.

On još jednom baci pogled na kuću, okrete svoga konja i pođe kao čovek koji u duši nema ničeg što ga muči i što ga brine.

Kada je stigao do kraja ograde i kada ga niko više nije mogao videti, on naglo odahnu i reče u sebi:

— Da nije možda Atos bio kod kuće. Nije. Sve te lenštine koje su sedele skrštenih ruku u dvorištu, znojile bi se da je gospodar mogao da ih vidi. Atos na putu? To je neshvatljivo. Ah, dovraga! Taj ti je vraški tajanstven. A zatim, on nije čovek kakav je meni potreban. Potreban mi je neko lukav, strpljiv. Onakav kakav meni treba, nalazi se u Melenu, u jednoj parohijskoj kući koju ja poznajem. Četrdeset i pet milja! Četiri i po dana! Hajdemo, vreme je lepo, a ja sam slobodan. Prevalimo i taj put!

I on potera konja kasom, uputivši se prema Parizu. Četvrtoga dana, kao što je želeo, stiže u Melen.

D’Artanjan je imao običaj da nikada ni od koga ne traži da mu pokaže put ili da mu da neko obično obaveštenje. Za ovakve sitnice, sem ako se bojao da mnogo ne pogreši, on se oslanjao na svoju oštroumnost, koja ga nikada nije izneverila, na tridesetogodišnje iskustvo i na dugu naviku koju beše stekao da po spoljašnjem izgledu pozna kuće i ljude.

U Melenu, d’Artanjan odmah nađe parohijski dom, divnu kućicu od crvene opeke, obraslu divljom lozom koja se pela uz oluke, sa isklesanim kamenim krstom na vrhu krova. Iz ručaonice u prizemlju ove tihe kuće čuo se neki žagor ili bolje reći neka zbrka glasova što je ličilo na cvrkutanje tek izleglih ptičica u gnezdu. Jedan od tih glasova sricao je razgovetno slova azbuke. Neki glas, šušketav i prijatan u isti mah, opominjao je brbljivce i ispravljao onoga koji je čitao.

D’Artanjan poznade taj glas, a kako je prozor ručaonice bio otvoren i ne silazeći s konja, on provuče glavu ispod loze i crvenih vreža i viknu:

— Bazene, moj dragi Bazene, dobar dan!

Jedan zdepast i debeo čovek, bezizrazna lica, sa kratko podšišanom prosedom kosom i obrijanim temenom kao kod kaluđera, sa starom svešteničkom kapicom od crvene kadife na glavi, ustade kada ču d’Artanjanov glas. Bolje reći skoči, nego ustade. Bazen zaista skoči i povuče za sobom svoju nisku stoličicu, koju deca htedoše da podignu, tukući se žešće nego Grci kada su hteli da otmu od Trojanaca Patroklovo²⁵ telo. Bazen ne samo da skoči već i ispusti bukvar i štap koje je držao u ruci.

— Vi! — reče — Vi, gospodine d’Artanjane!

— Da, ja sam. Gde je Aramis… ne nego gospodin vitez d’Erble… ne, opet sam pogrešno kazao, gde je gospodin episkopski namesnik?

— Oh, gospodine! — reče Bazen dostojanstveno — Njegovo je preosveštenstvo u svojoj eparhiji.

— Molim? — reče d’Artanjan. Bazen ponovi ono što je rekao.

— A, tako, zar Aramis ima eparhiju?

— Da, gospodine, a zašto da ne?

— Postao je dakle vladika?

— Ali gde vi živite, — reče Bazen bez mnogo poštovanja — kada to ne znate?

— Dragi moj Bazene, mi bezbožnici, mi vojnici, mi znamo kada neko postane pukovnik, ili komandant puka, ili maršal Francuske, ali da li je neko episkop, arhiepiskop ili papa… neka me đavo nosi, ako to saznamo pre nego što tri četvrtine zemlje to sazna.

— Pst, pst! — reče Bazen gledajući strogo — Nemojte da mi kvarite decu, u čije se duše ja trudim da usadim takb dobra načela.

Deca su se zaista vrtela oko d’Artanjana, diveći se njegovom konju, velikom maču, mamuzama i njegovom ratničkom izgledu. Naročito su se divili njegovom krupnom glasu; tako, da kada on glasno opsova, cela škola uzviknu: „Neka me đavo nosi!” strašno galameći, smejući se i lupajući nogama o pod, što je oduševilo musketara a izbezumilo staroga pedagoga.

— Dosta! — reče — Ućutite već jednom, dečurlijo… Eto… postigli ste svoj cilj, gospodine d’Artanjane, i sva su moja dobra načela odletela… Najzad, kao i obično kada vi dođete ovde, nastane nered… Kao da smo opet u Vavilonu!… Ah, gospode bože! Što su besni!

I čestiti Bazen je delio desno i levo ćuške, usled čega su njegovi učenici još glasnije vikali, ali je ta vika sada bila drukčija.

— Bar nećete ovde više nikoga kvariti — reče on.

— Misliš? — reče d’Artanjan sa osmehom od koga Bazena podiđoše žmarci.

— U stanju je da to učini — prošaputa on.

— Gde je eparhija tvoga gospodara?

— Njegovo preosveštenstvo Rene je vladika u Vanu.

— Ko je pomagao da on bude postavljen?

— Pa, gospodin vrhovni rukovalac finansijama, naš sused.

— Šta, g. Fuke?

— Svakako.

— Aramis je, dakle, dobro sa njim?

— Njegovo preosveštenstvo svake nedelje drži propoved u Vou, kod gospodina vrhovnog rukovaoca finansija. Zatim idu u lov zajedno.

— A, tako!

— I njegovo preosveštenstvo je često spremalo svoje besede… ne, hteo sam da kažem, svoje propovedi sa g. vrhovnim rukovaocem.

— Valjda onda prečasni vladika drži propovedi u stihovima?

— Gospodine, za ime Boga, ne zbijajte šalu sa svetim stvarima!

— De, Bazene, de! Znači da je Aramis u Vanu?

— U Vanu, u Bretanji.

— Podmukao si. Bazene, to nije istina.

— Pogledajte, gospodine, u odajama parohijskog doma nema nikoga.

— Ima pravo — reče d’Artanjan posmatrajući kuću, po čijem se izgledu moglo zaključiti da u njoj zaista nema nikoga.

— Ali njegovo preosveštenstvo vam je sigurno pisalo o svom unapređenju?

— Kada je unapređen?

— Ima mesec dana.

— Oh! Onda nije ništa izgubljeno. Aramisu još nisam bio potreban. No, Bazene, zašto ti ne pratiš svoga pastira?

— Ne mogu, gospodine, imam posla.

— Zbog dece koju učiš da čitaju?

— I zbog pokajnika koje ispovedam.

— Šta! Ti ispovedaš? Postao si sveštenik?

— Kao i da jesam. Toliko imam sklonosti za taj poziv!

— Ali nisi rukopoložen.

— Oh, — reče Bazen samopouzdano — sada otkako je moj gospodar vladika, biću brzo rukopoložen ili ću bar dobiti dozvolu.

I on protrlja ruke.

— Doista, — reče d’Artanjan za sebe — ovi se ljudi čvrsto drže. Naredi da mi donesu ručak, Bazene.

— Vrlo rado, gospodine.

— Jedno pile, supu i bocu vina.

— Danas je subota, danas se posti — reče Bazen.

— Imam dozvolu da mrsim — reče d’Artanjan.

Bazen ga pogleda sa nevericom.

— No, čuješ! Ti pobožni licemeru, za koga me ti smatraš — reče musketar — ako se ti, sluga, nadaš dozvoli da bi činio zločine, kako ne bih dobio dozvolu da mrsim, ja, prijatelj tvoga vladike, kada se mome stomaku to prohte? Bazene, budi predusretljiv prema meni, ili, tako mi Boga, žaliću se kralju i nikada nećeš ispovedati. A ti znaš da kralj imenuje vladike, a ja kod njega bolje stojim nego vi.

Bazen se pritvorno nasmeši i reče:

— Oh, što se nas tiče, mi imamo vrhovnoga rukovaoca.

— I onda, je li briga tebe za kralja?

Bazen ne odgovori ništa, njegov je osmeh bio dovoljno rečit.

— Naredi da mi se spremi večera, uskoro će biti sedam sati.

Bazen se okrete i naredi svome najstarijem učeniku da izvesti kuvaricu. Za to vreme je d’Artanjan posmatrao parohiski dom.

— Pf! — reče on prezrivo — Njegova svetlost je dala njegovom preosveštenstvu dosta bedan dom.

— Mi imamo zamak u Vou — reče Bazen.

— Koji možda vredi koliko i Luvr? — odvrati d’Artanjan podrugljivo.

— Koji vredi više — odvrati Bazen najhladnokrvnije što se da zamisliti.

— A, tako! — reče d’Artanjan.

Možda bi nastavio diskusiju i tvrdio da Luvr više vredi; ali zapovednik opazi da je njegov konj ostao još privezan za šipke nekih vratnica.

— Dovraga! — reče — Naredi da neko namiri moga konja. Tvoj gospodin vladika nema takvoga u svojim štalama.

Bazen pogleda konja iskosa i odgovori:

— G. vrhovni rukovalac dao mu je četiri iz svojih štala i jedan od ta četiri vredi više nego četiri takva kao što je vaš.

Krv udari u lice d’Artanjana. Svrbela ga je ruka i posmatrao je na Bazenovoj glavi mesto gde će njegova pesnica da se spusti. Ali ga to brzo prođe.

On razmisli malo i samo reče:

— Dođavola, dođavola, dobro sam uradio što sam napustio kraljevu službu. Recite mi, čestiti moj Bazene, — dodade on — koliko musketara ima gospodin vrhovni rukovalac?

— Sa svojim novcem može da ima sve musketare u kraljevini — odgovori Bazen; on zatvori svoju knjigu i pusti decu da idu kući, terajući ih štapom.

— Dođavola! Dođavola! — reče i poslednji put d’Artanjan.

Dođoše da mu jave da je jelo izneseno na sto i on pođe za kuvaricom koja ga uvede u trpezariju gde ga je čekala večera.

D’Artanjan sede za sto i navali na piletinu.

— Izgleda mi, — reče d’Artanjan slatko jedući pile koje mu behu izneli i koje očito behu zaboravili da ugoje — izgleda mi da sam pogrešio što nisam odmah stupio u službu kod toga gospodara. Rekao bih da je taj vrhovni rukovalac finansijama neki moćni gospodar. Zaista, mi koji smo tamo na dvoru ne znamo ništa, i zraci sunca zaklanjaju nam krupne zvezde, koje su i same sunca, samo nešto malo udaljenija od naše zemlje, i to je sve.

Kako je d’Artanjan mnogo voleo da navodi ljude da pričaju o onome što ga zanima, on je to činio iz zadovoljstva, a i zato što je to uzeo za pravilo, i stoga je na sve moguće načine pokušavao da navede čika Bazena da priča, ali uzalud: osim dosadnih i preteranih hvala o vrhovnom rukovaocu finansijama, Bazen, koji je i sam bio na oprezi, ne odade radoznalome d’Artanjanu ništa osim beznačajnih pojedinosti, i stoga ovaj, dosta rđavo raspoložen, ode da legne odmah posle večere.

Bazen uvede d’Artanjana u vrlo skromnu sobu gde ga je čekala prilično loša postelja; ali d’Artanjana nije bilo teško zadovoljiti. Rekoše mu da je Aramis poneo ključeve od svojih ličnih odaja, a kako je znao da je Aramis čovek koji voli red i koji ima uvek mnogo šta da krije u svojim odajama, to ga nimalo ne iznenadi. On dakle isto tako žurno leže u postelju, kao što beše navalio na pile, mada je ova u poređenju sa piletinom izgledala tvrđa, i kako ga je san služio isto tako dobro kao i apetit, nije mu trebalo ništa duže vremena da zaspi nego što mu je trebalo da oglođe i poslednju koščicu pečenja.

Otkako više nije bio ni u čijoj službi, d’Artanjan se zavetovao da spava isto onako čvrsto kao što je ranije lako spavao; ali ma kako da se on beše zavetovao, i ma kako da je želeo da se toga strogo pridržava, u sred noći ga probudi lupa kočija i graja pratilaca na konjima. Iznenada se osvetliše zidovi njegove sobe; on skoči iz postelje u košulji i pritrča prozoru.

— Da se slučajno kralj ne vraća? — pomisli on, trljajući oči — Jer zaista ovakvu pratnju može da ima samo neko ko pripada kraljevskom domu.

„Živeo g. vrhovni rukovalac”, uzviknu, ili boljereći zaurla sa jednog prozora u prizemlju glas koji on poznade da je Bazenov; ovaj je istovremeno mahao maramicom koju je držao u jednoj ruci dok je u drugoj držao veliku sveću.

D’Artanjan vide samo jednu jako osvetljenu ljudsku priliku koja se naže kroz prozor glavnih kočija; istovremeno dug, glasan smeh, izazvan svakako čudnom Bazenovom pojavom i koji je dolazio iz istih kočija, ostavi veseo trag za povorkom koja brzo prođe.

— Mogao sam odmah da vidim da to nije kralj, — reče d’Artanjan — niko se tako veselo ne smeje kada kralj prolazi. Hej! Bazene! — povika on svome susedu koji se beše nagao kroz prozor što je više mogao, da bi duže pratio pogledom kočije — Hej! Šta je to?

— To je g. Fuke — reče Bazen pokroviteljski.

— A svi ti ljudi?

— To je dvor g. Fukea.

— Oh, oh! — pomisli d’Artanjan — Šta bi rekao g. de Mazaren, kada bi to čuo?

I zamišljen ponovo leže, pitajući se kako to da Aramisa uvek štiti najmoćniji čovek u kraljevini.

— Da li je to stoga što ima više sreće nego ja, ili što sam ja gluplji od njega? Svejedno!

To je bila presudna reč kojom je d’Artanjan, koji beše postao odmereniji, završavao svaku misao, svaku rečenicu svoga govora. Ranije je govorio „Sto mu gromova!” što je za njega bilo kao neki podstrek, ali sada otkako je ostario, šaputao je to pomirljivo „Svejedno!” pomoću koga je zauzdavao sve svoje strasti.

XVIII

D’ARTANjAN TRAŽI PORTOSA
A NAILAZI SAMO NA MUSKETONA

Kada se najzad d’Artanjan uverio da g. episkopski namesnik d’Erble zaista nije kod kuće i da ne može naći svoga prijatelja ni u Melenu, ni u okolini, on se rastade od Bazena bez žaljenja, baci iz potaje pogled na veličanstveni zamak Vo, koji je počeo da blista onim sjajem koji ga je i upropastio, i stisnuvši usne kao čovek koji u nešto sumnja i nešto nagađa, on obode svoga šarca govoreći:

— Hajdemo, hajdemo, još ću možda u Pjerfonu najpre naći čoveka i novac koji su mi potrebni. A meni je samo to potrebno, pošto sam sve ostalo smislio.

Nećemo zamarati svoje čitaoce beznačajnim doživljajima koje je d’Artanjan imao na svome putu; on stiže u Pjerfon trećega dana ujutru prošavši kroz Nantej le Oduen i Kresi. Izdaleka ugleda zamak Luja d’Orleana; otkako je ovaj zamak postao vlasništvo krune čuvao ga je jedan stari čuvar. To je bio jedan od onih divnih srednjovekovnih zamkova, sa zidinama debelim dvadeset stopa, a kulama visokim sto.

D’Artanjan projaha pored njegovih zidina, odmeri pogledom njegove kule i siđe u dolinu. Izdaleka je video kako se diže Portosov zamak, koji se nalazio na obalama jednoga velikog ribnjaka koji smo već jednom imali čast da opišemo svojim čitaocima; zadovoljićemo se, dakle, da ga samo pomenemo. Prvo što je video d’Artanjan, posle lepog drveća, posle majskog sunca koje je zlatilo zelene brežuljke, posle visoke, lisnate šume koja se pružala prema Kompijenju, bio je jedan veliki sanduk na točkovima koji su gurala dva lakeja, a vukla druga dva. U tom sanduku bilo je nešto ogromno zeleno i zlatno, neštošto su vukli i gurali gore dole po prijatnim stazama parka. To nešto izdaleka se ne bi moglo opisati i nije se znalo šta predstavlja; izbliza ono je ličilo na neko bure smešno zaodeveno u zelenu čohu sa zlatnim širitima; kad bi prišli još bliže videli bismo da je to čovek, ili bolje reći jedna od onih ružnih figura od porcelana sa olovom u donjem delu tela koja se širila u toj kutiji i potpuno je ispunjavala; a kada bi prišli sasvim blizu, videli bismo da je to Musketon, Musketon sede kose i crvena lica kao u pajaca.

— Eh, zaboga! — uzviknu d’Artanjan — Pa to je dragi gospodin Musketon!

— Ah!… viknu debeli čovek — Ah, kakva sreća! Kakva radost! To je gospodin d’Artanjan !… Stanite, mangupi!…

Ove poslednje reči bile su upućene slugama koji cu ga gurali i vukli. Sanduk se zaustavi i četvorica slugu kao po komandi, skidoše u isti mah svoje šešire opšivene gajtanom i poređaše se iza sanduka.

— Oh, gospodine d’Artanjane! — reče Musketon — Što ne mogu da vam obgrlim kolena! Ali eto, oduzet sam, kao što vidite.

— Bože moj! Dragi moj Musketone, godine su…

— Ne, gospodine, nisu to godine, nego bolesti i brige.

— Vi i brige, Musketone? — reče d’Artanjan obilazeći oko sanduka — Jeste li poludeli, dragi prijatelju? Hvala Bogu, vi ste jaki kao stoletni hrast.

— Ah, noge, gospodine, moje noge! — reče ovaj verni sluga.

— Kako, noge?

— Eto, neće više da me nose.

— Nezahvalnice! A međutim, vi ih dobro hranite, kako mi se čini, Musketone.

— Zaista, one u tom pogledu nemaju šta da mi prebace, — reče Musketon, uzdišući — ja sam svome telu pružao sve što sam mogao; ja nisam sebičan.

I Musketon ponovo uzdahnu.

— Da li se i Musketonu prohtelo da postane baron kada tako uzdiše? — pomisli d’Artanjan.

— Gospode bože, gospodine! — reče Musketon, otrgnuvši se iz mučnog sanjarenja, gospode bože! Kako će gospodar biti srećan što ste na njega mislili.

— Dobri Portos! — uzviknu d’Artanjan — Gorim od želje da ga zagrlim.

— Oh, — reče Musketon, raznežen — pisaću mu sigurno o tome.

— Kako, — uzviknu d’Artanjan — pisaćeš mu?

— Još danas, neizostavno.

— Zar on nije ovde?

— Nije, gospodine.

— Je li blizu? Je li daleko?

— Eh, zar ja to znam, gospodine, zar ja to znam? — reče Musketon.

— Sto mu gromova! — uzviknu musketar udarajući nogom o zemlju — Tera me nesreća. Portos, koji stalno sedi kod kuće.

— Gospodine, nema čoveka koji manje izlazi nego njegova svetlost… ali…

— Ali, šta?

— Kada prijatelj navaljuje na vas…

— Prijatelj?

— Eh! Svakako: onaj uvaženi g. d’Erble…

— Aramis je navaljivao na Portosa?

— Evo kako se ta stvar dogodila, gospodine d’Artanjane. G. d’Erble je pisao mome gospodaru…

— Zaista?

— Jedno pismo, gospodine, jedno tako hitno pismo da je ono ovde izazvalo pravu uzbunu.

— Ispričaj mi to, dragi prijatelju, — reče d’Artanjan — ali prvo otpremi ovu gospodu.

Musketon uzviknu: „Odbijte, lupeži!” udišući svež vazduh punim plućima, tako da bi bio dovoljan samo jedan dah umesto reči pa da četiri lakeja iščeznu. D’Artanjan sede na rukunice sanduka i spremi se da sluša.

— Gospodine, — reče Musketon — njegova svetlost je dobila, dakle, pismo od g. episkopskog namesnika d’Erblea pre devet dana; to je bio dan zabava… u polju; da, znači u sredu… da gospodine; mi u ovom divnom kraju možemo da uživamo u tolikim zabavama da ih je bilo suviše, tako da smo bili primorani da napravimo raspored.

— Kako u ovome vidim Portosovu urednost! Meni to ne bi palo na pamet. Istina da ih ja nemam isuviše.

— Ali mi smo ih imali — reče Musketon.

— I, kako ste ih rasporedili, de pričaj — reče d’Artanjan.

— To bi dugo trajalo, gospodine.

— Ne mari, imamo vremena, a zatim vi tako lepo pričate, moj dragi Musketone, da je zadovoljstvo slušati vas.

— Istina je, — reče Mueketon, ispoljavajući svoje zadovoljstvo zbog priznanja koje mu je odavano — istina je da sam u društvu svoga gospodara mnogo dobio u tom pogledu.

— Čekam da čujem raspored zabava, Musketone, i to sa nestrpljenjem; hoću da znam da li sam stigao u dobar dan.

— Ah, gospodine d’Artanjane! — reče tužno Musketon — Otkako je njegova svetlost otišla, nestalo je svih zabava.

— Pa lepo, moj dragi Musketone, osvežite svoje pamćenje.

— Od kojeg dana hoćete da počnemo?

— Zaboga, počnite od nedelje, to je dan gospodnji!

— Da. Nedeljom, verska uživanja. Njegova svetlost ide na službu, deli naforu, sluša besede i pouke svoga stalnoga kapelana. To nije mnogo zanimljivo, ali očekujemo iz Pariza jednog karmelitskog kaluđera koji će služiti umesto njega službu u našoj kapeli i koji vrlo dobro govori, kako tvrde: to će nas razdrmati, jer sadašnji kapelan nas uvek uspava. Dakle, nedeljom verska uživanja. Ponedeljnikom svetovna.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan — Kako ti to shvataš, Musketone? Da vidimo malo svetovna uživanja, de.

— Gospodine, ponedeljnikom odlazimo u društvo; primamo, pravimo posete; sviramo u lautu, sastavljamo pesme sa datim slikovima, pomalo se udvaramo damama.

— Dođavola! To mora da je izvanredno otmeno udvaranje — reče musketar koji je morao strašno da se savlađuje da ne bi prsnuo u smeh.

— Utorak; uživanja u učenim zadovoljstvima.

— Ah, vrlo dobro! — reče d’Artanjan. — U kojim? Pričaj o tome malo opširnije, moj dragi Musketone.

— Moj gospodar je kupio jednu veliku loptu koja predstavlja zemlju, pokazaću vam je: ona zauzima celu veliku kulu osim jedne galerije koju je podigao iznad nje; tankim konopcima i žicama pričvršćeni su sunce i mesec. To se okreće; vrlo je lepo. Gospodar mi pokazuje mora i daleke zemlje; mi se zaričemo da nikada tamo ne odemo. Vrlo je zanimljivo.

— Vrlo zanimljivo, to je tačno rečeno — ponovi d’Artanjan. — A sredom?

— Zadovoljstva u prirodi, kao što sam već imao čast da vam kažem, gospodine viteže: gledamo gospodarske koze i ovce; sviramo pastiricama i one igraju uz frulu i gajde; tako je to napisano u jednoj knjizi koju njegova svetlost čuva u jednoj biblioteci i koja se zove Pastirske pesme i igre. Pisac je umro, nema ni mesec dana.

— G. Rakan, možda? — reče d’Artanjan.

— Da, tako je. G. Rakan. Ali to nije sve. Pecamo u malom kanalu. Zatim ručamo sa vencem cveća oko glave. To je sve što se tiče srede.

— Dođavola! Nije rđavo iskorišćena ta vaša sreda. A četvrtak? Šta ostaje za taj jadni četvrtak?

— Nije jadan, gospodine — reče Musketon, smešeći se. — Četvrtkom, uživanja u olimpijskim igrama. Ah, gospodine, što je to divno! Dovedemo sve gospodarove mlade vazale i gledamo ih kako bacaju diskos, kako se bore, trče. Niko ne ume da baca diskos kao gospodar. A kada on udari nekoga pesnicom, oh, kakva nesreća!

— Kako, kakva nesreća?

— Da, morali smo da se odreknemo pesničanja. Razbijao je ljudima glave, vilice, zadavao im strašne udarce u grudi. To je divna igra ali niko više nije hteo da igra sa njim.

— Znači, pesnica…

— Oh, gospodine, jača nego ikada. Gospodar popušta pomalo što se tiče nogu, on to sam priznaje, ali sva je snaga prešla u ruke, tako da…

— Tako da obara volove, kao i ranije. Gospodine, i više nego to; probija zidove. Pre kratkog vremena, pošto je večerao kod jednog od svojih zakupaca imanja, vi znate kako je moj gospodar omiljen i dobar, posle večere, šale radi udario je pesnicom o zid: zid se srušio, krov se sručio i tri čoveka i jedna starica ugušiše se pod ruševinama.

— Gospode bože, Musketone! A tvoj gospodar?

— Oh, gospodar! Samo je malo oderao glavu. Oprali smo mu glavu vodicom koju nam daju kaluđerice. Ali pesnica nije bila povređena.

— Nimalo?

— Nimalo, gospodine.

— Dovraga sa olimpijskim igrama! Mora da one skupo koštaju, jer najzad, udovice i siročad…

— Daje im se mesečno izdržavanje, gospodine; deseti deo gospodarevih prihoda ide na to.

— Pređimo na petak — reče d’Artanjan.

— Petkom, viteška i ratnička zadovoljstva. Lovimo, vežbamo se u mačevanju, obučavamo sokolove, ukroćujemo konje. Najzad, subota je dan duhovnih uživanja, bogatimo svoj duh, gledamo gospodareve slike i statue, čak i pišemo, a crtamo i planove; najzad pucamo iz gospodarevih topova…

— Crtate planove, pucate iz topova…

— Da, gospodine.

— Moj prijatelj, g. de Valon — reče d’Artanjan — najprijatniji je i najtananiji duh koga ja poznajem; ali postoji jedna vrsta zadovoljstava na koju ste vi, izgleda, zaboravili.

— Koja, gospodine? — upita Musketon brižno.

— Na telesna zadovoljstva. Musketon pocrvene.

— Šta podrazumevate pod tim, gospodine? — reče oborivši pogled.

— Podrazumevam jelo, dobro piće, večeru uz dobru bocu.

— Ah, gospodine, ta zadovoljstva ne računamo, jer ih imamo svakoga dana.

— Čestiti moj Musketone, — nastavi d’Artanjan — oprosti mi, toliko sam bio zanesen tvojim prijatnim pričanjem da sam zaboravio na glavni predmet našega razgovora, to jest šta li je g. episkopski namesnik d’Erble mogao da piše tvome gospodaru.

— Istina, gospodine, — reče Musketon — zadovoljstva su odstranila našu pažnju. Pa lepo, gospodine, evo ispričaću vam sve kako je bilo.

— Slušam te, dragi Musketone.

— U sredu…

— Na dan zabava u prirodi?

— Da. Stiže jedno pismo; primio ga je iz moje ruke. Poznao sam rukopis.

— Pa?

— Gospodin ga pročita i uzviknu: „Brzo, moje konje, moje oružje!”

— Ah, gospode bože! — reče d’Artanjan — Opet neki dvoboj?

— Ne gospodine, bile su samo ove reči:

Dragi Portose, pođite odmah ako hoćete da stignete pre ekvinocija. Čekam vas.

— Sto mu gromova! — reče d’Artanjan zamišljen — Izgleda da je stvar bila hitna.

— Mislim da jeste, tako da je, — produži Musketon — njegova svetlost sa svojim sekretarom pošao istoga dana da bi pokušao da stigne na vreme.

— A hoće li stići na vreme?

— Nadam se. Gospodar koji je vrlo žustar, kao što znate gospodine, neprestano je ponavljao: „Sto mu gromova! Šta li je to ekvinocio?… Svejedno, moraće taj ugursuz da jaše na dobrom konju ako hoće da stigne pre mene.”

— Misliš li da će Portos stići prvi? — upita d’Artanjan.

— Siguran sam. Taj ekvinocio, ma kako da je bogat, sigurno da nema konje kao što su gospodarovi!

D’Artanjan se uzdrža da se ne nasmeje, jer ga je kratkoća Aramisovog pisma nagnala da se zamisli. On pođe do zamka za Musketonom, ili bolje reći za Musketonovim kolicima; sede za raskošnu trpezu gde ga počastiše kao kralja, ali ništa ne mogaše više da sazna od Musketona: verni sluga plakao je do mile volje i to je bilo sve.

Pošto je proveo noć u odličnoj postelji, d’Artanjan je mnogo razmišljao o Aramisovom pismu, pitajući se zabrinuto kakve veze ima ravnodnevica sa Portosovim poslovima, a zatim, pošto nije nišga razumeo, osim da se opet radi o nekoj vladikinoj prolaznoj ljubavi, zbog koje je potrebno da su dani i noći jednaki, d’Artanjan napusti Pjerfon, kao što beše napustio Melen, kao što beše napustio grofa de La Fera. Bio je setan i ta se seta s pravom mogla smatrati kao izraz d’Artanjanovog najtužnijeg raspoloženja. Pognute glave, ukočenog pogleda, nogu opuštenih niz sapi svoga konja, govorio je sebi, udubljen u maglovite snove koji ponekad dovode do najuzvišenije rečitosti:

— Nemam ni prijatelja, ni budućnosti, ničega! Snaga mi je skrhana kao i čvrsta veza našeg starog prijateljstva. Oh! Dolazi starost, hladna, neumitna, ona obavija svojim pogrebnim velom sve što je bilo svetlo, sve što je ulepšavalo moju mladost, a zatim baca na svoja ramena taj dragi teret i odnosi ga sa svim ostalim u ponor smrti.

Srce Gaskonjca zadrhta, ma koliko da je bio hrabar i jak pred nedaćama života; nekoliko trenutaka oblaci mu izgledahu crni, zemlja klizava i glinasta kao na groblju.

— Kuda da idem… — pomisli — Šta da radim ?… Sam, sasvim sam, bez porodice, bez prijatelja. Ostavimo to! — uzviknu iznenada.

I on snažno obode svoga konja, koji, pošto nije našao ništa tužnog u zreloj zobi u Pjerfonu, iskoristi tu dozvolu da ispolji svoju veselost u brzom kasu kojim pređe dve milje.

— U Pariz! — reče sebi d’Artanjan.

I sutradan stiže u Pariz.

Proveo je na tome putovanju deset dana.

XIX

ZAŠTO JE D’ARTANjAN DOŠAO U PARIZ

Zapovednik sjaha ispred jednog dućana u Lombardskoj ulici, koji je nosio firmu kod „Zlatnog tučka”. Jedan čovek pristojnog izgleda, sa belom keceljom, gladeći svoje prosede brkove snažnom i krupnom rukom, uzviknu od radosti kada ugleda šarca.

— A, to ste vi, gospodine viteže! — reče on.

— Dobar dan Planše! — odgovori d’Artanjan i poguri se malo da bi mogao da uđe u dućan.

— Brzo ovamo, — povika Planše — neko da prihvati konja gospodina d’Artanjana, neko da ode da spremi sobu, a neko večeru!

— Hvala, Planše! Dobar dan deco! — reče d’Artanjan kalfama koji se užurbaše oko njega.

— Dozvolite samo da isporučim ovu kafu, ovaj šećerni sirup i ovo suvo grožđe, koji su namenjeni kuhinji vrhovnog rukovaoca finansijama — reče Planše.

— Samo svrši sa isporukom.

— To će trajati svega nekoliko trenutaka, zatim ćemo večerati.

— Udesi da večeramo sami, imam da razgovaram s tobom.

Planše značajno pogleda svoga bivšeg gospodara.

— Oh, umiri se, nije ništa neprijatno — reče d’Artanjan.

— Utoliko bolje! Utoliko bolje!…

I Planše odahnu, a dArtanjan sede na jednu balu sa zapušačima koja se nalazila u dućanu i razgledaše unaokolo.

Dućan je bio dobro snabdeven; mirisao je na đumbir, na cimet i na sitan biber koji je naterao d’Artanjana na kijanje.

Kalfe, srećni što se nalaze u blizini jednog tako čuvenog ratnika, zapovednika musketara koji je dolazio u dodir s kraljem, dadoše se na posao sa oduševljenjem koje je išlo do zanosa; posluživali su mušterije brzinom u kojoj je bilo potcenjivanja, što mnogi od njih i primetiše.

Planše je naplaćivao i vršio obračun, obraćajući se s vremena na vreme vrlo učtivo svome bivšem gospodaru. Planše je sa svojim mušterijama govorio kratko i pomalo oholo, kao što to radi bogat trgovac, koji poslužuje svakog ali ne trči za mušterijama. D’Artanjan primeti tu razliku u njegovom ophođenju sa zadovoljstvom, o kome ćemo docnije govoriti. Video je kako se postepeno spušta noć, i najzad ga Planše odvede u jednu sobu na prvom spratu, gde je između bala i sanduka, vrlo lepo postavljen sto čekao dva gosta.

D’Artanjan iskoristi jedan trenutak kad nisu razgovarali da dobro pogleda u lice Planšea, koga nije video godinu dana. Bistri Planše beše dobio trbuh, ali mu lice nije bilo pregojeno.

Njegov sjajan i živ pogled igrao je u njegovim duboko usađenim očima, i salo zbog koga se gubi sve što se naročito ističe i što daje liku čoveka poseban karakter, još ne beše pokrilo njegove ispupčene jagodice, znak lukavosti i gramzljivosti, ni njegovu oštru bradu, znak oštroumnosti i istrajnosti. Planše se šepurio isto tako dostojanstveno u svojoj trpezariji kao i u svome dućanu. On svoga gospodara počasti skromnom ali pravom pariskom večerom: pečenjem ispečenim kod hlebara, povrćem, salatom i slatkišima uzetim iz dućana. D’Artanjan je shvatio kao dobar znak što je bakalin izvukao iza bala jednu bocu onog anžujskog vina koje je d’Artanjan celoga svog života najviše voleo.

— Nekada, gospodine, — reče Planše sa dobroćudnim osmehom — ja sam pio vaše vino, sada imam sreću da vi pijete moje.

— I hvala Bogu, prijatelju Planše, nadam se da ću ga još dugo piti, jer evo, sad sam slobodan.

— Slobodni ste! Dobili ste odsustvo, gospodine?

— Neograničeno!

— Napuštate službu? — reče Planše zaprepašćen.

— Da, hoću da se odmorim.

— A kralj? — uzviknu Planše, koji nije mogao da pretpostavi da kralj može da se liši usluga čoveka kao što je d’Artanjan.

— Neka se kralj snađe kako zna. Ali pošto smo dobro večerali, raspoložen si za šalu, izazivaš me da ti nešto kažem u poverenju, i zato dobro otvori uši.

I Planše, smejući se od srca, ali pomalo i obešenjački, otvori bocu beloga vina.

— Nemoj samo da se opijem.

— Oh, vi ni u piću ne gubite glavu, gospodine…

— Sada potpuno vladam svojom glavom i imam nameru da je štedim više nego ikada. Najpre razgovarajmo o novčanim stvarima… Kako stoji sa našim novcem?

— Sjajno, gospodine. Dvadeset hiljada livri koje sam dobio od vas, još uvek su uložene u moju trgovinu i donose devet od sto; dajem vama sedam, dakle zarađujem na vama.

— I još si uvek zadovoljan?

— Ushićen. Donosite li mi još novaca?

— Nešto bolje… A zar ti je novac potreban?

— Oh, ne, nikako. Svako danas hoće da mi da na zajam. Proširujem svoje poslove.

— To je bila tvoja namera.

— Bavim se bankarskim poslovima… Kupujem robu od svojih drugova koji su u nevolji, dajem na zajam onima koji su u neprilici zbog isplata.

— Bez lihvarenja ?…

— Oh, gospodine, prošle nedelje, zbog te reči koju ste sada izgovorili, imao sam dva dvoboja.

— Šta!

— Sad ćete razumeti: radilo se o nekoj pozajmici… Čovek kome sam pozajmio novac, beše mi dao u zalogu prečišćen šećer pod uslovom da ga mogu prodati ako mi novac ne vrati do ugovorenog roka. Dam mu na zajam hiljadu livri. On mi ih ne vrati, ja prodam šećer za hiljadu tri stotine. On to sazna i zatraži sto livri. Boga mi… ja odbijem, smatrajući da sam mogao da ga prodam i za devet stotina. On mi reče da lihvarim. Ja ga zamolim da mi to ponovi iza bulevara. To je jedan bivši stražar, došao je; probo sam mu levu butinu vašim mačem.

— Dovraga, kakvim se ti bankarskim poslovima baviš! — reče d’Artanjan.

— Iznad trinaest odsto, bijem se, — odvrati Planše — takva mi je narav.

— Uzimaj samo dvanaest,— reče d’Artanjan — a ostalo nazovi nagrada i posredništvo.

— U pravu ste gospodine. Ali šta je sa vašim poslom?

— Ah! Planše, to je vrlo dugo i vrlo teško da se ispriča.

— Ipak ispričajte.

D’Artanjan počeša brk, kao čovek koji ne zna kako da počne da se poverava i koji nema poverenja u onoga kome poverava tajnu.

— Je li to neko ulaganje novca? — upita Planše.

— Pa, da.

— Koje ima mnogo da donese?

— Vrlo mnogo: četiri stotine na sto, Planše. Planše udari pesnicama o sto tako snažno da boce odskočiše kao da su se uplašile.

— Bože, je li moguće!

— Mislim da će biti i više, — reče hladno d’Artanjan — ali više volim da kažem manje.

— Ah, dovraga! — reče Planše, primičući se… — Ali, gospodine, pa to je sjajno!… Može li se uložiti mnogo novaca?

— Svaki od nas po dvadeset hiljada, Planše.

— To je sav vaš imetak, gospodine. Za koliko vremena?

— Za mesec dana.

— I to će nam doneti?

— Svakome po pedeset hiljada livri, računaj.

”— To je strašno mnogo… Ali zbog takvog posla treba se sigurno dobro tući?

— Čini mi se, zaista, da će biti potrebno da se prilično tučemo — reče d’Artanjan sa istom mirnoćom; — ali ovoga puta, Planše, biće nas dvojica, a sve udarce primam na sebe.

— Gospodine, neću dozvoliti…

— Planše, ti ne možeš učestvovati u borbi, morao bi da ostaviš svoju trgovinu.

— Posao se neće obaviti u Parizu?

— Neće.

— A! U inostranstvu?

— U Engleskoj.

— Da, istina je, to je zemlja gde se špekuliše — reče Planše. — Tu zemlju ja dobro poznajem… Kakva je to vrsta posla, gospodine, ako nisam suviše radoznao?

— Planše, radi se o jednom obnavljanju.

— Istorijskih spomenika?

— Da, spomenika, obnavljamo Vajt-hol.

— To je važno… I vi mislite da za mesec dana ?…

— Ja to primam na sebe.

— To je vaša stvar, gospodine, a kad se vi u nešto umešate…

— Da, to je moja stvar… Ja sam u to dobro upućen… Ipak ću te rado zapitati za savet.

— Činite mi veliku čast… ali ja se slabo razumem u arhitekturu.

— Varaš se Planše… ti si odličan arhitekt, isto tako dobar kao i ja, kada je u pitanju ovo na šta mislim.

— Hvala…

— Priznajem da sam se kolebao i da sam hteo da ponudim taj posao onoj gospodi, ali njih nema kod kuće… To je šteta, ne poznajem nikoga ko bi bio smeliji i veštiji od njih.

— No, izgleda da će biti nadmetanja i otimanja oko toga posla.

— O! Da, Planše, da…

— Gorim od nestrpljenja da saznam pojedinosti, gospodine.

— Čuj ih, Planše; dobro zatvori sva vrata.

— Hoću, gospodine.

I Planše dva puta okrenu ključ u bravi i navuče rezu.

— U redu, a sada se približi. Planše posluša.

— I otvori prozor jer će žagor prolaznika i lupa teretnih kola zaglušiti uši svima onima koji bi mogli da nas čuju.

Planše otvori prozor kao što mu je bilo rečeno, i buka, vika, lupa točkova, lavež, koraci, prodreše u sobu kao što je d’Artanjan to želeo, i zaglunuše uši i samome d’Artanjanu. On tada ispi čašu beloga vina i poče ovim rečima:

— Planše imam jednu ideju…

— Ah, gospodine, to liči na vas — odgovori bakalin sav uzbuđen.

XX

O DRUŠTVU KOJE SE OBRAZUJE U LOMBARDSKOJ
ULICI, KOD FIRME „ZLATAN TUČAK”,
RADI ISKORIŠĆAVANjA ZAMISLI G. D’ARTANjANA

Posle nekoliko trenutaka ćutanja, za koje je vreme izgledalo da d’Artanjan prikuplja ne jednu već sve svoje ideje, on reče:

— Sigurno da si slušao, dragi moj Planše, o njegovom veličanstvu Čarlsu I, kralju Engleske?

— Oh! Jesam, gospodine, pošto ste napustili Francusku da bi njemu pohitali u pomoć; čuo sam da je i pored te pomoći propao, i da umalo i vas nije povukao za sobom u propast.

— Tačno je; vidim Planše da imaš dobro pamćenje.

— Dovraga, gospodine, bilo bi čudno da sam ga izgubio, ma kako da je bilo slabo. Kada je čovek čuo Grimoa, a vi znate da on nije pričljiv, kad priča kako je pala glava Čarlsa, kako ste putovali pola noći u miniranom brodu i kako ste videli da je telo onog čestitog g. Mordaunta sa kamom sa zlatnom drškom koja mu je bila zabodena u grudi, isplovilo na površinu, čovek to ne zaboravlja.

— Ima međutim ljudi koji te stvari zaboravljaju, Planše.

— Da, oni koji ih nisu videli ili koji nisu čuli kad Grimo o njima priča.

— Pa lepo! Utoliko bolje što se svega toga sećaš, biće potrebno da te podsetim na to da je kralj Čarls I imao sina.

— Oprostite, gospodine, neću da vas uterujem u laž, imao ih je čak dvojicu, — reče Planše — jer sam drugog njegovog sina, gospodina vojvodu od Jorka, video jednoga dana u Parizu kada je odlazio u Pale-Roajal; tvrdili su mi tada da je to samo mlađi sin kralja Čarlsa I. Starijega imam čast poznavati samo po imenu ali ne i iz viđenja.

— To je baš ono, Planše, o čemu sam hteo da govorimo, o tome starijem sinu, koji se ranije zvao princ od Velsa, i koji se danas zove Čarls II, kralj Engleske…

— Kralj bez kraljevine, gospodine — odgovori Planše, kao da je kazao neku mudrost.

— Da, Planše, i možeš još da dodaš, nesrećan kralj, nesrećniji nego neki čovek iz naroda, izgubljen u najbednijem kraju Pariza.

Planše učini jedan obavezan gest sažaljenja, koji napravimo kada su u pitanju nepoznati ljudi za koje mislimo da ih nikada u životu nećemo sresti. Uostalom, nikako nije video u tom političko sentimentalnom poduhvatu trgovački posao koji je smislio g. d’Artanjan, a to ga je prvenstveno zanimalo.

D’Artanjan, koji je umeo dobro da shvati stvari i ljude, razumeo je Planšea.

— Prelazim na stvar — reče on. — Mene, d’Artanjana, zainteresovao je taj princ od Velsa, taj kralj bez kraljevine, kao što ti to vrlo tačno kažeš, Planše. Video sam ga kako prosi pomoć od Mazarena, koji je cepidlaka, i od kralja Luja, koji je još dete, i učinilo mi se, meni koji umem da vidim, da u tome poštenom pogledu svrgnutog kralja, u tom plemenitom izgledu čitave njegove ličnosti, jer je sačuvao tu plemenitost uprkos svih svojih nesreća, postoji jedan srčan čovek i jedan kralj.

Planše je sve to prećutno odobravao; sve to, bar u njegovim očima, još nije objašnjavalo d’Artanjanovu zamisao. Ovaj nastavi:

— Evo, dakle, šta sam ja smislio. Slušaj dobro, Planše, zaključak će odmah doći.

— Slušam.

— Kraljevi nisu tako gusto posejani na zemlji da ih narodi mogu naći tamo gde su im potrebni. Međutim, taj kralj bez kraljevine je, po mome mišljenju, seme još ne posejano koje jednom mora da procveta, pod uslovom da ga vešta, pažljiva i snažna ruka sigurno poseje, birajući tlo, podneblje i vreme.

Planše je i dalje odobravao glavom, što je bio dokaz da još nikako nije razumeo.

— Jadno, sitno kraljevsko seme! Pomislio sam, i stvarno sam bio raznežen, Planše, i zato sam i pomislio da se možda upuštam u jednu ludost. Stoga sam hteo da te upitam za savet, prijatelju.

Planše pocrvene od zadovoljstva i gordosti.

— Jadno sitno kraljevsko seme! Ali ja ću te podići i baciću te u dobru zemlju.

— Oh, bože moj! — reče Planše gledajući netremice u svoga bivšeg gospodara kao da je sumnjao da li je pri sasvim čistoj svesti.

— Pa lepo! Šta? — upita d’Artanjan — Šta ti nije po volji?

— Nisam ništa rekao, gospodine.

— Rekao si: „Ah, bože moj!”

— Mislite?

— Siguran sam. Da nisi već razumeo?

— Priznajem, gospodine d’Artanjane, da se bojim…

— Da razumeš?

— Da.

— Da razumeš da hoću da obnovim presto kralja Čarlsa II, koji nema više prestola? Je li to?

Planše silno odskoči na svojoj stolici.

— A! A! — reče on sav preplašen — to vi nazivate obnavljanjem!

— Da, Planše, zar se to ne zove tako?

— Nesumnjivo, nesumnjivo. Ali jeste li dobro razmislili?

— O onome što se tamo nalazi?

— Gde?

— U Engleskoj.

— A šta se tamo nalazi, Planše?

— Pre svega, gospodine, oprostite mi što se mešam u te stvari koje ne spadaju u moju trgovinu; ali vi mi predlažete jedan posao, zar ne?

— Divan, Planše.

— Ali pošto mi ga predlažete, ja imam pravo da o njemu raspravljam.

— Raspravljaj, Planše! Tako se rađaju jasni pojmovi.

— Pa lepo! Pošto mi je gospodin dozvolio, reći ću mu da se tamo nalaze najpre parlamenti.

— U redu, a zatim?

— A zatim, vojska.

— Dobro. Vidiš li još nešto?

— A zatim narod.

— Je li to sve?

— Narod koji je pristao na svrgnuće i na smrt pokojnoga kralja, oca ovoga, i koji neće izneveriti svoja načela.

— Planše, prijatelju moj, rasuđuješ kao sir. Narod… narodu su dozlogrdila ta gospoda sa varvarskim imenima koja pevaju psalme. Kada se radi o pevanju, moj dragi Planše, primetio sam da narodi više vole raskalašno pevanje nego crkveno. Seti se Fronde, bože! Što se tada pevalo! Pa šta! Bilo je to dobro doba.

— Ne suviše, ne suviše; umalo da nisam bio obešen.

— Da, ali te nisu obesili?

— Nisu.

— I počeo si da se bogatiš kada se pevalo u najvećem jeku. Istina je.

— Nemaš, dakle, šta da primetiš?

— Dabome da imam! Vraćam se na vojsku i na parlamente.

— Rekao sam da uzimam na zajam od g. Planšea dvadeset hiljada livri i da ja sa svoje strane ulažem dvadeset hiljada; sa tih četrdeset hiljada okupljam vojsku.

Planše sklopi ruke; video je da d’Artanjan govori ozbiljno i stvarno pomisli da je njegov gospodar pomerio pameću.

— Vojsku… Ah, gospodine! — reče on sa najljubaznijim osmehom, bojeći se da ne razdraži ovoga ludaka i da ovaj ne pobesni… Vojsku… mnogobrojnu?

— Od četrdeset ljudi — reče d’Artanjan.

— Četrdeset protiv četrdeset hiljada! To nije dovoljno. Ja dobro znam, g. d’Artanjane, da vi sami vredite koliko hiljadu ljudi, ali gde ćete naći trideset i devet ljudi koji vrede koliko i vi? Ili, ako ih nađete, ko će vam dati novac da ih plaćate?

— Nije loše, Planše. Ah, dovraga, postaješ ulizica!

— Ne, gospodine, kažem ono što mislim, i baš zbog toga kažem da posle prve bitke koju započnete, i postrojivši svojih četrdeset ljudi, bojim se…

— I zato i neću da postrojim svoje ljude i da počnem bitku, dragi moj Planše — reče Gaskonjac smejući se. — Mi imamo još iz starih vremena vrlo lepih primera povlačenja i vrlo veštih pokreta koji su se sastojali u tome da se izbegne sukob sa neprijateljem, a ne da se on izazove. Ti to treba da znaš, Planše, ti koji si predvodio Parižane onoga dana kada je trebalo da se bore protiv musketara, ti koji si tako dobro sračunao kada treba ići napred, a kada se povlačiti da se nisi ni pomakao sa Trga Roajal.

Planše poče da se smeje.

— Tačno je — odgovori on — da ako se vaših četrdeset ljudi budu stalno krili, i ako ne budu mnogo nevešti, mogu se nadati da neće biti potučeni; ali najzad, vi ste sebi postavili neki cilj?

— Bez ikakve sumnje. Evo dakle, po mome mišljenju šta bi trebalo preduzeti da bi njegovo veličanstvo Čarls II bio brzo vraćen na presto.

— Dobro! — uzviknu Planše slušajući još pažljivije — De, da čujemo šta bi trebalo preduzeti. Ali pre svega, čini mi se da smo nešto zaboravili.

— Šta?

— Mi smo vodili računa o narodu koji više voli raskalašne pesme nego psalme, i o vojsci protiv koje se nećemo boriti; ali ostaju parlamenti koji se ne šale.

— Ali koji se isto tako i ne tuku. Kako ti, Planše, tako pametan čovek, brineš zbog te gomile drekavaca koji se zovu „krnji”. Mene parlamenti ne brinu, Planše.

— Pošto ne brinu gospodina, pređimo preko njih.

— Da, i pređimo na cilj. Sećaš li se Kromvela, Planše?

— Mnogo sam slušao o njemu, gospodine.

— Bio je to silan ratnik.

— I strašan izelica, naročito.

— Kako to?

— Da, progutao je Englesku u jednom zalogaju.

— Pa lepo! Planše, sutradan pošto je progutao Englesku, da je neko progutao g. Kromvela?

— Oh! Gospodine, jedan od prvih aksioma u matematici jeste da ono što je veće ne može da stane u ono što je manje.

— Vrlo dobro!… Eto šta nama treba, Planše.

— Ali g. Kromvel je umro, a to veće, to je sada njegov grob.

— Dragi moj Planše, vidim sa zadovoljstvom da si postao ne samo matematičar, već i filozof.

— Gospodine, u mojoj bakalnici trošim mnogo štampane hartije; tako se obrazujem.

— Bravo! U tom slučaju znaš, dakle… jer sigurno da si pored matematike i filozofije naučio i malo istorije… da je posle toga tako velikoga Kromvela došao jedan sasvim mali.

— Da, taj se zvao Ričard, i on je učinio isto što i vi, g. d’Artanjane, dao je ostavku.

— Dobro, vrlo dobro! Posle velikoga, koji je umro, posle maloga koji je dao ostavku, došao je treći. Ovaj se zove g. Monk; to je vrlo vešt vojskovođa, stoga što se nikada nije tukao, i vrlo sposoban diplomata, stoga što nikada ne govori, i koji razmišlja dvanaest sati pre nego što čoveku kaže dobar dan i najzad kaže dobro veče; i svi se čude i dive pošto to ispadne tačno.

— I zaista, to je vrlo vešto — reče Planše; — ali ja poznajem jednog drugog političara koji mnogo podseća na njega.

— Gospodina Mazarena, je li tako?

— Njega, glavom.

— U pravu si, Planše; samo g. Mazaren ne teži za francuskim prestolom; a vidiš, to potpuno menja stvar. Pa eto, taj g. Monk kome Engleska ima da padne u usta kao zrela kruška i koji je već zinuo da je proguta, taj g. Monk koji kaže ljudima Čarlsa II, a i samom Čarlsu II: Nescio vos²⁶.

— Ne znam engleski — reče Planše.

— Da, ali ja ga znam — reče d’Artanjan. — Znači: Ja vas ne poznajem. Taj g. Monk, taj tako važan čovek u Engleskoj, kada je bude progutao…

— Pa šta? — upita Planše.

— Pa eto, prijatelju, ja idem tamo i sa svojom četrdesetoricom ljudi oteću ga, upakovaću ga, doneću ga u Francusku i tu pred mojim ushićenim pogledom ukazuju mi se dve mogućnosti.

— I pred mojim! — uzviknu Planše sav oduševljen. — Stavićemo ga u kavez i pokazivaćemo ga za novac.

— Pa dobro, Planše, to je treća mogućnost na koju nisam mislio i koju si ti pronašao.

— Smatrate li da je dobra?

— Da, svakako; ali mislim da su moje bolje.

— Onda da čujem vaše.

— Razumeš. Tražiću za njega otkupninu.

— Koliku?

— Dovraga! Junak kao on vredi dobrih sto hiljada talira.

— O da! Ili?

— Ili, što je još bolje, predaću ga kralju Čarlsu; kako on neće imati više da strahuje ni od parlamenta, ni od vojske, niti će morati da nadmudruje diplomate, obnoviće i sam svoj presto i jednom kada se bude našao na njemu, isplatiće mi mojih sto hiljada zlatnika o kojima je bilo reči. Eto šta sam ja mislio. Šta kažeš na to, Planše?

— Divno, gospodine! — uzviknu Planše drhteći od uzbuđenja. — A kako vam je ta misao pala na pamet?

— Pala mi je jednoga jutra na obali Loare, dok je naš ljubljeni kralj lio suze nad rukom gospođice de Mančini.

— Gospodine, garantujem vam da je zamisao izvanredna. Ali…

— Ali ima još jedno ali?…

— Dozvolite, ali mi ona liči pomalo na kožu onog lepog medveda, koju je trebalo prodati, ali je trebalo skinuti je sa živog medveda. A da bi g. Monk bio uhvaćen mora doći do velike gužve.

— Bez sumnje, ali pošto ja okupljam vojsku…

— Da, da naravno, da razumem! To je jedan smeo poduhvat. Oh! Tu ćete, gospodine, uspeti, jer vam u takvim poduhvatima nema ravnoga.

— Zaista, tu sam srećne ruke, — reče d'Artanjan, ispoljavajući otvoreno svoj ponos — shvataš valjda da bi stvar bila u redu da su sa mnom moj dragi Atos, moj hrabri Portos i moj lukavi Aramis; ali izgleda da su se izgubili i niko ne može da ih pronađe. Izvešću stvar sam. Nalaziš li sada da je stvar dobra i ulaganje novca unosno?

— Isuviše, isuviše.

— Kako to?

— Zato što se lepe stvari ne dogode nikada kada treba.

— Ova je stvar sigurna, Planše, a dokaz je da se ja za nju zalažem; to će za tebe biti prilično lep ćar, a za mene prilično interesantan podvig. Govoriće se: Eto takva je bila starost g. d'Artanjana; i o meni će se pričati u pričama i čak možda u istoriji, Planše. Ja volim slavu.

— Gospodine! — uzviknu Planše — Kada pomislim da je kod mene, usred moga neprečišćenog šećera, mojih suvih šljiva i moga cimeta ovaj džinovski plan sazreo, čini mi se kao da je moj dućan dvorac.

— Uzmi se upamet, pazi dobro, Planše, ako se ma šta načuje, čeka nas obojicu Bastilja; pazi dobro, prijatelju, jer mi ovde sklapamo zaveru. G. Monk je saveznik g. de Mazarena; pazi dobro.

— Gospodine, kada je neko imao tu čast da bude u vašoj službi, taj se ne boji, a kada ima to preimućstvo da ga za vas vezuje materijalna korist, taj ćuti.

— Vrlo dobro, to se tebe tiče još više nego mene, s obzirom da ću ja kroz osam dana biti u Engleskoj.

— Putujte, gospodine, putujte, što pre to bolje.

— Dakle, novac je spreman?

— Sutra će biti; dobićete ga sutra ujutru. Hoćete li zlato ili srebro?

— Zlato, zgodnije je. Ali kako ćemo to da udesimo? De, da vidimo.

— Oh! Bože moj, vrlo prosto: daćete mi priznanicu, to je sve.

— Ne, nikako, ne nikako — reče d’Artanjan živo; — u svakoj je stvari potreban red.

— To je i moje mišljenje… Ali među nama, gospodine d’Artanjane…

— A ako umrem tamo, ako poginem od metka iz puške, ako puknem zato što sam se prepio piva?

— Gospodine, molim vas da verujete da ću u tome slučaju biti toliko ožalošćen zbog vaše smrti, da neću uopšte misliti na novac.

— Hvala, Planše, ali ćemo ipak… kao dva dobra pisara, da sastavimo jedan ugovor, neku vrstu pismena što bismo mogli nazvati ugovor o akcionarskom društvu.

— Vrlo rado, gospodine.

— Ja znam da je to teško sastaviti, ali pokušaćemo.

— Pokušajmo.

Planše ode da donese pero, mastilo i hartiju.

D’Artanjan uze pero, umoči ga u mastilo i napisa:

Između gospodina d’Artanjana, bivšeg zapovednika kraljevih musketara, sada sa stanom u ulici Tiketon, hotel de la Ševret i gospodina Planšea, bakalina sa stanom i dućanom u ulici de Lombar, koji nosi firmu kod Zlatnog tučka.

Ugovoreno je sledeće:

Društvo sa kapitalom od četrdeset hiljada livri obrazovano je sa ciljem da iskoristi jednu zamisao koju je uneo g. d’Artanjan.

G. Planše, kome je ta zamisao poznata i koji je potpuno saglasan sa njom, isplatiće u ruke g. d’Artanjanu dvadeset hiljada livri.

Neće zahtevati ni vraćanje novca ni interes pre povratka g. d’Artanjana sa puta u Englesku.

Sa svoje strane g. d’Artanjan se obavezuje da i on uloži dvadeset hiljada livri, koje će dodati sumi od dvadeset hiljada koju je uložio gospodin Planše.

Iskoristiće sumu od četrdeset hiljada livri po svome nahođenju, obavezujući se, međutim, na jednu stvar koja će u produženju biti izložena.

Onoga dana kada g. d’Artanjan bude, ma na koji način, ponovo doveo na engleski presto njegovo veličanstvo kralja Čarlsa II, on će isplatiti g. Planšeu sumu od…

— Sumu od sto pedeset hiljada livri — reče Planše prostodušno, videći da d’Artanjan beše zastao.

— A, dovraga! Ne, — reče d’Artanjan — ne možemo da podelimo po pola; to ne bi bilo pravično.

— Međutim, gospodine, ulažemo svaki po pola — primeti Planše bojažljivo.

— Da, ali saslušaj odredbu do kraja, moj dragi Planše i kada bude napisana, ako budeš našao da nije u svemu pravična, pa, lepo, mi ćemo je precrtati.

I d’Artanjan napisa.

Međutim, kako g. d’Artanjan unosi u ortakluk, osim kapitala od dvadeset hiljada livri, svoje vreme, svoju zamisao, svoju veštinu i svoju kožu, stvari koje mnogo ceni, naročito ovu poslednju, g. d’Artanjan će zadržati od tri stotine hiljada livri, dve stotine hiljada za sebe, tako da će njegov deo biti dve trećine.

— Vrlo dobro — reče Planše.

— Je li pravično? — upita d’Artanjan.

— Potpuno pravično, gospodine.

— I ti ćeš biti zadovoljan sa sto hiljada livri?

— Dovraga! Pa naravno. Sto hiljada livri za dvadeset hiljada!

— I za mesec dana, shvati dobro.

— Kako, za mesec dana?

— Da, tražim ti samo mesec dana.

— Gospodine, — reče Planše velikodušno — dajem vam šest nedelja.

— Hvala — odgovori učtivo musketar.

Posle ovoga, dva ortaka pročitaše ugovor.

— Savršeno, gospodine — reče Planše. — Ni pokojni g. Kokenar, prvi muž gospođe baronice de Valon, ne bi ga bolje sastavio.

— Nalaziš? Pa lepo, onda potpišimo.

I obojica staviše svoj potpis.

— Tako, — reče d’Artanjan — neću biti nikome obavezan. — Ali ja ću biti obavezan vama — reče Planše.

— Nećeš, Planše, jer ma koliko da mi je do nje stalo, ja mogu tamo da ostavim svoju kožu i ti ćeš izgubiti sve. Povodom toga, dovraga, setio sam se na ono što je glavno, na jedan neophodan dodatak. Napisaću ga:

U slučaju da g. Artanjan pogine na poslu, smatraće se da je obračun izvršen, i gospodin Planše će još sada smatrati da se izravnao sa duhom g. d’Artanjana za dvadeset hiljada livri koje je uneo u ovo preduzeće.

Kod ovoga poslednjeg člana Planše nabra obrve, ali kada vide sjajan pogled, snažnu ruku, gipka i snažna leđa svoga ortaka, on ponovo dobi hrabrost i bez ustezanja i žaljenja, potpisa još jednom. D’Artanjan učini to isto. Tako je bio napisan prvi ugovor akcionarskog društva za koji se zna; možda se od tada malo preteralo u pogledu forme i u pogledu sadržine.

— Sada, — reče Planše, nalivajući d’Artanjanu čašu anžujskog vina — sada, dragi gospodaru, idite da spavate.

— Ne, nikako, — odvrati d’Artanjan — sada tek ostaje da se uradi ono što je najteže i ja idem da razmišljam o tome.

— Koješta! — reče Planše — Ja imam toliko mnogo poverenja u vas, g. d’Artanjane, da ne bih dao svojih sto hiljada livri za osamdeset hiljada gotovog novca.

— I neka te đavo nosi! — reče d’Artanjan — Mislim da si u pravu.

Na to d’Artanjan uze sveću, pope se u svoju sobu i leže.

XXI

D’ARTANjAN SE SPREMA NA PUT ZA RAČUN
TRGOVAČKE KUĆE PLANŠE I DRUG

D’Artanjan je razmišljao cele noći, tako da je njegov plan sutradan bio utvrđen.

— Eto! — reče on sedajući u postelju i naslanjajući lakat na koleno a bradu na ruku — Potražiću četrdeset sigurnih i snažnih ljudi koje ću prikupiti među onima koji ne uživaju baš najbolji glas, ali koji su naviknuti na disciplinu. Obećaću im pet stotina livri za mesec dana, ako se vrate živi; neće dobiti ništa ako se ne vrate, a njihovi naslednici samo polovinu. Što se tiče hrane i stana, to je stvar Engleza, koji imaju goveda na pašnjacima, slanine u salamuri, kokoši u živinarniku, žita u ambarima. Prijaviću se generalu Monku sa ovim odredom. Primiće me. Zadobiću njegovo poverenje i zloupotrebiću ga čim budem mogao.

Zatim, prekidajući svoje razmišljanje d’Artanjan odmahnu glavom i sam sebi upade u reč:

— Ne, — reče on — to ne bih smeo da ispričam Atosu; znači da način nije mnogo častan. Treba upotrebiti silu, — nastavi on — sigurno da se ona mora upotrebiti ali tako da moje poštenje ne bude dovedeno u pitanje. Sa četrdeset vojnika lutaću preko polja kao neredovna vojska. Da, ali ako naiđem, ne kako kaže Planše, na četrdeset hiljada Engleza, već samo na četiri stotine, biću potučen da će se na mojih četrdeset vojnika naći bar deset nepouzdanih i deset koji će poginuti zbog svoje gluposti. Ne, zaista, nemoguće je imati četrdeset sigurnih ljudi; to ne postoji. Treba se umeti zadovoljiti sa tridesetoricom. Sa deset ljudi manje imaću prava da izbegavam oružane sukobe, zbog toga što ću imati mali broj svojih ljudi; ako se i sukobimo, moj će se izbor pokazati bolji ako imam trideset ljudi a ne četrdeset. Sem toga, uštedeću šest hiljada franaka, to jest osmi deo svoga kapitala, a to vredi truda. Rešeno je, imaću dakle trideset ljudi. Rasporediću ih u tri čete, rasturićemo se po tom kraju, pošto im budem naredio kada ćemo se ponovo sastati; na taj način, u grupama od po deset, nećemo izazvati nikakvu sumnju, proći ćemo nezapaženi — a, da, trideset, to je divan broj. Biće tri desetine; tri, to je božanski broj. A, zaista, odred od trideset ljudi, kada bude na okupu, predstavljaće još uvek nešto što uliva strahopoštovanje. Ah, kuda sam otišao! — nastavi d’Artanjan — treba i trideset konja; to će me upropastiti zbog velikih troškova. Gde mi je, dovraga, bila pamet kada sam zaboravio konje. Ne može se, međutim, ni pomisliti na takav jedan poduhvat bez konja. Pa lepo, neka bude, učinićemo tu žrtvu, pa makar i oteli konje u tome kraju; tamo uostalom nisu loši. Ah! Dovraga zaboravio sam još jednu teškoću: tri čete, to zahteva tri komandanta; od te trojice jednoga već imam, to sam ja, ali ona druga dvojica koštaće, samo oni, skoro isto toliko novaca koliko sva ostala vojska. Ne, zaista, trebalo bi da postoji samo jedan komandant. U tom slučaju, smanjiću svoju četu na dvadeset ljudi. Ja znam da je dvadeset ljudi malo, ali pošto sam bio odlučio da sa tridesetoricom izbegavam sukob, to ću učiniti utoliko pre kada budem imao samo dvadesetoricu. Dvadeset, to je okrugao broj; to uostalom smanjuje za deset broj konja, a to treba uzeti u obzir a zatim sa dobrim komandantom… Dovraga! Eto šta znači strpljenje i računica! Zar nisam hteo da krenem sa četrdeset ljudi, a evo sada sam smanjio broj na polovinu, i to računajući na isti uspeh. Deset hiljada livri ušteđeno u jedan mah, i više sigurnosti, eto tako je. De, da vidimo, sada se radi samo o tome da se pronađe taj komandant; nađimo ga, dakle, a posle… To nije lako, treba mi neko hrabar i valjan, neko kao što sam ja. Da, ali taj će komandant znati moju tajnu, a kako moja tajna vredi milion, a ja ću mome čoveku platiti samo hiljadu livri, hiljadu pet stotina najviše, moj će čovek prodati tajnu Monku. Dođavola, neću komandanta! Uostalom, taj čovek, ma bio ćutljiv kao Pitagorin²⁷ učenik, taj će čovek imati u svojoj četi vojnika koji će mu biti ljubimac i koga će proizvesti za svoga podoficira; podoficir će proniknuti u komandantovu tajnu u slučaju da ovaj bude pošten i da ne bude hteo sam da je proda. Tada će podoficir, koji neće biti tako pošten i tako željan slave, prodati sve za pedeset hiljada livri. Dakle, to je nemoguće! Zaista je nemoguće da uzmem komandanta. Ali onda nema ni deljenja, jer ja ne mogu da podelim svoju četu na dvoje i da dejstvujem istovremeno na dva razna mesta, bez nekoga ko bi mogao potpuno da me zameni, koji… Ali zašto da dejstvujemo na dva razna mesta pošto imamo samo jednoga čoveka da otmemo? Zašto oslabiti jedan odred stavljajući desno krilo ovde, a levo tamo? Sto mu gromova! Samo jedan odred! Jedan i to pod zapovedništvom d’Artanjana; vrlo dobro! Ali dvadeset ljudi koji idu kao jedna četa izgledaju svakome sumnjivi; ne treba da dvadeset konjanika idu zajedno, inače se može poslati na njih jedan odred koji će im zatražiti lozinku i koji će, kada vidi da su u neprilici, i da ne mogu da je kažu, poubijati kao zečeve g. d’Artanjana i njegove ljude. Smanjiću, dakle, broj na deset ljudi; tako ću dejstvovati samo na jednom mestu i biću ja jedini komandant; biću primoran da budem obazriv, što predstavlja polovinu uspeha u jednoj stvari kakva je ova koju preduzimam; veliki broj bi me možda naveo na neki nepromišljeni postupak. Deset konja mogu se kupiti ili oteti kao od šale. Oh, izvrsne li ideje i kakvim me savršenim spokojstvom ona ispunjava! Nema više sumnjičenja, nema lozinke, nema opasnosti. Deset ljudi to su deset slugu, ili deset kalfi. Deset ljudi koji teraju deset konja natovarenih ma kakvom robom imaju svuda pristupa i svuda su dobro primljeni. Deset ljudi koji putuju iz Francuske za račun trgovačke kuće Planše i drug. Nema šta da se zameri. Tih deset ljudi, obučeni kao radnici, imaju dobar lovački nož, dobru pušku pozadi na svome konju, dobar pištolj u kuburliji. Niko ih ne dira, jer nemaju rđave namere. U stvari, oni su pomalo krijumčari, ali šta to mari? Krijumčarenje nije kao mnogoženstvo zbog koga bi trebalo ljude obesiti. Najgore što bi nam se moglo dogoditi bilo bi da nam oduzmu našu robu. Čudna mi čuda ako nam oduzmu robu! Eto, to je divan plan. Deset ljudi koje ću uzeti u svoju službu, deset ljudi koji će biti odvažni kao četrdeset, koji će me koštati kao četvorica, kojima radi veće sigurnosti neću ni reči reći o svojoj nameri, i kojima ću kazati samo ovo: „Prijatelji, ima da se izvede jedan podvig.” Na taj način ni sam đavo neće moći da mi napakosti. Uštedeću petnaest hiljada livri! Petnaest hiljada na dvadeset, to je divno!

Tako okrepljen svojom veštom računicom, d’Artanjan se zadrža na ovom planu i reši da ga više ne menja. Imao je već na jednom spisku, koji je sastavio uz pomoć svoga neiscrpnog pamćenja, imena desetorice ljudi, čuvenih među onima koji traže pustolovine, prema kojima je sudbina bila nepravična ili koje vlasti gone. Na to d’Artanjan ustade iz postelje i odmah pođe da ih traži, rekavši Planšeu da ga ne čeka na ručak, a možda čak ni na večeru.

Jedan i po dan koji je proveo tumarajući i zalazeći u izvesne ćumeze Pariza, bio mu je dovoljan da prikupi ljude koji su mu bili potrebni, i ne dovodeći ove pustolove jedne sa drugima u vezu; on probra, sabra i okupi za manje od trideset sati, jednu divnu zbirku sumnjivih ljudi koji su govorili nekim francuskim jezikom koji je bio manje čist od engleskog kojim je trebalo uskoro da se služe.

U većini slučajeva, to su bili vojnici, čiju je hrabrost d’Artanjan imao prilike da oceni u raznim okršajima i koje su pijanstvo, nesrećne tuče, neočekivana dobit na kocki ili ekonomske reforme g. de Mazarena, primorali da traže povučenost i samoću, te dve velike utešiteljke neshvaćenih i uvređenih duša.

Ovi su ljudi nosili na licu i na odelu tragove duševnih patnji koje su pretrpeli. Neki od njih su imali ožiljke na licu; svi su bili odeveni u rite. D’Artanjan pomože onima koji su bili u najvećoj bedi i podeli im razumno zlatnike društva; a zatim pazeći da ovi zlatnici budu upotrebljeni na spoljašnje ulepšavanje njegove družine, on svojim najmljenim ljudima zakaza sastanak na severu Francuske, između Berga i Sent-Omera. Ostavio im je šest dana roka, a d’Artanjan je dovoljno dobro poznavao dobru volju, veselu narav i relativno poštenje svoje slavne družine da je mogao biti siguran da nijedan od njih neće izostati.

Pošto je izdao ta naređenja i zakazao taj sastanak, pođe da se oprosti sa Planšeom, koji ga zapita šta je sa njegovom vojskom. D’Artanjan nije smatrao za potrebno da ga obavesti da je smanjio broj svojih ljudi; bojao se da će tim priznanjem poljuljati poverenje svoga ortaka. Planše se mnogo obradova kada ču da je vojska već okupljena, i da je on, Planše, neka vrsta kralja koji deli dobit i štetu, i koji sa svoga prestola tezge drži pod platom jedan odred koji treba da ratuje protiv verolomnog Albiona, toga neprijatelja svih onih koji zaista vole Francusku.

Planše, dakle, izbroja d’Artanjanu dvadeset hiljada livri u novim zlatnicima do dvadeset franaka, kao svoj udeo, i drugih dvadeset hiljada kao d’Artanjanov, opet u zlatnicima po dvadeset franaka. D’Artanjan stavi svakih dvadeset hiljada franaka u po jednu vrećicu i odmeri ih držeći svaku u jednoj ruci, a zatim reče:

— Ovaj je novac vrlo nezgodno nositi, dragi moj Planše; znaš li da je težak više od trideset funti?

— Bože moj! Vašem će konju taj teret biti lak kao pero.

D’Artanjan odmahnu glavom.

— Šta mi tu pričaš, Planše; konj koji je pretovaren zato što nosi trideset funti pored torbe i konjanika, Ne prelazi više tako lako reku, ne preskače više tako lako zid ili jarak, a ako konj propadne, propao je i konjanik. Istina je da ti to ne znaš, Planše, ti koji si celoga svoga života služio u pešadiji.

— Dakle, gospodine, šta da radimo? — reče Planše koji je bio stvarno u nedoumici.

— Slušaj, — reče d’Artanjan — platiću svoju vojsku kada se vrati u domovinu. Sačuvaj mi moju polovinu od dvadeset hiljada franaka koje ćeš za to vreme iskoristiti.

— A moja polovina? — reče Planše.

— Nosim je sa sobom.

— Poverenje koje mi ukazujete čini mi čast, — reče Planše — ali ako se ne vratite?

— To je moguće, mada je to malo verovatno. Onda, Planše, u slučaju da se ne vratim… Daj mi pero da napišem svoj testament.

D’Artanjan uze pero i hartiju i napisa na običnom listu:

Ja, d’Artanjan, posedujem dvadeset hiljada livri koje sam uštedeo, paru na paru, za trideset i tri godine, koliko sam proveo u službi njegovog veličanstva kralja Francuske. Ostavljam pet hiljada Atosu, pet hiljada Portosu, pet hiljada Aramisu, da bi ih dali u moje i u svoje ime mome mladome prijatelju Raulu, vikontu de Braželonu. Ostavljam poslednjih pet hiljada Planšeu da bi sa što manje žaljenja podelio mojim prijateljima ostalih petnaest hiljada.

— U to ime potpisujem: D’Artanjan.

Planše je izgleda bio vrlo radoznao da sazna šta je d’Artanjan napisao.

— Evo, — reče musketar Planšeu — čitaj.

Kod poslednjih redi suze navreše Planšeu na oči.

— Mislite li da bez toga ne bih dao novac? Onda mi ne treba vaših pet hiljada.

D’Artanjan se nasmeši.

— Primi, Planše, jer ćeš tako izgubiti samo petnaest hiljada umesto dvadeset, i nećeš pasti u iskušenje da osramotiš potpis svoga gospodara i prijatelja, tražeći način da ništa ne izgubiš.

Kako je dobro poznavao srca ljudi i bakala, taj dragi g. d’Artanjan!

Oni koji su nazvali ludakom Don Kihota zato što je pošao da osvoji carevinu samo sa Sančom, svojim konjušarem, i oni koji su nazvali ludakom Sanču, zato što je pošao sa svojim gospodarem da osvoji pomenutu carevinu, ti bi sigurno imali isto mišljenje i o d’Artanjanu i o Planšeu.

Međutim, prvi je bio smatran kao jedan od najtananijih duhova na francuskom dvoru. Što se tiče onog drugog, on je s pravom stekao glas jedne od najmudrijih glava među bakalima u Lombardskoj ulici, i prema tome u Parizu, prema tome u Francuskoj.

Ali, ako bismo posmatrali ova dva čoveka onako kako bi ih posmatrali ostali ljudi, ako bismo uzeli u obzir sredstva pomoću kojih su oni računali da će vratiti na presto jednoga kralja, poredeći ta sredstva sa drugim sredstvima, i najgluplja glava u ovoj zemlji, gde ima toliko glupih glava, pobunila bi se protiv samouverenosti zapovednika i gluposti njegovoga ortaka.

Na sreću d’Artanjan nije bio čovek koji sluša budalaštine koje se govore oko njega, ni pakosno ogovaranje o sebi. On beše usvojio kao geslo: Radimo dobro i ostavimo ljude da pričaju. Planše sa svoje strane beše usvojio ovo drugo: Pustimo da ljudi rade šta hoće i ne govorimo ništa. Otuda su, dakle, kao i svi uzvišeni duhovi i ova dva čoveka laskali sebi u dubini duše da su u pravu, uprkos svih onih koji im nisu davali za pravo.

Pre svega, d’Artanjan krenu na put po najlepšem vremenu koje se moglo zamisliti; nebo je bilo vedro kao i njegov duh; išao je veseo i snažan, miran i odvažan, sav obuzet svojom odlukom koja izbija u čoveku u odlučnim trenucima, dajući mu novu snagu i nov podstrek; tu pojavu u ljudskom mehanizmu će buduće generacije umeti verovatno, mnogo bolje da protumače nego što mi to danas možemo. On ponovo, kao nekada, pođe onim putem tako bogatim pustolovinama, koji ga beše odveo u Bulonj i kojim je sada prolazio četvrti put. Mogao je skoro da raspozna utrte tragove svojih stopa na pločniku i tragove svojih pesnica na vratima gostionica; njegovo pamćenje, još uvek živo i sveže, vaskrsavalo je sada tu mladost koja se ne bi ni posle trideset godina odrekla ni njegovog plemenitog srca, ni njegove čelične ruke.

Kako je bila bogata priroda toga čoveka! Imao je sve strasti, sve mane, sve slabosti, i njegov pun suprotnosti duh, svojstven njegovoj inteligenciji, pretvarao je sve te mane u odgovarajuće dobre osobine. D’Artanjan, zahvaljujući svojoj mašti koja je stalno lutala, plašio se senke, i stideći se svoga straha on je nasrtao na tu senku i postajao tada izvanredno hrabar ako je opasnost stvarno postojala. Stoga je sve kod njega bilo uzbuđenje, i prema tome uživanje. Mnogo je voleo društvo ljudi, ali mu nikada nije bilo dosadno kada je bio sam, i više puta, da je čovek mogao da ga posmatra kad je bio sam, video bi ga kako se smeje na prostačke šale koje je sam sebi pričao, ili na smešne stvari koje je video u svojoj mašti, sve to na nekoliko trenutaka pre nego što ga obuzme dosada.

Ovoga puta d’Artanjan nije bio tako veseo kao što bi bio da je imao u izgledu da se sastane u Kaleu sa nekoliko dobrih prijatelja, umesto sa onih deset bitangi; ali seta mu je dolazila u posetu samo jednom na dan i tako ga je ovo mračno božanstvo pet puta posetilo pre nego što je ugledao more u Bulonju, i te su posete bile kratke.

Ali kada je najzad stigao, d’Artanjan oseti da će uskoro imati da pristupi poslu, i svako drugo osećanje osim čvrste vere, iščeze zauvek. Od Bulonja je išao obalom do Kalea.

Kale je bilo mesto opšteg sastanka; u Kaleu on beše naznačio svakom od svojih najmljenih ljudi gostionicu kod Velikog Monarha gde nije bilo skupo, gde su mornari sami kuvali, gde su vojnici, koji su nosili mač ali u kožnim koricama, razume se, nalazili stan, hranu i sve druge slasti života, za trideset sua dnevno.

D’Artanjan se spremao da ih zatekne kako besposliče, i da na prvi pogled oceni da li može da računa na njih kao na pouzdane drugove.

U pola pet uveče on stiže u Kale.

XXII

D’ARTANjAN PUTUJE ZA RAČUN TRGOVAČKE KUĆE PLANŠE I DRUG

Gostionica kod Velikog Monarha nalazila se u jednoj maloj ulici paralelnoj sa pristaništem, ali nije izbijala na samo pristanište; nekoliko malih ulica presecale su, kao prečaga na lestvicama, pristanište i ulicu. Iz ovih malih ulica ulazilo se odjednom sa pristaništa u ulicu i iz ulice se izbijalo pravo na pristanište.

D’Artanjan stiže na pristanište, pođe jednom od tih ulica i nađe se najednom ispred krčme kod Velikog Monarha. Mornari koji su se kockali, behu se posvađali i besno su pretili jedan drugom. Gostioničar, gostioničarka, dva momka, posmatrali su sa strahom društvo ovih nepoštenih kockara, jer se moglo očekivati svakoga trenutka da će početi da se tuku noževima i sekirama.

Kockanje se međutim nastavljalo.

Na jednoj kamenoj klupi sedela su dva čoveka i izgledalo je kao da su pazili na vrata; za četiri stola koja su se nalazila u dnu zajedničke prostorije sedelo je osam ljudi. Ni oni ljudi na klupi, ni oni za stolom nisu uzimali učešća ni u svađi ni u kocki. U ovim hladnokrvnim i ravnodušnim posmatračima d’Artanjan poznade svoju desetoricu.

Svađa je postajala sve žešća. Svaka strast ima kao i more, svoju plimu i svoju oseku. Kada je njegova strast dostigla svoj vrhunac, jedan mornar prevrnu sto i novac koji je bio na njemu. Sto se sruši, novac se otkotrlja. U tom trenutku sve osoblje u krčmi polete da pokupi novac koji je bio uložen u igru, i mnogi srebrnjak pokupiše ljudi koji se odmah izgubiše, dok su se mornari strahovito tukli među sobom.

Jedino ona dva čoveka na klupi i ona osmorica unutra, mada je izgledalo da se uopšte ne poznaju, jedino oni, ponavljamo, izgledalo je kao da su se dogovorili da ostanu hladnokrvni usred ove pomamne vike i zveckanja novca. Dvojica od njih samo odgurnuše nogom borce koji su dospeli čak ispod njihovog stola.

Druga dvojica, ne želeći da učestvuju u toj gužvi, izvadiše ruke iz džepova; dvojica opet, popeše se na sto za kojim su sedeli, kao što čine ljudi kada iznenada naiđe poplava, da se ne bi podavili.

— Dobro je, dobro, — pomisli D’Artanjan, kome nije izmakla nijedna pojedinost koju smo sada izneli — to je lepa zbirka: obazrivi, hladnokrvni, naviknuti na galamu, naviknuti na tuču. Dovraga, bio sam srećne ruke.

Odjednom nešto privuče njegovu pažnju na jedan kraj sobe.

Ona dva čoveka, koji su nogom odgurnuli onu dvojicu koji su se tukli, obasuše pogrdama mornari koji se behu pomirili.

Jedan od njih, upola pijan od besa, a potpuno od piva, pristupi onom manjem od one dvojice koji su mirno posmatrali, i upita ga pretećim tonom s kakvim je pravom dodirnuo nogom ove božje stvorove kad to nisu psi. I postavljajući mu to pitanje, i da bi ga ovaj bolje shvatio, on podnese pod nos svoju veliku pesnicu jednom od ljudi iz d’Artanjanove družine.

Ovaj čovek preblede, ali se nije moglo oceniti da li je prebledeo od straha ili od gneva; videći to, mornar zaključi da je od straha, i podiže svoju pesnicu u očevidnoj nameri da je spusti na glavu nepoznatoga. Ali mada se nije moglo ni primetiti da se napadnuti čovek pomakao s mesta, on tako snažno udari mornara u stomak, da se ovaj otkotrlja na kraj sobe, strašno se derući. U tom trenutku svi drugovi pobeđenoga jednodušno navališe na pobedioca. Ovaj s istom hladnokrvnošću o kojoj je već dao dokaza, ali dovoljno razborit da se ne lati oružja, dočepa jednu kriglu za pivo sa poklopcem od kalaja i njome premlati dvojicu, trojicu napadača; a zatim, u trenutku kada je izgledalo da će podleći brojno jačem neprijatelju, ona ostala sedmorica koji su ćuteći sedeli unutra i koji se ne behu ni pomakli s mesta, shvatiše da se to i njih tiče i poleteše mu u pomoć.

U isto doba, ona dvojica ravnodušnih na vratima okretoše se, nabirajući obrve i time jasno izražavajući nameru da neprijatelja napadnu s leđa, ako ovaj ne prestane da napada.

Gostioničar, njegovi momci, i dva noćna stražara koji su slučajno prolazili, i iz radoznalosti se behu primakli suviše blizu, nađoše se usred meteža, tako da i njih isprebijaše.

Parižani su udarali kao divovi, tako jednodušno i sa takvom taktikom, da je bilo milina gledati ih; najzad, primorani da se povuku ispred jačeg neprijatelja, oni se utvrdiše s druge strane velikog stola, čiji gornji deo četvorica zajednički podigoše dok druga dvojica, svaki od njih naoružan sa po jednim nogarima, kojima su se služili kao nekim ogromnim oružjem za obaranje, oboriše jednim udarcem osam mornara, udarajući ih po glavi svojim strašnim ratnim oružjem.

Ranjenici su, dakle, ležali po zemlji, a dvorana je bila ispunjena drekom i prašinom, kada d’Artanjan, zadovoljan probom, pristupi sa mačem u ruci, i udarajući jabukom svoga mača po svim glavama koje su se još držale uspravno, on viknu kratko: „Dosta!” i borba se u času prekide. Ljudi počeše da se povlače od sredine prema krajevima odaje tako da se d’Artanjan nađe sam nasred sobe, kao pobednik.

— Šta se događa? — upita on zatim, obraćajući se skupu veličanstvenim tonom kao Neptun kada je izgovorio svoje čuveno Quos ego…

U istom trenutku, i čim su čuli taj glas, da se i dalje poslužimo Virgilijevom metaforom, najmljeni ljudi g. d’Artanjana, poznavši svaki za sebe svoga vrhovnog gospodara, istovremeno obuzdaše svoj gnev i prestadoše da se tuku daskama i nogarima.

Mornari, sa svoje strane, videći taj dugi isukani mač, taj borbeni izgled i tu veštu ruku čoveka koji je priskočio u pomoć njihovim neprijateljima, a koji je, kako im se činilo, navikao da zapoveda, pokupiše svoje ranjenike i svoje bokale za pivo.

Parižani obrisaše čelo i pokloniše se svome starešini.

Krčmar kod Velikog Monarha obasu d’Artanjana čestitanjima. On ih primi kao čovek koji zna da mu pripada ono što mu se daje, a zatim reče da ide da prošeta po pristaništu dok večera ne bude gotova.

Odmah svaki od njegovih najamnika, shvativši poziv, uze svoj šešir, strese prašinu sa svoga odela i pođe za d’Artanjanom. Ali se d’Artanjan, lutajući ulicama i razgledajući sve oko sebe, dobro čuvao da negde ne zastane; on se uputi ka nasipu, a ona desetorica ljudi, uplašeni zato što idu istim putem, uznemireni što vide desno i levo i iza sebe drugove na koje nisu računali, pođoše za njim, gledajući se besno.

Tek u najzabačenijem kutku najdublje peščane uvale, d’Artanjan, smešeći se što ih vidi tako daleko jedne od drugih, okrete se prema njima, dajući im rukom jedan miroljubiv znak i reče:

— De, de, gospodo, nećemo valjda da progutamo jedni druge; vi ste stvoreni da živite zajedno, da se slažete u svakom pogledu, a ne da proždirete jedni druge.

Tada oni prestadoše da se ustežu; ljudi odahnuše kao da ih je neko oslobodio iz groba i počeše ljubazno da posmatraju jedni druge. Potom pogledaše u svoga starešinu, koji već odavno beše naučio kako da se obraća ljudima toga kova i koji im održa sledeći kratak govor, sa svom žestinom pravoga Gaskonjca.

— Gospodo, vi svi znate ko sam. Uzeo sam vas u službu znajući da ste hrabri i želeći da i vi uzmete učešća u jednom slavnom pohodu. Imajte na umu da radeći sa mnom radite za kralja. Predočavam vam samo: ako dozvolite da se o ovom ma šta sazna, biću primoran da vam odmah razbijem glavu na način kakav mi se bude učinio najzgodniji. Vama je poznato, gospodo, da su državne tajne kao smrtonosan otrov: dok god se taj otrov nalazi u kutiji i dok god je ta kutija zatvorena, on nije škodljiv: kad se izvadi iz kutije, on ubija. Sada, približite se i čujte o toj tajni ono što mogu da vam kažem. Svi se radoznalo približiše.

— Približite se — nastavi d’Artanjan — tako da nas ni ptica koja leti iznad naših glava, ni zec koji skakuće po peščanim brežuljcima, ni riba koja iskače iz vode, ne mogu čuti. Radi se o tome da saznamo i da dostavimo g. vrhovnom rukovaocu finansija koliko štete nanosi francuskim trgovcima krijumčarenje iz Engleske. Ja ću svuda ući i sve ću videti. Bićemo siromašni ribari iz Pikardije koje je iznenadna oluja izbacila na obalu. Samo, moglo bi se saznati ko smo i mogli bismo zbog toga imati neprilike; stoga je vrlo važno da budemo u mogućnosti da se branimo. Eto zašto sam izabrao vas, smatrajući da ste pametni i hrabri ljudi. Vodićemo lep život, a nećemo biti izloženi velikoj opasnosti, s obzirom da imamo za sobom moćnog zaštitnika, i zahvaljujući njemu, nema mogućnosti da zapadnemo u nepriliku. Samo me jedno brine, ali se nadam da ćete me osloboditi te brige pošto se budemo ukratko objasnili. Brine me što vodim sa sobom posadu sastavljenu od neukih ribara, jer bi nam takva posada ogromno mnogo smetala; ali ako bi se među vama slučajno našao neko ko poznaje more…

— Oh, ako je samo to! — reče jedan od d’Artanjanovih najmljenih ljudi — Ja sam bio tri godine zarobljenik tuniskih gusara i znam da upravljam brodom kao admiral.

— Vidite li — reče d’Artanjan — kako je slučaj sjajna stvar!

D’Artanjan izgovori ove reči, praveći se neverovatno bezazlen, jer d’Artanjan je odlično znao da je ta žrtva gusara i sam bivši gusar, i uzeo ga je u službu baš zato što je to znao. Ali d’Artanjan nije nikada govorio više nego što je bilo potrebno; uvek je ostavljao ljude u nedoumici. On se dakle zadovolji tim objašnjenjem i primi tu stvar, ne pitajući se otkuda ona potiče.

— A ja — reče drugi — srećnim slučajem imam jednog ujaka koji rukovodi radovima u pristaništu La Rošel. Još dok sam bio sasvim mali igrao sam na čamcima i lađicama: znam da upravljam veslom i jedrom i čikam ma koga mornara koji plovi po okeanima da bude veštiji od mene.

Ni ovaj, isto kao ni onaj prvi, nije lagao: šest godina je veslao kao robijaš na galijama njegovoga veličanstva u Sioti²⁸.

Druga dvojica su bili iskreniji; otvoreno su priznali da su služili na jednom brodu kao osuđeni vojnici; nisu se stideli toga. Tako je d’Artanjan bio starešina šestorice ratnika i četvorice mornara i imao istovremeno suvozemnu i pomorsku vojsku, zbog čega bi Planše bio neobično gord, da je Planše mogao to da zna.

Sada se radilo samo o opštem rasporedu i d’Artanjan ga iznese vrlo kratko i jasno. On naredi svojim ljudima da budu spremni da pođu za Hag, idući jedni duž obale koja vodi do Breskena, a drugi putem koji vodi za Anvers.

Sastanak je bio zakazan kroz petnaest dana na glavnom trgu u Hagu, pošto su izračunali koliko treba da pređu svakog dana.

D’Artanjan je rekao svojim ljudima da se udruže po dvoje, kako hoće, prema naklonostima koje osećaju jedni prema drugima. On sam izabra dva vojnika koji su imali najmanje zlikovački izgled i koje je nekada poznavao; njihove su jedine mane bile što su bili kockari i pijanice. Ovi ljudi ne behu izgubili baš svaki pojam o uljudnosti, i da su imali pristojno odelo, u njihovim srcima bi se ponovo probudio ljudski ponos. Da ne bi pobudio zavist kod onih drugih, d’Artanjan ih pusti da prvi pođu. Zadržao je dvojicu svojih ljubimaca, obukao ih u svoje staro odelo i pošao sa njima.

Ovoj dvojici, koji su izgleda uživali potpuno d’Artanjanovo poverenje, on poveri nešto što beše izmislio a što je trebalo da obezbedi uspeh njegovog poduhvata. Priznao im je da se radilo ne o tome da se sazna koliko krijumčarenje iz Engleske nanosi štete Francuskoj trgovini, već naprotiv koliko krijumčarenje iz Francuske može da nanese štete engleskoj trgovini. Izgledalo je da je ubedio ove ljude; i zaista ih beše ubedio. D’Artanjan je bio siguran da će prve pijanke, kada budu mrtvi pijani, jedan od njih dvojice razglasiti ovu važnu tajnu celoj družini. Izgledalo mu je da je dobro smislio celu stvar i da se neće prevariti.

Petnaest dana posle onoga što smo videli da se dogodilo u Kaleu, cela se družina nađe na okupu u Hagu.

Tada d’Artanjan opazi da su se svi njegovi ljudi vrlo vešto prerušili u mornare koji su manje ili više nastradali na moru.

D’Artanjan ih ostavi da spavaju u nekom ćumezu u Njukerkstritu, a on sam nađe ugodan stan na velikom kanalu.

Saznao je da se kralj Engleske beše vratio kod svoga saveznika Viljema II od Nasaua, izbornog kneza Holandije. Saznao je još i to da je usled toga što ga je kralj Luj XIV odbio, pomalo oslabila zaštita koju je dotle uživao, i da se zato povukao u jednu malu kuću u selu Ševeningen, na peščanim brežuljcima kraj mora, nepunu milju od Haga.

Govorilo se da se tu nesrećni izgnanik tešio zbog svoga izgnanstva, gledajući sa onom setom koja je svojstvena prinčevima njegove loze, ono ogromno Severno More koje ga je delilo od Engleske, kao što je nekad Mariju Stjuart delilo od Francuske. Tu, iza nekoliko drveta u lepoj šumi Ševeningena, gde na ovim peščanim brežuljcima raste žutozlatan vres, Čarls II je živeo kao i taj vres, samo nesrećniji od njega, jer je živeo svestan, čas nadajući se, čas očajavajući.

D’Artanjan ode jednoga dana čak do Ševeningena da bi se uverio u ono što se pričalo o kralju. I zaista vide Čarlsa II kako izlazi zamišljen i sam, kroz jednu malu kapiju koja je vodila pravo u šumu, i kako šeta po obali dok sunce zalazi, ne privlačeći na sebe čak ni pažnju mornara koji su, vraćajući se uveče, izvlačili svoje barke na peščanu obalu kao mornari u drevnoj Grčkoj.

D’Artanjan poznade kralja. Vide kako upire svoj tužan pogled u ogromno prostranstvo mora, i na njegovom bledom licu vide odblesak sunčevih zraka koje je već presecala tamna linija na horizontu.

Zatim se Čarls II vrati u usamljenu kuću, i dalje sam i tužan, idući polako i uživajući da sluša kako trošan i živ pesak škripi pod njegovim nogama.

Iste večeri d’Artanjan uze pod zakup, za hiljadu livri, jednu ribarsku barku koja je vredela četiri hiljade. Isplatio je tih hiljadu livri u gotovom, a ostale tri hiljade je položio kod predsednika opštine. Posle toga ukrca po mračnoj noći, tako da ih niko ne vidi, šestoricu ljudi koji su predstavljali njegovu suvozemnu vojsku; za vreme oseke, u tri sata izjutra, on isplovi na pučinu, i da bi izgledalo da su samo on i ona četvorica na brodu, on svakom od njih odredi neki posao, a u stvari on se oslanjao samo na veštinu svoga robijaša na galijama, kao što bi to činio da je bio u pitanju prvi pilot u pristaništu.

XXIII

OVDE JE PISAC PRIMORAN DA I PROTIV SVOJE VOLjE GOVORI MALO O ISTORIJI

Dok su se kraljevi i ostali ljudi bavili tako Engleskom koja je upravljala sama sobom, i kojom se, moramo reći, nije nikad tako rđavo upravljalo, jedan čovek koga je Bog izabrao, na kome je zaustavio svoj pogled i u koga je upro svoj prst, jedan čovek, predodređen da mu ime bude zapisano zlatnim slovima u istoriji, nastavljao je pred licem celoga sveta svoje tajanstveno i smelo delo. Išao je napred, a niko nije znao kuda ide, mada su ga, ne samo Engleska već i Francuska i Evropa gledale kako korača sigurnim korakom i uzdignute glave. Ispričaćemo sve što se o tome čoveku znalo.

Monk se beše izjasnio za Rump parliament ili, ako više volite, za Krnji parlament, kako su ga zvali. General Lembert je taj parlament, idući za Kromvelovim primerom čiji je bio zamenik, tako tesno opkolio da bi ga naterao da izvrši njegovu volju, da nijedan njegov član, dok god je trajala opsada, nije mogao da iziđe iz njega, a samo je jedan, Pjer Venvort uspeo da uđe.

U ovoj dvojici, Lembertu i Monku, sve je bilo oličeno: prvi je predstavljao vojni despotizam, drugi čist republikanski duh. Ova dvojica behu jedina dva politička predstavnika one revolucije u kojoj je Čarls I izgubio najpre krunu a zatim i glavu.

Uostalom Lembert nije ni pokušavao da prikriva svoje namere; hteo je da uspostavi čisto vojničku vladu i da bude na njenom čelu.

Monk, strogi republikanac, govorili su jedni, hoće da održi Rump parliament, koji je ipak oli čavao parlament, mada je on bio izopačena slika republike. Monk vešt slavoljubac, govorili su drugi, hoće samo da mu taj parlament, koji se on pretvarao da štiti, posluži kao čvrst stepenik preko koga bi se popeo do prestola sa koga je Kromvel svrgnuo kralja, ali na koji nije smeo da sedne.

Tako su Lembert, koji je gonio parlament, i Monk, koji se izjasnio za njega, postali neprijatelji.

Stoga su Lembert i Monk pomišljali najpre da svako sebi stvori vojsku: Monk u Škotskoj gde su se nalazili prezviterijanci i monarhisti, to jest nezadovoljnici; Lembert u Londonu gde se, kao i uvek, nalazila najžešća opozicija protiv vlasti koja je bila pred očima.

Monk beše uspostavio mir u Škotskoj; tu je obrazovao svoju vojsku i u njoj je našao sebi utočište: on je čuvao nju a ona njega. Monk je znao da još nije došao dan, koji je gospod odredio da se izvrše velike promene: i stoga je izgledalo da njegov mač još mora da ostane u koricama. U svojoj divljoj i krševitoj Škotskoj iz koje ga niko ne bi mogao da istera, on je bio neograničeni gospodar jedne vojske od jedanaest hiljada oprobanih vojnika koje je mnogo puta vodio u pobedu; isto tako, a možda i bolje obavešten kako stoje stvari u Londonu nego Lembert, čiji se glavni štab nalazio usred Londona, eto takav je bio Monkov položaj kad se sto milja daleko od Londona izjasnio za parlament; a Lembert, kao što smo već kazali, živeo je u prestonici. Tu se nalazilo središte njegove delatnosti, tu je on okupljao oko sebe sve svoje prijatelje i najniže pučanstvo koje je večito sklono da voli neprijatelje postojeće vlasti.

U Londonu je, dakle, Lembert saznao da sa granica Škotske general Monk daje svoju podršku parlamentu. On je zaključio da ne sme više da gubi u vremenu i da reka Tvid nije tako daleko od Temze, da vojska, pod dobrom komandom ne bi mogla u jednom koraku da pređe to odstojanje od jedne reke do druge. Sem toga, on je znao da će, ukoliko budu postepeno ulazili dublje u Englesku,

Monkovi vojnici stvarati onu grudvu snega koja, kotrljajući se, stalno raste, povećavajući izglede na uspeh slavoljupca, one koji treba da ga dovedu do cilja. On dakle okupi svoju vojsku, koja je bila opasna zato što je bila i velika i sastavljena od ljudi koji ne prezaju ni od čega, i pođu Monku ususret. Ovaj je, kao oprezni moreplovac, koji plovi između podvodnih stena, išao napred sasvim polako i oprezno, pokušavajući da načuje i da nasluti sve što se događalo u Londonu.

Dve vojske opaziše jedna drugu kada su bile iznad Njukastla; Lembert, koji je stigao prvi, ulogori se u samom gradu.

Monk, uvek oprezan, zaustavi se tamo gde se beše zatekao i učvrsti svoj glavni štab u Koldstrimu, na Tvidu.

Kada se Lembert pojavi, radost zavlada u Monkovoj vojsci, dok međutim, kada Lembertova vojska ugleda Monka, u njoj nasta nered; moglo bi se pomisliti da su ove neustrašive kavgadžije, koji su toliko galamili na ulicama Londona, krenuli napred u nadi da neće nikoga sresti, i da sada, kad su videli da su naišli na vojsku koja ne samo da nosi visoko napred svoju zastavu, već da zna šta brani i za šta se bori, pomislilo bi se, rekli smo, da su ove neustrašive kavgadžije počeli da razmišljaju o tome da su manje dobri republikanci nego Monkovi vojnici, koji se bore za parlament, dok se međutim Lembert nije borio ni za koga, pa čak ni za samog sebe.

Što se tiče Monka, ako je ovaj imao da razmišlja, to mora da je bilo vrlo tužno, jer istorija kaže, a ova stidljiva gospa, kao što znamo, ne laže nikada, jer istorija kaže, da onoga dana kad je stigao u Koldstrim, uzalud su po čitavom gradu tražili jednu ovcu.

Da je Monk komandovao vojskom Engleza, to bi bio razlog da cela njegova armija dezertira. Ali sa Škotima nije isti slučaj kao sa Englezima kojima je to krvavo meso neophodno; Škoti, koji su rasa siromašna i umerena u jelu i u piću, žive od malo ječma zdrobljenog između dva kamena, koji razmute u malo izvorske vode i kuvaju u usijanom sudu od peščara.

Škoti, kad im podeliše ječam, nisu više brinuli o tome da li u Koldstrimu ima ili nema mesa.

Monk, koji ne beše navikao na pogače od ječma, bio je gladan, i njegov glavni štab koji je bio bar isto toliko izgladneo koliko i on, gledao je brižno desno i levo da bi saznao šta će se spremiti za večeru.

Monk je tražio da ga obaveste šta je učinjeno; njegove izvidnice su naišle na pust grad i na prazne ostave; na mesare i na hlebare nije trebalo računati u Koldstrimu. Ne nađoše, dakle, ni najmanji komad hleba za generalovu trpezu.

Kako su izveštaji postepeno stizali, jedan obeshrabrujući od drugog, Monk, videći kako se na licima svih ocrtava strah i malodušnost, reče da nije gladan; uostalom govorio je da će jesti sutra, pošto se Lembert tu nalazio svakako sa namerom da započne bitku, i prema tome da ostavi svoje zalihe hrane ako bude primoran da napusti Njukastl, ili da njegove vojnike zauvek oslobodi gladi, ako bude pobedilac.

Ovo je utešilo samo mali broj; ali je Monk vodio računa o tome, jer je Monk, koji je izgledao vrlo blag, imao u sebi vrlo mnogo zapovedničkog.

Morali su, dakle, da budu svi zadovoljni. Monk, koji je isto toliko bio izgladneo koliko i njegovi ljudi, ali pretvarajući se da mu je potpuno svejedno što nisu mogli da nađu tu ovcu, odseče parče duvana dugačko pola palca sa jednog smotuljka duvanskih listova, koji je imao jedan podoficir iz njegove pratnje, i poče da žvaće to parče duvana, tvrdeći svojim oficirima da je glad uobraženje i da uostalom čovek nikada ne može da bude gladan dok god ima šta da žvaće.

Ova šala zadovolji nekolicinu onih koji se nisu složili sa njegovim prvim zaključkom koji beše izveo u vezi sa Lembertovim susedstvom; broj upornih se, dakle, za toliko beše smanjio; zatim postaviše straže, počeše izviđanja, a general produži svoju skromnu večeru ispod svoga otvorenog šatora.

Između njegovog i neprijateljskog logora dizala se jedna stara opatija od koje je danas ostalo samo nekoliko ruševina, a koja je tada još čvrsto stajala, i koju su nazivali Njukastelska opatija. Ona beše sagrađena na prostranom zemljištu odvojenom i od ravnice i od reke; to je zemljište bilo prilično močvarno jer su se u njega slivale vode sa izvora i natapale ga kiše. Međutim, usred ovih baruština pokrivenih gustom travom, ševarom i trskom, pomaljalo se čvrsto zemljište koje je nekada bilo namenjeno za povrtnjak, park, vrt sa cvećem i sporedne zgrade opatije koja je ličila na one velike morske paukove sa okruglim telom i čije se noge granaju polazeći od toga kruga.

Povrtnjak, koji je predstavljao najdužu paukovu nogu, prostirao se sve do Monkovog logora. Nažalost, bili su, kao što smo već kazali, prvi dani meseca juna, a u povrtnjaku, koji, uostalom, beše napušten, nije skoro ničeg bilo.

Monk je naredio da se taj prostor dobro čuva jer je bilo najviše izgleda da se odatle izvrši neki prepad. S one strane opatije videle su se vatre u logoru generala neprijateljske vojske; ali između ovih vatri i opatije pružao se Tvid čiji su se talasi svetleli kao krljušti, pod gustom senkom nekoliko velikih hrastova.

Monk je vrlo dobro poznavao taj položaj jer su mu Njukastl i okolina više puta poslužili kao glavni stan. On je znao da će danju neprijatelj moći bez sumnje da ubaci svoje izvidnice u ruševine i da tu izazove čarku, ali da će se noću dobro čuvati da se izlaže opasnosti. Bio je dakle bezbedan.

I stoga su ga njegovi vojnici mogli videti kako spava kao Napoleon uoči bitke kod Austerlica, posle onoga što je on razmetljivo nazivao svojom večerom, to jest posle onoga žvakanja koje smo opisali na početku ovoga poglavlja, sedeći na svojoj stolici od trske, osvetljen svetlošću svoje lampe i svetlošću meseca koji beše počeo da se penje na nebu.

A to znači da je bilo oko pola deset uveče. Odjednom iz tog polusna, koji je možda bio samo prividan, Monka trže jedna četa vojnika koji dotrčaše uz veselu viku i počeše da udaraju nogama o motke Monkovog šatora, larmajući istovremeno da bi ga probudili. Tolika galama nije bila potrebna. General otvori oči.

— Šta je, deco? Šta se to događa? — upita general.

— Generale, — odgovoriše u jedan glas nekolicina njih — večeraćete!

— Ja sam već večerao, gospodo — odgovori ovaj mirno — i kao što vidite mirno sam vario. Ali uđite i recite mi šta vas dovodi k meni.

— Generale, dobra vest.

— Kako! Da nam Lembert ne poručuje da će se sutra tući?

— Ne, ali smo uzaptili jednu ribarsku barku koja je nosila ribu u logor u Njukastlu.

— Pogrešili ste, prijatelji. Ona gospoda iz Londona su fina i polažu na to da budu prvi posluženi; učinićete da budu zlovoljni; večeras i sutra biće nemilosrdni. Bilo bi lepo i pristojno, verujte mi, da vratite g. Lembertu njegovu ribu i njegove ribare, osim ako…

General malo razmisli.

— Recite mi, molim vas, — produži on — ko su ti ribari?

— Mornari iz Pikardije koji su lovili duž obala Francuske ili Holandije i koje je jak vetar izbacio na našu obalu.

— Da li neki od njih govori našim jezikom?

— Njihov nam se starešina obratio sa nekoliko reči na engleskom.

Generalovo nepoverenje budilo se postepeno dok su mu davali obaveštenja.

— U redu — reče on. — Želim da vidim te ljude; dovedite mi ih.

Jedan se oficir odvoji i pođe odmah da ih dovede.

— Koliko ih je? — produži Monk — I na kakvom su brodu došli?

— Ima ih desetorica ili dvanaestorica, a plove na jednoj brzoj ribarskoj jedrilici, kako to oni kažu, koja je, kako nam izgleda, sagrađena u Holandiji.

— I kažete da su nosili ribu u logor g. Lemberta?

— Da, generale. Izgleda čak da su imali vrlo dobar ulov.

— Dobro, sad ćemo to da vidimo — reče Monk.

I zaista, u tom trenutku oficir se vrati, dovodeći starešinu tih ribara, čoveka koji je mogao imati pedeset do pedeset i pet godina otprilike, ali koji je lepo izgledao. Bio je srednjeg rasta i nosio je kaput do kolena od grube vunene tkanine i kapu koju beše natukao do očiju; za pojasom je imao veliki nož i hodao je onim nesigurnim korakom koji je svojstven mornarima koji usled ljuljanja lađe nikad ne znaju da li će stati nogom na dasku za iskrcavanje ili u prazan prostor, i zato traže za svaki svoj korak čvrstu podlogu kao da postavljaju šipove.

Monk je prirodnim i pronicljivim pogledom dugo posmatrao ribara koji se smešio onim pomalo podrugljivim i pomalo glupim osmehom koji je svojstven našim seljacima.

— Govoriš li engleski? — upita ga Monk na odličnom francuskom jeziku.

— O, vrlo rđavo, milorde — odgovori ribar.

Ovaj je odgovor dao pre sa onim brzim i isprekidanim naglašavanjem kakvo ga imaju ljudi preko Loare, nego sa onim pomalo razvučenim naglaskom kakav se čuje u zapadnom i severnom delu Francuske.

— Ali ga ipak govoriš — navaljivao je Monk da bi bolje obratio pažnju na taj naglasak.

— Eh, mi pomorci, mi govorimo pomalo sve jezike.

— Ti si dakle mornar — ribar?

— Za danas, milorde ribar i čak sjajan ribar. Ulovio sam jednog morskog grgeča koji je težak najmanje trideset funti i više od pedeset morskih mrena, imam i sitne pišmole koji će biti savršeni kada se isprže.

— Ostavljaš mi utisak da si više lovio u Gaskonjskom Zalivu nego u La Manšu — reče Monk, smešeći se.

— Zaista, ja sam sa juga; zar to smeta da bi neko bio dobar ribar, milorde?

— Nimalo, i otkupiću ti tvoju ribu; a sada reci iskreno: kome si je namenio?

— Milorde, neću vam kriti da sam pošao u Njukastl, idući stalno obalom, kad je jedna grupa konjanika koja je išla obalom u suprotnom pravcu, dala znak mojoj barci da se vrati do logora Vaše milosti, pod pretnjom da će na nas osuti vatru. Kako nisam bio naoružan za borbu, — dodade mornar smešeći se — morao sam da poslušam.

— A zašto si išao kod Lemberta a ne kod mene?

— Milorde biću iskren; da li mi Vaše Gospodstvo to dozvoljava?

— Da, i ako je potrebno, naređujem ti.

— Pa lepo, milorde, išao sam kod g. Lemberta zato što ta gospoda varošani dobro plaćaju, dok vi Škoti koji ste puritanci, prezviterijanci, konventerci, i kako se sve već ne zovete, vi jedete malo, a uopšte ne plaćate.

Monk sleže ramenima, ali ipak nije mogao da se uzdrži da se istovremeno i ne nasmeši.

— A zašto, kada si sa juga, dolaziš da loviš duž naših obala?

— Zato što sam učinio glupost i oženio se u Pikardiji.

— Da, ali Pikardija nije Engleska.

— Milorde, čovek otisne brod na more, ali Bog i vetar čine ostalo i teraju brod kuda oni hoće.

— Nisi dakle imao nameru da se iskrcaš kod nas?

— Nikako.

— A kojim si putem išao?

— Vraćali smo se iz Ostenda gde smo već opazili skuše, kada nas jak južni vetar ponese svojom strujom; tada, videći da je uzaludno boriti se sa njim, pošli smo u pravcu u kome je on duvao. Trebalo je, dakle, da nam lov ne bi propao, a imali smo dobar lov, da ga prodamo u najbližem pristaništu u Engleskoj; a to najbliže pristanište bio je Njukastl; rekli su nam da nam se ukazala dobra prilika jer se, kako u logoru tako i u gradu, broj ljudi znatno povećao; još su nam kazali da i u jednom i u drugom ima veoma mnogo vrlo bogatih i vrlo izgladnelih plemića; tada sam se uputio prema Njukastlu.

— Ali gde su ti drugovi?

— Oh! Moji su drugovi ostali na brodu; to su mornari, neuki ljudi.

— Dok ti?… — reče Monk.

— Oh, ja, — reče gazda smejući se — ja sam sa svojim ocem prošao mnogo sveta i znam kako se na svim jezicima sveta kaže marjaš, talir, pistola, zlatnik od deset franaka, zlatnik od dvadeset franaka; i stoga me moja posada sluša kao proroka i pokorava mi se kao da sam admiral.

— Znači ti si izabrao g. Lemberta kao bolju mušteriju?

— Da, svakako. I budite iskreni, milorde, zar sam se prevario?

— To ćeš videti docnije.

— U svakom slučaju, ako je neko pogrešio, pogrešio sam ja, i ne treba zbog toga da se ljutite na moje drugove.

— Ovaj je ugursuz zaista duhovit — pomisli Monk.

A zatim, pošto je nekoliko trenutaka ćuteći pažljivo posmatrao ribara, general ga upita:

— Kazao si mi, dakle, da dolaziš iz Ostenda?

— Da, milorde, pravo odande.

— Onda si sigurno čuo šta se tamo priča o sadašnjim događajima, jer se njima bez sumnje bave i Francuska i Holandija. Šta radi onaj koji sebe smatra kraljem Engleske?

— Oh, milorde, — uzviknu ribar sa bučnom i preteranom iskrenošću — srećno ste se baš na mene obratili, jer zaista mogu odlično da vam odgovorim. Pomislite, milorde, kada smo se usput sklonili u pristanište u Ostende da prodamo ono malo skuša što ih besmo ulovili, video sam kralja kako šeta po nasipu, očekujući svoje konje koji je trebalo da ga odvedu u Hag: to je jedan visok, bled čovek sa crnom kosom i okrutnim izrazom. Uostalom izgleda da nije baš zdrav i da mu holandski vazduh ne prija.

Monk je vrlo pažljivo slušao ovo brzo, slikovito i opširno pričanje ribara, koji je govorio jezikom koji nije bio njegov; na sreću, rekli smo već, on se vrlo lako izražavao na tome jeziku. Ribar je, sa svoje strane, upotrebljavao čas neku francusku, čas neku englesku reč, čas neku koja je izgledalo da ne pripada nijednom jeziku, a koja je bila gaskonjska. Srećom, njegove su oči tako rečito govorile umesto njega, da je čovek mogao da propusti neku reč koju su izgovorila njegova usta, ali nijednu koju je izražavao njegov pogled.

Izgledalo je da je general bio vrlo zadovoljan ovim ispitivanjem.

— Mora da si čuo da je ovaj bivši kralj, kako ga ti zoveš, pošao u Hag u nekoj nameri.

— O, da, dabome, da sam to čuo — reče ribar.

— A u kojoj nameri?

— Pa uvek u istoj — odgovori ribar; — zar ga ne proganja misao da se vrati u Englesku?

— To je istina — reče Monk zamišljen.

— A sem toga, — dodade ribar — da će izborni knez… znate, milorde, Viljem II…

— Pa, šta?

— Da će mu pomoći koliko god bude mogao.

— A, ti si to čuo?

— Ne, ali ja to verujem.

— Izgleda da se dobro razumeš u politiku? — upita Monk.

— Oh! Mi mornari, milorde, koji smo naviknuti da ispitujemo vodu i vazduh, to jest dve najnestalnije stvari na ovom svetu, retko se varamo u ostalim stvarima.

— No, — reče Monk, menjajući predmet razgovora — kažu da ćeš dobro da nas nahraniš.

— Što budem bolje mogao, milorde.

— Pre svega, koliko tražiš za svoju ribu?

— Nisam tako glup, milorde, da ja odredim cenu.

— Zašto?

— Zato što moja riba ionako pripada vama.

— Po kome pravu?

— Po pravu jačega.

— Ali ja imam nameru da ti je platim.

— To je vrlo velikodušno od vas, milorde.

— I čak onoliko koliko vredi.

— Ja ne tražim toliko.

— Ali šta ti onda tražiš?

— Tražim da me pustite da odem.

— Gde to? Kod generala Lemberta?

— Ja da idem kod njega? — uzviknu ribar — A zašto bih ja išao u Njukastl kad nemam više riba.

— U svakom slučaju, saslušaj me.

— Slušam.

— Dajem ti jedan savet.

— Šta! Milord hoće da mi plati i još da mi da dobar savet! Ali milord je isuviše dobar prema meni.

Monk gledaše netremice mornara u koga je i dalje pomalo sumnjao.

— Da, hoću i da ti platim i da ti dam savet, jer je jedno u vezi s drugim. Dakle, ako se vratiš kod generala Lemberta…

Mornar učini jedan pokret glavom i ramenima, koji je značio: Ako mu je stalo do toga, pustimo ga da govori.

— Nemoj da ideš preko močvara — produži Monk; — nosićeš novac, a ja sam tamo postavio nekoliko zaseda u kojima se nalaze Škoti. To su ljudi sa kojima je teško izići na kraj, koji slabo razumeju jezik kojim ti govoriš, mada mi izgleda da je on sastavljen iz tri jezika, i koji bi ti mogli oduzeti ono što ti ja budem dao; i kada se budeš vratio u svoju zemlju, sigurno da bi pričao da general Monk ima dve ruke, jednu škotsku a drugu englesku, i da onom škotskom oduzima ono što je dao engleskom.

— Oh! Generale, ići ću kuda vi hoćete, budite spokojni — reče mornar sa strahom koji je isuviše vidno pokazivao, da se odmah moglo videti da je preteran. — Ja ne tražim ništa drugo nego da ostanem ovde, ako vi želite da ostanem.

— Ja ti to verujem, — reče Monk sa neprimetnim osmehom — ali ja ipak ne mogu da te zadržim pod svojim šatorom.

— Ja to i ne očekujem, milorde, i želim samo da mi Vaša milost odredi gde da se smestim. Neka se ne ustručava, jedna će noć brzo proći.

— Onda ću narediti da te otpreme do tvoje barke.

— Kako Vaša milost bude izvolela. Samo kada bi Vaša milost htela da naredi da me otprati neki tesar, bio bih joj veoma zahvalan.

— A zašto?

— Zato što su ona gospoda iz vaše vojske, vukući je uz vodu pomoću palamara koje su privezali za svoje konje, malo oštetili moju barku, udarajući o stene na obali, tako da voda u visini bar dve stope pokriva dno moje barke, milorde.

— Izgleda mi da je to jedan razlog više da sam čuvaš svoju barku.

— Milorde, slušam vaša naređenja — reče ribar. — Istovariću svoje korpe gde vi budete hteli, a zatim ćete mi platiti, ako hoćete; pustićete me da odem ako vam se to bude sviđalo. Vidite da je sa mnom lako izići na kraj.

— Dobro, dobro, ti si neka dobričina — reče Monk, čiji ispitivački pogled nije mogao da otkrije ništa sumnjivo u ribarevom jasnom pogledu. — Hej, Didžbi!

Pojavi se jedan ađutant.

— Odvešćete ovog čestitog momka i njegove drugove do malih šatora koji služe kao kantine, ispred močvara; tako će biti blizu svoje barke, a međutim neće provesti ovu noć u vodi. Šta je Spithede?

Spithed je bio onaj podoficir od koga Monk beše pozajmio ono parče duvana za večeru.

Spithed, ulazeći u generalov šator bez poziva, opravdavao je ovo Monkovo pitanje.

— Milorde, — reče on — neki francuski plemić prijavio se predstražama i traži da govori sa Vašom milošću.

Razume se da je to sve rečeno na engleskom.

Mada je razgovor vođen na tom jeziku, ribar učini jedan lak pokret, koji Monk nije ni primetio, poštoje bio zauzet razgovorom sa svojim oficirom.

— A ko je taj plemić? — upita Monk.

— Milorde, — odgovori Spithed — rekao mi je ko je; ali ta vraška francuska imena tako je teško da naše škotsko grlo izgovori, da nisam mogao da ga zapamtim.

Sem toga, prema onome što su mi rekli stražari, to je onaj isti plemić koji je juče došao u naš logor i koga Vaša milost nije htela da primi.

— Istina je, držao sam savet sa oficirima.

— Da li je milord štogod odlučio u pogledu toga plemića?

— Da, naredite da ga dovedu.

— Treba li da preduzmem neke mere predostrožnosti?

— Koje?

— Da mu vežemo oči, naprimer.

— A zašto? On će videti samo ono što ja budem želeo da vidi, to jest da sam okružen sa jedanaest hiljada junaka koji će rado poginuti za čast parlamenta, Škotske i Engleske.

— A šta ćemo sa ovim čovekom, milorde? — reče Spithed pokazujući na ribara, koji je za vreme toga razgovora stajao nepomično, kao čovek koji vidi ali ne razume.

— A, da, reče Monk.

Zatim okrenuvši se prema trgovcu ribom, reče:

— Doviđenja, prijatelju; našao sam ti konačište. Didžbi, odvedite ga. Ne boj se, malo docnije poslaćemo ti novac.

— Hvala, milorde — reče ribar.

I pozdravivši, on pođe sa Didžbijem.

Na sto koraka od šatora, nađe svoje drugove koji su brzo razgovarali šapatom, ali im on dade znak koji kao da ih umiri:

— Hej, vi tamo! — reče gazda — hodite ovamo. Njegovo gospodstvo general Monk, toliko je plemenit da nam plaća našu ribu, i toliko je dobar da nam ukazuje gostoprimstvo za ovu noć.

Ribari oe okupiše oko svoga starešine, i Didžbi povede ovu malu grupu prema kantinama, gde im je, kao što će se čitaoci setiti, bilo određeno konačište.

Usput, ribari prođoše u mraku pored straže koja je vodila francuskog plemića generalu Monku.

Ovaj je plemić bio na konju i uvijen u široki ogrtač, tako da ga gazda nije mogao videti ma kako da je bio radoznao.

Što se tiče plemića, pošto nije znao da prolazi pored svojih zemljaka, on i ne obrati pažnju na ovu malu družinu.

Ađutant smesti svoje goste u jedan dosta čist mali šator, odakle iseliše kantinerku Irkinju, koja ode sa svoje šestoro dece da prenoći gde zna. Velika vatra je gorela ispred toga šatora i bacala crvenu svetlost na bare obrasle travom, čija se voda talasala na svežem povetarcu. Pošto ih je smestio, ađutant požele laku noć mornarima i napomenu im da se sa praga šatora vide katarke barke koja se njihala na Tvidu, što je bio dokaz da još ne beše potonula.

Izgleda da je to neobično obradovalo starešinu ribara.

XXIV

BLAGO

Francuski plemić, koga Spithed beše prijavio Monku i koji je onako dobro uvijen u svoj ogrtač prošao pored ribara koji je izišao iz generalovog šatora pet minuta pre nego što će on da uđe, taj francuski plemić prođe pored nekoliko stražara ne bacivši nijedan pogled oko sebe, iz straha da ne izgleda radoznao. Kao što je bilo naređeno, odvedoše ga u generalov šator. Osgaviše ga samog u predsoblju ispred šatora, gde on sačeka Monka koji se pojavi čim beše saslušao izveštaj svojih ljudi i dobro osmotrio kroz pregradu od platna, lice onoga koji je tražio da govori sa njim.

Svakako da je u izveštaju onih koji behu dopratili francuskog plemića bilo pomenuto njegovo uzdržljivo ponašanje, jer je prvi utisak koji je na njega ostavio generalov doček, bio mnogo povoljniji nego što je mogao da se nada da će biti u ovakvom trenutku, i od strane tako nepoverljivog čoveka.

I pored toga, kad se Monk našao pred strancem, on po svojoj navici uperi u njega svoj oštar pogled, koji ovaj izdrža nimalo zbunjen ni zabrinut. Nekoliko trenutaka docnije general dade rukom i glavom znak da čeka da ovaj počne da govori.

— Milorde, — reče plemić odličnim engleskim jezikom — tražio sam da se sastanem sa Vašom milosti zbog jedne važne stvari.

— Gospodine, — odgovori Monk na francuskom — s obzirom da ste čovek sa one strane kanala, vi govorite vrlo čisto naš jezik. Molim vas da me izvinete, jer je pitanje koje ću vam postaviti svakako indiskretno, govorite li i francuski isto tako čisto?

— Nema u tome ničeg čudnog, milorde, što ja govorim engleski dosta dobro; u mladosti sam živeo u Engleskoj, a posle toga sam dolazio u dva maha ovamo.

Ove reči su bile izgovorene na tako čistom francuskom jeziku, koji je odavao ne samo Francuza, već Francuza iz okoline Tura.

— U kom delu Engleske ste živeli, gospodine?

— Kad sam bio mlad, u Londonu, milorde; docnije, oko 1635, putovao sam u Škotsku radi uživanja; i treći put, 1648, proveo sam neko vreme u Njukastlu, a najveći deo vremena u manastiru, u čijim se vrtovima sad nalazi vaša vojska.

— Oprostite mi, gospodine, vi razumete zašto ja postavljam ova pitanja, zar ne?

— Čudilo bi me, milorde, da ih niste postavili.

—A sad, gospodine, šta mogu da učinim za vas, i šta želite od mene?

— Evo o čemu se radi, milorde, ali pre svega, jesmo li sami?

— Sasvim sami, gospodine, tu je samo straža koja nas čuva.

Izgovorivši ove reči, Monk razmače rukom šatorsko krilo i pokaza plemiću stražara koji je stajao najviše na deset koraka od njih, tako da bi na prvi poziv za jedan sekund pomoć bila tu.

— U tom slučaju, milorde, — reče plemić tako mirnim glasom, kao da ga odavno već vezuje prijateljstvo za njegovog sagovornika — čvrsto sam rešen da kažem Vašoj milosti šta imam, zato što znam da ste pošten čovek. Uostalom ovo što ću vam saopštiti, pokazaće vam koliko vas cenim.

Monk, začućen ovakvim govorom francuskog plemića koji se sa njim ophodio kao sa sebi ravnim, pogleda stranca svojim prodornim pogledom i sa ironijom koja se mogla osetiti jedino u njegovom glasu, jer se nijedan mišić na njegovom licu ne beše pokrenuo, reče:

— Zahvaljujem vam, gospodine, ali pre svega ko ste vi, molim?

— Kazao sam već svoje ime vašem oficiru, milorde.

— Oprostite mu, gospodine, on je Škot, i teško mu je bilo da ga zapamti.

— Zovem se grof de La Fer, gospodine — reče Atos poklonivši se.

— Grof de La Fer — reče Monk, pokušavajući da se seti. — Izvinite, gospodine, izgleda mi da sad prvi put čujem to ime. Imate li kakvu službu na francuskom dvoru?

— Nikakvu. Ja sam običan plemić.

— Kakve titule imate?

— Kralj Čarls I me je proizveo za viteza Podvezice, a Kraljica Ana Austrijska mi je podarila lentu Svetog Duha. To su sve moje titule.

— Imate orden Podvezice! Lentu Svetog Duha! Vi ste vitez ova dva reda, gospodine?

— Da.

— A kojom prilikom su vam učinjene te počasti?

— Kad sam učinio neke usluge njihovim veličanstvima.

Monk pogleda začućeno ovog čoveka koji mu je izgledao tako skroman, a u isto vreme bio tako zaslužan, a zatim, kao da je odustao od pokušaja da pronikne tajnu čoveka koji je bio tako skroman i zaslužan, a o kojoj stranac kao da nije bio raspoložen da mu da druga obaveštenja sem onih koja je već dobio, on reče:

— Vi ste taj koji je juče tražio da ga propuste predstraže?

— I koga su vratili; da, milorde.

— Mnogi oficiri, gospodine, ne puštaju nikog da uđe u njihov logor, naročito uoči neke bitke koja je u izgledu; ali ja nisam kao moji drugovi i ne volim da išta ostane nerazjašnjeno; svačije mišljenje mi je dobrodošlo; svaku mi opasnost Bog šalje, i ja je odmeravam snagom koju mi je on dao. I juče niste bili primljeni samo zato što sam se savetovao sa svojim oficirima. Danas sam slobodan, govorite.

— Utoliko ste bolje uradili što ste me primili, milorde, jer se ovo ne tiče ni bitke koju ćete imati da vodite sa generalom Lembertom, ni vaše vojske, a o tome sam dao dokaza što sam okrenuo glavu da ne bih video vaše vojnike i što sam zatvorio oči da ne bih brojao vaše šatore. Ne, ja dolazim, milorde, da vam govorim o svojim stvarima.

— Govorite, gospodine — reče Monk.

— Maločas sam imao čast — nastavi Atos — da kažem Vašem gospodstvu da sam dugo boravio u Njukastlu: bilo je to u vreme kralja Čarlsa I, kad su pokojnog kralja Škoti predali Kromvelu.

— Znam — reče hladno Monk.

— Imao sam tada veliku svotu novaca u zlatu, i uoči bitke, predosećajući možda šta će se dogoditi sutradan, ja sam ga sakrio u glavnom podrumu manastira u Njukastlu, u kuli čiji vrh obasjan srebrnastom mesečevom svetlošću vidite odavde. Tu je zakopano moje blago. Kako pretpostavljam da će se ovde voditi bitka, došao sam da zamolim Vašu milost da mi dozvoli da ga odnesem, pre nego što neka mina ili neko drugo ratno oruđe razruši ovu zgradu ili raznese moje zlato, ili ga pak tako raspe da može svako da ga primeti i da ga razgrabe vojnici.

Monk je dobro poznavao ljude; na licu ovoga čoveka je video najveću energiju, trezvenost i smotrenost koje se dadu zamisliti; mogao je, dakle, da pripiše, otkrivanje tajne koje je učinio ovaj francuski plemić samo njegovom velikodušnom poverenju, i to ga dirnu.

— Gospodine, reče on, bili ste u pravu kad ste mislili da sam čovek kome se može pokloniti poverenje. Ali, da li taj novac vredi toliko da zbog njega izlažete svoj život? Mislite li da se on još nalazi na onom mestu gde ste ga ostavili?

— Tamo je, gospodine, u to nemojte sumnjati.

— Odgovorili sge na jedno pitanje; a na drugo?… Pitao sam vas da li je svota toliko velika, da morate da se izlažete tolikoj opasnosti.

— Zaista je velika, milorde; jedan milion koji sam sakrio u dva bureta.

— Milion! — povika Monk koga sada Atos gledaše netremice i dugo…

Monk to primeti i posta opet nepoverljiv.

— Ovaj mi čovek sprema zamku — pomisli on… — I vi biste hteli gospodine, da izvučete taj novac, jesam li dobro razumeo?

— Molim da mi to dozvolite, milorde.

— Još danas?

— Još večeras, zbog okolnosti koje sam vam objasnio.

— Ali, gospodine, — primeti Monk — general Lembert se nalazi isto toliko blizu opatije, u kojoj ćete vi imati posla, koliko i ja. Zašto se, dakle, niste njemu obratili?

— Zato, milorde, što pre svega čovek treba da se povodi za svojim nagonom kad mora da radi pod ovako važnim okolnostima. A general Lembert mi ne uliva poverenje koje mi vi ulivate.

— Dobro, gospodine, pomoći ću vam da dođete do svog novca ako je on još tu, jer možda i nije više tu. Od 1648. proteklo je dvanaest godina i mnogo štošta se zbilo.

Monk se stalno vraćao na ovo, želeći da vidi da li će se francuski plemić poslužiti ovim izgovorom za koji mu je pružena mogućnost, ali Atos i ne trepnu.

— Uveravam vas, milorde, — reče on odlučno — da sam ubeđen da su ona dva bureta na istom mestu i da ih niko nije uzeo.

Ovaj odgovor otkloni kod Monka jednu sumnju, ali mu nametnu drugu.

Svakako da je ovaj Francuz, izaslanik, koga je neko poslao da navede na zlo zaštitnika parlamenta; zlato je samo mamac; bez sumnje su hteli pomoću tog mamca da izazovu pohlepu kod generala. To zlato sigurno ne postoji. Pitanje je sad bilo za Monka da uhvati u laži francuskog plemića, da otkrije njegovo lukavstvo i da čak iskoristi ovaj opasan položaj do koga su hteli da ga dovedu njegovi neprijatelji, da bi se proslavio. I kad Monk odluči šta treba da radi, on reče Atosu:

— Svakako ćete mi učiniti čast, gospodine da večerate sa mnom?

— Da, gospodine; — odgovori Atos klanjajući se — osećajući naklonost prema vama, osećam da sam dostojan časti koju mi ukazujete.

— Utoliko je ljubaznije od vas što primate tako bez oklevanja, jer ja imam malo kuvara i ne tako veštih, a moji snabdevači su se vratili večeras praznih ruku; tako da nije bilo jednog ribara, vašeg zemljaka, koji je zalutao u moj logor, general Monk bi danas legao bez večere. Imam sveže ribe, kako mi je kazao onaj koji ju je prodao.

— Milorde, naročito sam prihvatio poziv, da bih imao čast da provedem nekoliko trenutaka više sa vama.

Pošto su izmenjali ove učtivosti za vreme kojih Monk ne beše ništa izgubio od svoje opreznosti, donesoše večeru, ili ono što je trebalo da posluži kao večera, i to staviše na sto od jelovine. Monk dade znak grofu de La Fer da sedne za sto a on sede prekoputa njega. Samo jedna činija sa kuvanom ribom bila je pred ovim uglednim zvanicama, a od nje su mogli više da očekuju oni koji su gladni, nego oni koji imaju prefinjen ukus.

Večerajući, to jest jedući ovu ribu koju su zalivali rđavim engleskim pivom, Monk zatraži da mu Atos priča o poslednjim događajima Fronde, o izmirenju g. de Kondea sa kraljem, o verovatnoj ženidbi njegovog veličanstva sa infantkinjom Marijom Terezom; ali on je izbegavao, što je i Atos činio, svaku aluziju na političke interese koji su vezivali ili bolje rečeno, koji su dovodili u ovom trenutku do neslaganja između Engleske, Francuske i Holandije.

Razgovarajući tako, Monk se uveri u jednu stvar koju je već primetio čim su izmenjali prve reči; da ima posla sa vrlo otmenim čovekom.

Ovaj nije mogao biti ubica, a Monku je bilo mrsko da poveruje da je uhoda; ali je kod Atosa bilo prilično prepredenosti i odlučnosti u isti mah, da je Monku moglo da se učini da je zaverenik.

Kad su ustali od stola Monk upita:

— Vi, dakle, verujete u svoje blago, gospodine?

— Da, milorde.

— Ozbiljno?

— Sasvim ozbiljno.

— I vi mislite da ćete pronaći mesto gde ste ga sakrili?

— Čim budem pogledao.

— Pa lepo, gospodine, — reče Monk — pratiću vas iz radoznalosti. A još utoliko pre moram da vas pratim, jer bi vam bilo vrlo teško da se krećete po logoru bez mene ili nekog od mojih zapovednika.

— Generale, ne bih dozvolio da se uznemiravate, da mi stvarno nije potrebno vaše društvo; i kako moram priznati da mi vaše društvo ne samo čini čast, već da mi je i potrebno, to primam vašu ponudu.

— Želite li da povedemo još koga? — upita Monk Atosa.

— Generale, mislim da nije potrebno, ako vi sami ne mislite da treba. Dva čoveka i jedan konj će biti dovoljni da prenesu ta dva bureta na lađu kojom sam došao ovamo.

— Ali biće potrebno da se kopa, raskopava, da se razbija kamen; ne mislite, valjda, sami to da radite?

— Generale, neće imati ni da se kopa ni da se prekopava. Blago je sakriveno u manastirskoj grobnici; ispod jedne ploče sa velikom gvozdenom alkom nalaze se četiri stepenika. Tu su, jedno na drugo, ona dva bureta sa prevlakom od gipsa koja liči na mrtvački sanduk. Postoji i jedan natpis koji treba da mi pomogne da poznam ploču; a kako je ovo stvar pažnje i poverenja, neću da imam nikakvu tajnu za Vašu milost, i evo kako glasi taj natpis:

Hic jacet venerabilis Petrus Guilelmus Scott, Canon. Honorab. Conventus Novi Castelli. Obiit quarta et decima die Feb. ann. Dom. MCCVIII Resquiescat in pace.

Monk je vrlo pažljivo slušao. On nije znao da li kod ovog čoveka ima da se divi njegovoj dvoličnosti i savršenoj glumi sa kojom igra svoju ulogu, ili iskrenosti i poštenju koje je pokazao upućujući svoju molbu, u jednoj prilici kad se zbog jednog miliona izlagao opasnosti da pogine od noža usred jedne vojske koja bi krađu ovog miliona smatrala samo kao vraćanje nečeg što njoj pripada.

— Dobro, — reče on — pratiću vas, i kako mi ova pustolovina izgleda izvanredna, lično ću nositi buktinju.

Izgovorivši ove reči, on opasa kratak mač, stavi jedan pištolj za pojas, i dok je to radio, otvori mu se mundir, ispod koga se ukaza gusto izatkan pancir, koji je imao da ga štiti od noža nekog ubice.

Zatim uze u ruku škotski nož, okrete se i reče:

— Jeste li gotovi, gospodine? Ja jesam.

Atos, suprotno onom što je uradio Monk, otkači svoj nož i stavi ga na sto; zatim skide svoj mač zajedno sa pojasom i spusti ga pored noža i sasvim prirodno otkopča svoj mundir kao da hoće da izvadi maramicu, a u stvari da pokaže ispod svoje košulje od tankog batista svoja gola prsa, to jest da nema nikakvo oružje, ni za napad ni za odbranu.

— Zaista, čudan neki čovek, — reče Monk — nema pri sebi nikakvo oružje; da tamo nije možda spremljena neka zaseda?

— Generale, — reče Atos koji kao da beše pogodio Monkovu misao — vi želite da budemo sami, u pravu ste; ali jedan veliki vojskovođa ne treba nikad tako smelo da izlaže sebe opasnosti: mračno je, u močvarama može da bude opasno, naredite da vas prate.

— U pravu ste — reče Monk. On viknu:

— Didžbi! Ađutant se pojavi.

— Pedeset ljudi sa mačevima i puškama — reče on, i pogleda u Atosa.

— To je sasvim malo, ako postoji neka opasnost, isuviše, ako je nema.

— Ići ću sam, — reče Monk Didžbiju — nije mi niko potreban. Pođimo, gospodine.

XXV

MOČVARA

Idući od logora prema Tvidu, Atos i Monk pređoše preko onog zemljišta, preko koga je Didžbi proveo ribare koji su dolazili od Tvida u logor. Izgled ovog mesta, izmene koje su tu učinili ljudi, bili su takve prirode, da su mogli jako da utiču na osetljivu i živu maštu kao što je bila Atosova. Atos je gledao samo ova pusta mesta; Monk je gledao samo u Atosa koji je, gledajući čas u nebo, čas u zemlju, nešto tražio, razmišljao i uzdisao.

Didžbi, koga je u prvi mah malo uzbudilo poslednje generalovo naređenje, a naročito ton kojim je bilo izdato, pošao je za ovim noćnim putnicima još dvadesetak koračaji, ali kad se general okrenuo i kao začudio što se njegovo naređenje ne izvršuje, ađutant je shvatio da je suvišan i vratio se u svoj šator.

On je mislio da general želi neprimećen da izvrši smotru logora koju vrši iz predostrožnosti svaki iskusan vojskovođa uoči odsudne bitke; tako je i mogao da objasni sebi Atosovo prisustvo, a tako svaki potčinjeni objašnjava sve što je tajanstveno kod njegovog pretpostavljenog. Atos je verovatno bio, a u Didžbijevim očima on je to morao biti, uhoda čije je obaveštavanje trebalo da pomogne generalu.

Pošto su išli otprilike deset minuta između šatora i straža kojih je bilo više oko glavnog stana, Monk pođe jednim uzanim putem koji se račvao u tri kraka. Levi je vodio na reku, onaj u sredini preko močvare u opatiju Njukastla, onaj desni je prolazio kroz prve linije Monkovog logora, to jest kroz one koje su bile najbliže Lembertovoj vojsci. Sa one strane reke bio je jedan isturen logor koji je pripadao Monkovoj vojsci i odakle su motrili na neprijatelja; on je bio sastavljen od sto pedeset Škota. Oni behu preplivali Tvid i napravili uzbunu u neprijateljskom logoru, ali kako na tom mestu nije bilo mosta i kako Lembertovi vojnici nisu požurili da skoče u reku kao što su to učinili Monkovi, ovaj se nije plašio opasnosti sa te strane.

Sa ove strane reke, otprilike na pet stotina koračaji od stare opatije, ribari se behu smestili usred velikog broja šatora koje behu podigli vojnici susednih plemena, koji su vodili sa sobom svoje žene i svoju decu.

Na mesečevoj svetlosti sav ovaj nered delovao je uzbudljivo; u polutami je svaka sitnica izgledala lepša, a svetlost koja ulepšava i koja se zadržava na onim mestima svake stvari koja su najsvetlija, tražila je na svakoj zarđaloj pušci mesto koje ne beše nagrizla rđa, na svakom parčetu šatora belja i čistija.

Monk stiže sa Atosom, prelazeći preko tog sumornog mesta koje su osvetljavale dve svetlosti, srebrnasta svetlost meseca i crvenkasta svetlost vatri koje su se gasile na raskršću ta tri puta.

Tu se on zaustavi i obraćajući se svom saputniku, reče:

— Gospodine, da li biste sad mogli da poznate svoj put?

— Ako se ne varam, generale, ovaj u sredini vodi do opatije.

— Tako je; ali nama će biti potrebna svetlost da bismo mogli da se krećemo u podzemnom hodniku.

Monk se okrete i reče:

— A! Didžbi nas je pratio, kako izgleda; utoliko bolje, on će nam naći ono što nam treba.

— Da, generale; stvarno tamo je neki čovek koji nas prati od pre izvesnog vremena.

— Didžbi! — povika Monk — Didžbi, molim vas hodite ovamo.

Ali umesto da posluša, ova tamna prilika se trže iznenađeno, i umesto da priđe, ona poče da uzmiče, saže se i izgubi se idući duž levog nasipa prema šatoru koji je dat ribarima da prenoće.

— Izgleda da to nije bio Didžbi — reče Monk. Obojica su pratili pogledom tamnu priliku dok je iščezavala; ali nije to bilo ništa neobično da neki čovek tumara u jedanaest sati noću po logoru gde spava deset do dvanaest hiljada ljudi, da bi se Monk i Atos uznemirili zbog ove prilike koja je iščezla.

— Međutim, pošto su nam potrebni ma kakav fenjer ili buktinja da bismo mogli da vidimo gde stajemo, potražimo taj fenjer — reče Monk.

— Generale, prvi vojnik na koga budemo naišli, osvetliće nam put.

— Ne, — reče Monk, želeći da vidi da li grof de La Fer i ribari nisu u dosluhu — ne, više bih voleo da to bude neko od onih francuskih mornara koji su mi večeras prodali ribu. Oni odlaze sutra i bolje će čuvati tajnu. Jer ako se pronese glas u škotskoj vojsci da može da se nađe blago u opatiji u Njukastlu, moji brđani će misliti da se ispod svake ploče može naći milion i u manastiru neće ostati ni kamen na kamenu!

— Kako hoćete, generale — odgovori Atos tako prirodnim glasom, da je bilo očevidno da mu je svejedno da li će to biti neki vojnik ili ribar, i da nije naročito želeo da to bude ovaj ili onaj.

Monk priđe putu gde beše nestao onaj za koga je mislio da je Didžbi, i naiđe na jednu patrolu koja je, obilazeći šatore, išla prema glavnom stanu; njemu i njegovom saputniku narediše da stanu; on reče lozinku i produži dalje.

Jedan vojnik koga je larma probudila, diže se ispod pokrivača da vidi šta se događa

— Pitajte ga — reče Monk Atosu — gde su ribari; ako ga ja pitam, poznaće me.

Atos priđe vojniku koji mu pokaza šator; Monk i Atos se odmah uputiše na tu stranu.

Kako su se približavali, generalu se učini da jedna tamna prilika, slična onoj koju su videli, uđe brzo u šator; ali kad su prišli sasvim blizu, on vide da se morao prevariti, jer su svi spavali izmešani, i samo su se videle izukrštane noge i ruke.

Atos, bojeći se da se ne posumnja da je u dosluhu sa nekim od svojih zemljaka, osta izvan šatora.

— Hej, vi tamo, probudite se! — reče Monk na francuskom.

Dvojica, trojica od onih koji su spavali podigoše se.

— Potreban mi je jedan čovek da mi osvetli put — nastavi Monk.

Svi se pokrenuše, neki se malo podigoše a neki sasvim ustadoše. Vođa se beše digao prvi.

— Vaša milost može da se osloni na nas — reče jedan glas od koga Atos zadrhta. — Kuda treba ići?

— Videćete. Nađite jedan fenjer i hajdete, brzo!

— Odmah, Vaša milosti. Želi li Vaša milost da je ja pratim.

— Ti ili neki druti, svejedno mi je, samo neka mi neko osvetli put.

— Ovo je čudno — pomisli Atos — kakav čudan glas ima ovaj ribar!

— Dajte vatre, vi tamo! — povika ribar — Hajde požurite!

A zatim reče tiho, obraćajući ee onom drugu koji je bio najbliži:

— Idi ti, Menvile, i budi spreman na sve.

— Jedan od ribara kresnu o kremen, upali parče truda i pomoću palidrvca upali fenjer.

Šator se osvetli.

— Jeste li gotovi, gospodine? — reče Monk Atosu koji se okrete da mu svetlost ne padne na lice.

— Da, generale — odvrati on.

— A, to je onaj francuski plemić! — reče tiho vođa ribara. — Dođavola! Dobro sam uradio što sam tebi dao u dužnost, Menvile, mene bi odmah poznao. Osvetli, osvetli!

Ovaj se razgovor vodio u dnu šatora, ali tako tiho da Monk nije mogao da čuje nijednu reč; uostalom on je razgovarao sa Atosom.

Za to vreme se Menvil spremao, ili bolje reći primao naređenja od svoga starešine.

— Šta je? — upita Monk.

— Evo me, gospodine generale — reče ribar.

Monk, Atos i ribar iziđoše iz šatora.

— To je nemoguće — pomisli Atos. — Kako sam sve to mogao da pomislim?

— Pođi napred, idi sredinom puta i požuri — reče Monk ribaru.

Nisu izmakli ni dvadeset koraka kad ona ista tamna prilika, za koju se učinilo Monku da je ušla u šator, iziđe, dopuza do kolja i, zaklonjena tom vrstom ograde koja je bila pokraj puta, poče radoznalo da posmatra generalovo kretanje.

Sva trojica se izgubiše u magli. Oni su išli prema Njukastlu čiji se beo kamen, sličan kamenu grobnica, već video.

Oni zastadoše nekoliko trenutaka ispod predvorja, zatim uđoše unutra. Vrata su bila razlupana sekirom. Četiri stražara mirno su spavali na jednom udubljenju, toliko su bili sigurni da se napad neće izvršiti sa te strane.

— Ovi nam ljudi neće smetati — reče Monk Atosu.

— Naprotiv oni će pomoći da otkotrljaju burad, ako to dozvoli Vaša milost.

— U pravu ste.

Mada su stražari čvrsto spavali, oni se probudiše čim su čuli u predvorju, obraslom trnjem i travom, korake ova dva posetioca. Monk reče lozinku i uđe u manastir za ribarom, koji je nosio fenjer. On je išao poslednji motreći na svaki Atosov pokret; u rukavu mu je bio isukan škotski nož i bio je spreman da ga zarije plemiću u slabine, ako ma šta sumnjivo primeti kod njega. Ali Atos prođe kroz dvorane i dvorišta odlučnim i sigurnim korakom.

Nije bilo nijednog prozora, nijednih vrata na ovoj zgradi. Vrata behu izgorela, neka ne behu cela uništena požarom, a izgorela mesta kao da je izrezao plamen koji se sam ugasio, jer svakako nije mogao dalje da uništava ove jake hrastove daske spojene gvozdenim ekserima. Na prozorima su sva okna bila polupana i kroz njihove otvore su brzo odletale noćne ptice koje je plašila svetlost fenjera. U isto vreme ogromni slepi miševi su počeli da kruže oko ova dva nepoželjna gosta, praveći nečujno široke krugove, dok su na visokim kamenim zidovima, na koje je padala svetlost, poigravale njihove senke. Ovaj prizor je mogao da umiri one koji umeju da razmišljaju. Monk zaključi da nema uopšte ljudi u manastiru pošto su ove divlje ptice još tu i pošto beže kad se oni približe.

Pošto su prešli preko ruševina i iščupali mnogo bršljana koji je tu bio kao čuvar ovog pustog mesta, Atos dospe do grobnica koje su se nalazile ispod velike dvorane, ali u koje se ulazilo kroz kapelu. Kad dođe tu, on stade.

— Stigli smo, generale — reče on.

— I to je, dakle, ta ploča.

— Da.

— Stvarno, poznao sam alku; ali je alka sasvim priljubljena uz ploču.

— Trebalo bi da imamo jednu polugu.

— To je lako naći.

I pogledavši oko sebe, Atos i Monk primetiše jedan mali jasen od tri palca u prečniku, koji beše izrastao u jednom uglu zida, dopirao do prozora i zatvarao ga svojim granama.

— Imaš li nož? — upita Monk ribara.

— Imam, gospodine.

— Onda poseci ovo drvo.

Ribar ga poseče, ali se njegov nož okrnji. Kad jasen bi isečen i izdeljan kao poluga, sva tri čoveka uđoše u podzemni hodnik.

— Ostani tu — reče Monk ribaru, pokazujući mu jedan ugao grobnice; — mi treba da iskopamo barut i tvoj fenjer bi bio opasan.

Čovek ustuknu užasnut i ostade na svom mestu ne mičući se, dok Monk i Atos zađoše iza jednog stuba, na čiji je donji deo padala mesečeva svetlost koja je ulazila kroz jedno prozorče i koja je obasjavala baš onaj kamen koji je grof de La Fer došao iz takve daljine da traži.

— Našli smo — reče Atos, pokazujući generalu latinski natpis.

— Da — reče Monk.

A zatim, kao da je hteo da Francuzu ovo posluži kao izgovor, on nastavi:

— Zar niste primetili da je neko ulazio u grobnicu i da su mnogi kipovi porazbijani?

— Milorde, vi ste sigurno čuli da vaši Škoti iz pobožnosti daju na čuvanje kipovima mrtvih one dragocene predmete koje su ovi imali dok su bili živi. I zbog toga su vojnici morali misliti da se ispod postolja kipova, koji ukrašavaju većinu ovih grobova, nalazi neko blago; oni su, dakle, razbili i kipove i postolja. Ali na grobu prečasnog kaluđera, koji nas interesuje, nema nikakvog spomenika; on je jednostavan, a sigurno je bio pošteđen i iz sujevernog straha koji su vaši puritanci oduvek imali da ne oskrnave svetinje; nijedan delić ovoga groba nije bio okrnjen.

— To je tačno — reče Monk.

Atos uze polugu.

— Hoćete li da vam pomognem? — upita Monk.

— Hvala, milorde, ne želim da se Vaša milost lati jednog posla za koji možda neće hteti da primi odgovornost, ako sazna kakve sve posledice može on da izazove.

Monk podiže glavu.

— Šta time hoćete da kažete? — upita on.

— Hoću da kažem… Ali onaj čovek…

— Čekajte, — reče Monk — razumem šta vas plaši i hoću nešto da proverim.

Monk ode natrag kod ribara čija je tamna prilika bila osvetljena fenjerom.

— Come here, friend! — reče on zapovedničkim glasom.

— Dobro je, — nastavi on — ovaj ne zna engleski. Govorite, dakle, engleski, molim vas.

— Milorde, — reče Atos — često sam viđao ljude koji u izvesnim prilikama umeju tako da vladaju sobom da ne odgovaraju na pitanje koje im se postavlja na jeziku koji znaju. Ribar možda zna više nego što mislimo. Molim vas recite mu da se udalji, milorde.

— Zaista, — pomisli Monk — on želi da ostanem u ovoj grobnici sam sa njim. Svejedno, izdržimo do kraja, jedan vredi koliko i drugi, a sami smo…

— Prijatelju, — reče Monk ribaru — uspni se uz ove stepenice kojima smo sišli i dobro pazi da nas neko ne uznemiri.

Ribar se spremi da posluša.

— Ostavi svoj fenjer, — reče Monk — mogao bi odati tvoje prisustvo i neki bi ti plašljivac mogao poslati koje puščano zrno.

Ribaru se ovaj savet učini pametan i on spusti fenjer na zemlju i izgubi se pod svodom na stepenicama. Monk uze fenjer koji donese i spusti kraj stuba.

— Čujte, — reče on — da li je to stvarno novac sakriven u ovoj grobnici?

— Da, milorde, i kroz pet minuta više nećete sumnjati.

U isto vreme Atos udari jako po gipsu koji puče i kod gornjeg dela poluge pojavi se pukotina. Atos uvuče spljošten deo poluge u tu pukotinu i odmah se gips raspuče u zaobljene komade. Tada grof de La Fer uhvati ploče i razdvoji ih sa takvom snagom da se sve zatrese, što se nije moglo očekivati od ovako nežnih ruku kao što su bile njegove.

— Milorde, — reče Atos — zar nije ovo onaj kovčeg o kome sam govorio Vašoj milosti?

— Jeste, ali ja još ne vidim burad — reče Monk.

— Kad bih imao jedan nož — reče Atos, gledajući oko sebe — odmah biste ih ugledali, gospodine. Nažalost ja sam svoj zaboravio u šatoru Vaše milosti.

— Rado bih vam ponudio svoj, — reče Monk — ali njegovo sečivo mi izgleda isuviše slabo za posao koji vi s njim nameravate da obavite.

Atos kao da je tražio oko sebe ma kakav predmet koji bi mogao da zameni to oruđe koje mu je bilo potrebno.

Monk je motrio na svaki njegov pokret, na svaki njegov pogled.

— Zašto ne tražite od ribara njegov veliki — reče Monk. — On je imao nož.

— U pravu ste, — reče Atos — pošto se njime poslužio da poseče ono drvo.

I on pođe prema stepenicama.

— Prijatelju, — reče on ribaru — bacite mi svoj nož, molim vas, potreban mi je.

Lupa bačenog noža odjeknu na stepenicama.

— Uzmite ga, — reče Monk — jak je kao što sam primetio, i u čvrstoj ruci može dobro da posluži.

Izgledalo je kao da Atos pridaje Monkovim rečima samo ono prirodno i nedvosmisleno značenje, onakvo kako ih je trebalo shvatiti. On isto tako ne primeti, ili, bar kako je izgledalo, nije hteo da primeti, da se Monk, kad se on vrati, izmače, prinoseći levu ruku svom pištolju; on je u desnoj već držao svoj škotski nož. Atos dakle pristupi poslu, okrećući leđa Monku, i predajući mu tako svoj život koji ne bi mogao da brani. Tada je on udarao nekoliko trenutaka tako vešto i tako odsečno po gipsu, da se ovaj razdvoji na dva dela i Monk mogaše da vidi dva bureta jedno iznad drugog, koja su usled svoje težine stajala nepomična u svom omotaču od gipsa.

— Milorde, — reče Atos — vidite da me moja predosećanja nisu prevarila.

— Da, — reče Monk — imam mnogo razloga da verujem da ste zadovoljni, nije li tako?

— Svakako, da je ovaj novac nestao, bilo bi mi vrlo teško: ali ja sam bio siguran da Bog koji štiti ovu pravednu stvar, neće dozvoliti da neko drugi uzme to zlato, pomoću koga ona treba da pobedi.

— Tako mi časti, vaše reči su isto tako tajanstvene kao i vaša dela — reče Monk. — Nije mi bilo mnogo jasno kad ste maločas kazali da nećete da svalite na mene odgovornost za ovaj posao koji sad obavljamo.

— Imao sam razloga kad sam to kazao, milorde.

— A sad mi govorite o nekoj pravednoj stvari. Šta podrazumevate pod tim rečima: pravedna stvar. U ovom trenutku mi branimo u Engleskoj pet ili šest stvari, a to ne smeta da svako od nas smatra da je njegova ne samo dobra, već i najbolja. Kakva je vaša, gospodine? Govorite otvoreno, da vidimo da li o toj stvari, kojoj vi pridajete toliku važnost, imamo isto mišljenje.

Atos uperi u Monka jedan od onih dubokih pogleda koji kao da je čikao onoga koga gleda da sakrije ijednu od svojih misli; zatim, skidajući šešir, on poče da govori svečanim glasom, dok je njegov sagovornik svojom dugom i nervoznom rukom pritiskivao bradu i brkove i gledao neodređenim i setnim pogledom u dubinu grobnice.

XXVI

SRCE I RAZUM

— Milorde, — reče grof de La Fer — vi ste plemenit Englez, vi ste častan čovek, govorite sa jednim plemenitim Francuzom, sa čovekom koji ima srca. Pogrešio sam što sam vam kazao da je zlato, koje se nalazi u ova dva bureta, moje; to je prva laž koju sam izrekao u svom životu; istina je da sam vas samo za trenutak obmanuo: ovo zlato pripada Čarlsu II, koji je prognan iz svoje zemlje, oteran iz svoga dvora, ostao i bez oca i bez prestola, lišen i te bedne sreće da može klečeći da poljubi ploču na kojoj je ruka njegovih ubica ispisala ovaj jednostavan nadgrobni natpis koji vapije stalno za osvetom nad njima: Ovde počiva kralj Čarls I.

Monk malo preblede i jedan neprimetan drhtaj nabora njegovo lice, nakostreši njegove prosede brkove.

— Ja, — nastavi Atos — ja, grof de La Fer, jedini i poslednji koji je ostao veran ovom jadnom, napuštenom kralju, ponudio sam mu da odem da nađem čoveka od koga danas zavisi sudbina kraljevstva u Engleskoj; došao sam i stao pred toga čoveka i predao sam mu se na milost i nemilost bez ikakvog oružja, i rekao mu:

„Ovo je sve što je ostalo jednom vladaru koga vam je Bog dao za gospodara, koji je po svom rođenju vaš kralj; od vas, jedino od vas, zavisi njegov život i njegova budućnost. Hoćete li da upotrebite taj novac da biste olakšali Engleskoj patnje koje su joj nanesene za vreme anarhije, to jest, hoćete li da pomognete ili ako nećete da pomognete, a ono bar da ne ometate kralja Čarlsa II u njegovoj borbi? Vi ste sad gospodar, vi ste sad kralj, svemoćni gospodar i kralj, jer slučaj ponekad uništi ono što su vreme i Bog stvorili. Sami smo ovde, milorde; ako vas plaši što je još neko učestvovao u vašem uspehu, ako vas tišti moje saučesništvo, imate oružje, a evo grob je već iskopan; ako ste pak zaneseni i oduševljeni branilac svoje stvari, ako ste onakvi kakvi izgledate da ste, ako se vaša ruka, kad štogod preduzimate, pokorava vašem razumu, a vaš razum vašem srcu, daje vam se mogućnost da zauvek upropastite stvar vašeg neprijatelja Čarlsa Stjuarta: ubijte bar čoveka koji stoji pred vama, jer taj se čovek ne bi vratio onome koji ga je poslao bez onoga što mu je poverio na čuvanje Čarls I, njegov otac, i zadržite zlato koje će moći da posluži da se i dalje vodi građanski rat. Nažalost, milorde, to je sudbina ovog nesrećnog vladara: on mora ili da podmićuje ili da ubija, jer svuda nailazi na otpor, svi ga odbijaju od sebe, svi su neprijateljski raspoloženi prema njemu, a međutim, on na čelu nosi božansko obeležje, i on mora, da se ne bi odrekao svog porekla, ili da se ponovo popne na presto ili da umre na svetom tlu svoje otadžbine.”

— Milorde, vi ste me saslušali. Svakom drugom, sem ovom slavnom čoveku koji me sluša, ja bih rekao: Milorde, vi ste siromašni; milorde, kralj vam nudi milion kao zalogu za jednu veliku pogodbu; uzmite ga i služite Čarlsu II, kao što sam ja služio Čarlsu I, i siguran sam da će Bog koji nas čuje i vidi, koji jedino čita u vašem srcu u koje ne mogu da prodru ljudski pogledi, siguran sam da će vam on podariti carstvo nebesko, pošto budete umrli blaženom smrću. Ali generalu Monku, slavnom čoveku, čiju sam veličinu, mislim, umeo da odmerim, kazaću:

— Milorde, zauzećete u istoriji naroda i kraljeva svetlo mesto koje će vam obezbediti večnu i besmrtnu slavu, ako sami, ne radeći za sebe već za dobro vaše zemlje i onog što je pravično, pomognete svome kralju. Mnogi su bili osvajači i čuveni nasilnici. Vi ćete se zadovoljiti time da budete najvrliji, najpošteniji i najčasniji čovek na svetu; imali ste krunu u rukama, i umesto da je stavite sebi na glavu, vi ste je stavili na glavu onoga kome je namenjena. O! Milorde, postupite ovako i ostavićete potomstvu ime na kojem će vam svi zavideti i kojim se nijedan ljudski stvor neće više moći da podiči!

Atos zaćuta. Za sve vreme dok je ovaj blagorodni plemić govorio, Monk nijednim pokretom nije pokazao da li mu odobrava ili ne; dok je trajao ovaj govor pun žara, skoro se u njegovim očima nije ni pojavio onaj sjaj po kome bi se moglo videti da je razumeo. Grof de La Fer ga pogleda tužno, i kad vide ovo mračno lice on potpuno klonu duhom. Najzad kao da ožive i, prekidajući ćutanje, reče blagim i ozbiljnim glasom:

— Gospodine, odgovarajući vam, poslužiću se vašim rečima. Svakom drugom, sem vama, odgovorio bih proterivanjem, zatvorom ili nečim još gorim, jer vi pokušavate da me dovedete u iskušenje i u isto vreme prisiljavate me da učinim ono što tražite od mene. Ali vi ste jedan od onih ljudi, gospodine, kojima čovek mora da ukaže pažnju i poštovanje koje zaslužuje: vi ste jedan čestiti plemić, gospodine, ja to kažem, a ja se u tome razumem. Maločas ste govorili o nekom zaveštanju koje je pokojni kralj ostavio svom sinu, a koje treba vi da predate: niste li vi jedan od onih Francuza, koji su, kako sam slušao, hteli da otmu Čarlsa I iz Vajt Hola.

— Da, milorde, ja sam bio ispod gubilišta za vreme pogubljenja; ja, koji nisam mogao da ga spasem, a na čije je čelo kanula krv kralja mučenika; u isto vreme, meni je bila upućena poslednja reč Čarlsa I; meni je rekao Remember i kad mi je kazao Ne zaboravi! mislio je na ovaj novac koji leži kraj vaših nogu, milorde.

— Mnogo sam slušao o vama, gospodine, — reče Monk — ali sam srećan što sam mogao da naslutim vašu vrednost pre nego što sam se setio ko ste vi. Daću vam, dakle, objašnjenje koje nikome nisam dao i moći ćete oceniti kakvu razliku pravim između vas i lica koja su mi do sad slali.

Atos se pokloni, spremajući se da guta reči koje su izlazile polako iz Monkovih usta, te reči koje su bile retke i dragocene kao rosa u pustinji.

— Govorili ste mi — reče Monk — o kralju Čarlsu II; ali vas molim, gospodine, recite mi šta se mene tiče taj kralj koji ne postoji. Ostario sam vodeći rat i baveći se politikom, koji su danas tako tesno vezani, da svaki vojnik treba da se bori za svoja prava i ostvarenje svojih težnji zato što on lično smatra da je to korisno, a ne idući slepo za svojim starešinom, kao u običnim ratovima. Ja možda ništa ne želim ali se mnogo čega plašim. Samo ratom može Engleska, a možda i svaki Englez, da dođu do svoje slobode. Zašto hoćete da ja, koji sam danas slobodan na položaju, koji sam sebi sam stvorio, dragovoljno pružim ruke jednom strancu da na njih stavi okove? A za mene je Čarls samo to. On je ovde bio bitku koju je izgubio, znači da je rđav vojskovođa, nikakvi pregovori mu nisu uspeli, znači da je rđav diplomata; išao je po Evropi od dvora do dvora da pokazuje svoju bedu, znači da je neodvažan i malodušan. A taj genijalni čovek, koji želi da upravlja najvećom kraljevinom na svetu, nije pokazao još ništa što bi bilo plemenito, veliko, jako. Dakle, ja poznajem samo sa rđave strane tog Čarlsa; da li biste vi hteli da ja, pametan čovek, pristanem bez ikakvih razloga da budem rob jednog čoveka čije su vojničke sposobnosti, političke sposobnosti i dostojanstvo, daleko ispod mojih? Ne, gospodine. Kada po nekom velikom i plemenitom delu budem mogao da ocenim vrednost Čarlsa možda ću mu onda priznati pravo na presto sa koga smo svrgli njegovog oca zato što nije imao osobine koje su dosad nedostajale i njegovom sinu; ali zasad, što se tiče prava, priznajem samo svoja. Pomoću revolucije sam postao general, a ako budem hteo, pomoću svoga mača postaću protektor. Neka Čarls pokaže svoje sposobnosti, neka dođe, neka učestvuje u takmičenju u kome mogu da pokažu svoju vrednost zaista obdareni ljudi, a naročito neka ne zaboravi da on pripada jednoj lozi od koje će se mnogo više tražiti nego od ma koje druge. Tako, gospodine, ne govorimo više o tome; ja niti odbijam, niti pristajem: neću da prenaglim, čekam.

Atos je znao da je Monk dobro obavešten o svemu što se ticalo Čarlsa II i nije želeo da nastavi razgovor. Sad nije bilo za to ni vreme, ni mesto.

— Milorde, — reče on — ostaje mi samo da vam se zahvalim.

— A na čemu, gospodine? Na tome što ste imali lepo mišljenje o meni i što sam postupio onako kako ste mislili da ću da postupim? Ah! Zaista, vredi li za to zahvaljivati. To zlato koje ćete vi da odnesete kralju Čarlsu, poslužiće mi da ga stavim na probu; kad budem video kako će umeti da ga iskoristi, svakako ću moći da steknem neko mišljenje, koje sad nemam.

— A zar se međutim, Vaša milost ne plaši da će naškoditi svom ugledu, ako dozvoli da se odnese novac koji će poslužiti njegovom neprijatelju da se bori?

— Mom neprijatelju, kažete? Oh! Gospodine, ali ja nemam ličnih neprijatelja. Ja sam u službi parlamenta, koji mi naređuje da se borim protiv generala Lemberta i kralja Čarlsa, koji su njegovi neprijatelji, a ne moji; i ja se borim. Ako mi, naprotiv, parlament naredi da okitim zastavama londonsko pristanište, da okupim vojnike na obali, da dočekam kralja Čarlsa II…

— Vi ćete se povinovati njegovom naređenju? — reče radosno Atos.

— Oprostite, — reče Monk, smešeći se — umalo što nisam, ja, seda glava… zaista, gde mi je bila pamet, izrekao jednu mladićku glupost?

— Znači nećete poslušati?

— Ne kažem ni to, gospodine. Spas moje otadžbine je za mene na prvom mestu. Bog, koji mi je podario snagu, svakako je želeo da ja tu snagu upotrebim za dobro svih, ali on mi je podario i moć rasuđivanja. Ako bi mi parlament naredio tako nešto, razmislio bih.

Atos se sneveseli.

— Zaista, — reče on — vidim da Vaša milost nije nimalo raspoložena da pomogne kralju Čarlsu II.

— Vi mi stalno postavljate pitanja, gospodine grofe; molim vas, sad je na mene red.

— Samo izvolite, gospodine, i neka Bog da da vi meni odgovorite isto tako iskreno kao što ću ja vama!

— Kada budete odneli taj milion vašem kralju, šta ćete mu savetovati da radi?

Atos uperi u Monka jedan ponosit i odlučan pogled i reče:

— Milorde, savetovaću kralju da sa ovim milionom, koji bi drugi možda upotrebili na pregovore, opremi dva puka, da uđe u Škotsku, koju ste tek umirili, i da da narodu one povlastice koje mu je revolucija obećala, a koje mu nije sve dala. Savetovaću mu da se stavi lično na čelo svoje vojske, te male vojske koja će, verujem, porasti, i da pogine sa zastavom u ruci, a sa mačem u koricama, govoreći: „Englezi! Ja sam treći kralj moje loze koga ubijate: čuvajte se pravde božje!”

Monk obori glavu i zamisli se jedan trenutak.

— Ako uspe, — reče on — što je neverovatno ali ne i nemoguće, jer sve je moguće na ovome svetu, šta ćete mu onda savetovati?

— Da se seti da je božjom voljom izgubio krunu, ali da je nju dobrom voljom ljudi, opet stavio na svoju glavu.

Ironičan osmeh preleti preko Monkovih usana.

— Nažalost, gospodine, kraljevi ne slušaju dobre savete.

— Ah! Milorde, Čarls II nije kralj — odvrati Atos smešeći se sad on, ali sasvim drukčije nego što je to učinio Monk.

— Hajde, završimo razgovor, gospodine grofe… To je i vaša želja, zar ne?

Atos se pokloni.

— Narediću da se ova dva bureta prenesu tamo gde vi želite. Gde stanujete, gospodine.

— U jednom selu, na ušću reke, Vaša milosti.

— O, znam to selo, ono ima pet ili šest kuća, je li tako?

— Tako je. A ja stanujem u prvoj kući: dva čoveka koja pletu mreže, stanuju sa mnom; u njihovoj barci sam došao do obale.

— Ali gde je vaša lađa, gospodine?

— Moja lađa je ukotvljena na četvrt milje od obale i tu me čeka.

— Nemate, valjda, nameru da otputujete odmah?

— Milorde, još jednom ću pokušati da ubedim Vašu milost.

— Nećete uspeti — odvrati Monk; — ali je važno da otputujete iz Njukastla, a da niko ne posumnja da ste tu bili, inače bi to moglo da naškodi i vama i meni. Moji oficiri misle da će me Lembert napasti sutra. A ja, naprotiv, jemčim da će on ostati gde je; po mom mišljenju to je nemoguće jer Lembert vodi vojsku koju ne rukovodi jedno načelo, a takva vojska ne može da postoji. Ja sam učio svoje vojnike da iznad moje vlasti postoji viša, zbog čega će, i kad mene više ne bude, moji oficiri i moji vojnici pokušati i dalje da se bore. Usled toga i kad ja budem umro, što može da se dogodi, u mojoj vojsci borbeni duh neće biti odmah pokoleban; stoga, ako se meni prohte da se za izvesno vreme udaljim, kao što to naprimer volim da činim pokoji put, u mome logoru se neće ni najmanje zabrinuti, niti će nastati rasulo… Ja sam magnet, ja sam neposredna sila koja vezuje Engleze. Sve ove mačeve koje budu sa svih strana uperili na nas, ja ću privući na sebe. U ovom trenutku Lembert se nalazi na čelu osamnaest hiljada otpadnika; ja o tome nisam ništa rekao svojim oficirima, vi ste to sigurno osetili. Ništa nije tako korisno za jednu vojsku kao osećanje da se sprema bitka; svi su na oprezu. Kažem vam to da biste se vi osećali sasvim sigurni. Nemojte, dakle, žuriti da se vratite u Francusku: kroz osam dana nešto će se izmeniti: ili će doći do bitke ili do sporazuma. A onda, pošto ste vi ocenili da sam častan čovek i poverili mi svoju tajnu, i pošto ću imati da vam zahvalim na tom poverenju, ja ću doći da vas posetim ili ću vas pozvati k sebi. Nemojte, dakle, polaziti pre nego što vam ja dam glasa od sebe, još jednom vas pozivam da tako postupite.

— Obećavam vam, generale, da će tako biti — povika Atos toliko ushićen, da i pored sve svoje opreznosti, on ne mogaše da sakrije plan koji zasija u njegovim očima.

Monk primeti taj sjaj i odmah ga ugasi jednim skoro neprimetnim osmehom kojim je uvek zaustavljao svoje sagovornike kad su mislili da počinju da pogađaju njegove misli.

— I tako, milorde, — reče Atos — dali ste mi rok od osam dana?

— Da, gospodine, osam dana.

— A za vreme tih osam dana šta da radim?

— Ako dođe do bitke, ne prilazite blizu, molim vas. Ja znam da su Francuzi ljubitelji takvih vrsta zabava; vi ćete hteti da vidite kako se mi bijemo, a moglo bi vas pogoditi kakvo zalutalo tane; naši Škoti vrlo rđavo nišane, a ja neću da se takav plemić kao što ste vi, vrati ranjen u Francusku. Ne želim da budem primoran da šaljem lično vašem kralju njegov milion koji biste vi ostavili, jer tad bi mogli reći, i to s razlogom, da ja dajem novac onome koji polaže pravo na presto, da bi se on borio protiv parlamenta. Idite, dakle, gospodine, i postupite onako kako smo se dogovorili.

— Ah, milorde, — reče Atos — kakva bi to sreća bila za mene, kad bih pronikao tajne ovog plemenitog srca koje kuca pod ovim plaštom!

— Zaista, mislite da ja imam tajne — reče Monk, sa onim istim ironično veselim izrazom na licu. — Kakva tajna hoćete vi da se krije u šupljoj glavi jednoga vojnika? Ali već je kasno, i evo naš se fenjer gasi; pozovimo našeg ribara. Hej! — povika Monk na francuskom; zatim se približi stepenicama i još jednom viknu:

— Hej, ribaru!

Ribar, koji se beše malo ukočio od noćne svežine, odazva se promuklim glasom i upita šta hoće od njega.

— Idi do straže — reče Monk — i reci podoficiru, od strane generala Monka, da odmah dođe.

Lako je bilo izvršiti ovu poruku, jer se podoficir, radoznao da sazna šta će general u ovom pustom manastiru, polako primicao i već je bio samo na nekoliko koraka od ribara.

I tako generalova naredba stiže do njega bez posrednika i on dotrča.

— Nađi jednog konja i dva čoveka — reče Monk.

— Jednog konja i dva čoveka? — ponovi podoficir.

— Da — nastavi Monk. — Imaš li načina da pribaviš jednog konja sa samarom ili sa bisagama?

— Svakako, na sto koraka odavde, u logoru Škota.

— Dobro.

— Šta da radim s konjem, gospodine generale?

— Pogledaj.

Podoficir pređe tri, četiri stepenika koji su ga odvajali od Monka, i pojavi se ispod svoda.

— Vidiš li — reče mu Monk — tamo gde je onaj plemić?

— Da, gospodine generale.

— Vidiš li ona dva bureta?

— Vrlo dobro.

— U jednom od ta dva bureta je barut, u drugom olovna zrna; želeo bih da se ona prenesu u ono selo koje je kraj reke, a u koje mislim da uđem sutra sa dve stotine vojnika. Ti valjda shvataš da ovo što ti nalažem da uradiš treba da ostane tajna, jer ovaj pokret trupa može da reši čija će biti pobeda.

— Oh! Gospodine generale — prošaputa podoficir.

— Dobro! Priveži ova dva bureta na konja, i dva čoveka i ti otpratite ih do kuće ovog plemića koji je moj prijatelj; ali, razumeš li, da to niko ne sazna.

— Prošao bih preko močvara kad bih znao put — reče podoficir.

— Ja znam jedan; — reče Atos — nije širok ali je siguran, pošto je sagrađen na šipovima, i ako budemo dobro pazili, stići ćemo.

— Uradite ono što vam bude naredio ovaj plemić — reče Monk.

— Oho! Burad su teška — reče podoficir, koji pokuša da podigne jedno.

— Teška su četiri stotine funti svako, ako je u njima ono što treba da bude. Je li tako, gospodine?

— Tako nešto — reče Atos.

Podoficir ode po konja i ljude.

Kad je Monk ostao sam sa Atosom on se trudio da govori samo o beznačajnim stvarima, i u isto vreme je rasejano gledao po grobnici. Zatim, kad ču topot konja, on reče:

— Ostavljam vas sa vašim ljudima, gospodine, i vraćam se u logor. Sad vam ne preti nikakva opasnost.

— Hoću li vas opet videti, milorde? — upita Atos.

— Sigurno, gospodine, i to će mi činiti veliko zadovoljstvo.

Monk pruži ruku Atosu.

— Ah! Milorde, kad biste hteli — prošaputa Atos.

— Pst, gospodine! — reče Monk — Dogovorili smo se da nećemo više o tome govoriti.

I pozdravivši Atosa on se pope uz stepenice, gde srete ljude koji su silazili. Ne beše se još udaljio, ni daadeset koraka od manastira kad se u daljini začu slab i otegnut pisak iz zviždaljke. Monk oslušnu; ali kako ne vide nikog, on nastavi dalje. Tada se seti ribara i potraži ga pogledom, ali se ovaj beše izgubio. Da je pogledao malo pažljivije nego što je to učinio, on bi video kako se taj čovek, poguren, provlači između kamenja kao zmija i nestaje u magli, idući kradom preko močvare; on bi isto tako video, da je pokušao da gleda kroz maglu, jedan prozor koji bi privukao njegovu pažnju: video bi da jarboli ribarskog čuna nisu više na onom mestu gde su bili, i da su sad bliže obali reke.

Ali Monk ne vide ništa, i misleći da nema ni od čega da preza, on pođe pustim putem koji je vodio u njegov logor. Tada mu se nestanak ribara učini čudnim i stvarna sumnja ga obuze. On beše dao Atosu jedinog stražara koji je mogao da ga štiti. Imao je još milju da pređe da bi stigao do svoga logora.

Magla se dizala tako gusta da su se jedva mogli razlikovati predmeti na deset koraka.

Monku se učini tada da čuje lupu nekog vesla koje je udaralo potmulo po močvari, desno od njega.

— Ko je? — upita on.

Niko ne odgovori. Tada on zape svoj pištolj, isuka mač i ubrza korak, ali međutim ne dozva nikog da mu se nađe. Ovo dozivanje koje mu nije nalagala krajnja hitnost, izgledalo mu je nedostojno njega.

XXVII

SUTRADAN UJUTRU

Bilo je sedam sati ujutru; prvi jutarnji zraci su obasjavali bare u kojima se ogledalo sunce koje je ličilo na usijano đule, kad Atos, probudivši se i otvorivši prozor svoje spavaće sobe koja je bila prema reci, opazi na petnaest koračaji, otprilike, podoficira i ljude koji su ga sinoć dopratili i vratili se desnim putem u logor, pošto su uneli burad u kuću.

Zašto su ovi ljudi, koji su se sinoć vratili u logor, sad opet ovde? Ta misao se najedanput nametnu Atosu.

Podoficir je stajao podignute glave i kao da je vrebao trenutak kad će Atos da se pojavi, pa da ga zovne.

Atos se iznenadi kod opet vide one koji sinoć behu otišli i ne mogaše da sakrije svoje čuđenje.

— Ne treba se nimalo tome čuditi, gospodine — reče podoficir; — sinoć mi je general naredio da vas čuvam i ja sam morao da izvršim njegovo naređenje.

— Je li general sad u logoru? — upita Atos.

— Svakako, gospodine, pošto je on juče tamo krenuo kad ste se rastali od njega.

— Dobro! Čekajte me, idem i ja tamo da ga obavestim sa kakvom ste tačnošću izvršili svoju dužnost, a u isto vreme i da uzmem svoj mač koji sam juče zaboravio na stolu.

— To baš dolazi u zgodan čas, — reče podoficir — jer smo taman mi hteli da vas zamolimo da to učinite.

Atosu se učini da je ova dobroćudnost koju vide na licu podoficira, pritvorna; ali ono što se dogodilo u grobnici moglo je pobuditi radoznalost kod ovoga čoveka i nije bilo čudno što se donekle na njegovom licu videlo ono što misli.

Atos dakle brižljivo zatvori sva vrata i predade ključeve Grimou, koji se beše smestio baš ispod stepenica koje su vodile u podrum gde su bila sklonjena ona dva bureta. Podoficir otprati grofa de La Fer do logora. Tu je čekala druga straža koja smeni ova četiri čoveka koji su ga dopratili.

Ovu novu stražu je predvodio ađutant Didžbi koji je za sve vreme dok su išli gledao Atosa tako strogo da se Francuz pitao otkuda sad tolika opreznost i strogost prema njemu, kad su ga juče pustili da se kreće potpuno slobodno.

To ga ne spreči da nastavi dalje prema glavnom stanu, zadržavajući za sebe opaske koje je morao praviti o ljudima i stvarima. Pod generalovim šatorom, gde je bio uveden dan ranije, on zateče tri oficira; to su bili Monkov zamenik i dva pukovnika. Tada Atos poznade svoj mač; on je još uvek bio na generalovom stolu, na onom mestu gde ga beše juče ostavio.

Nijedan od oficira nije ranije video Atosa i prema tome, nijedan ga nije poznavao. Kad Atos uđe, Monkov zamenik upita da li je to onaj isti plemić sa kojim je general izišao iz šatora.

— Da, Vaša milosti,— reče podoficir — to je onaj isti.

— Ali, kako mi se čini, ja to ne poričem, — reče Atos oholo — a sada, gospodo, dozvolite mi da ja vas upitam zašto postavljate sva ta pitanja, a pre svega da zatražim da mi objasnite zašto ih postavljate tim tonom.

— Gospodine,— reče zamenik — ako vam postavljamo ta pitanja to je zato što na to imamo prava, a ako vam ih postavljamo tim tonom, to je zato što tako zahtevaju prilike, verujte mi.

— Gospodo, — reče Atos — vi ne znate ko sam ja, ali ja vam moram reći, da ja priznajem ovde kao sebi ravna samo generala Monka. Gde je on? Odvedite me k njemu, i ako on bude imao neko pitanje da mi postavi, ja ću mu odgovoriti, i to, nadam se, kako on želi. Pitam vas još jednom, gospodo, gde je general?

— Ah, dođavola! Ali vi bolje od nas znate gde je — reče zamenik.

— Ja?

— Vi, svakako.

— Gospodine, — reče Atos — ja vas ne razumem.

— Razumećete me, a pre svega i vi sami spustite ton. Šta vam je general juče rekao?

Atos se nasmeši prezrivo.

— Nije sad vreme da se smešite, — povika ljutito jedan od one dvojice pukovnika — sad treba odgovarati.

— A ja vam, gospodo, izjavljujem da vam neću odgovarati, sve dok ne budem izveden pred generala.

— Ali, — reče onaj isti pukovnik — vi vrlo dobro znate da tražite nešto što je nemoguće.

— Evo već po drugi put, kad sam poželeo da saznam gde je general, dobijam ovaj čudan odgovor — nastavi Atos. — Je li general odsutan?

Pitanje Atosovo je bilo tako iskreno, a plemićevo čuđenje tako prirodno, da ova tri oficira pogledaše jedan drugog. I kao da se prećutno sporazumeo sa onom drugom dvojicom, zapovednik reče:

— Gospodine, general se rastao od vas čim ste izišli iz manastira?

— Da, gospodine.

— I vi ste otišli?…

— Na to nemam ja da vam odgovorim, već oni koji su me pratili. To su vaši vojnici, pitajte njih.

— Ali ako nam je volja da pitamo vas?

— Onda ću ja hteti da vam odgovorim, gospodine, da ja ovde ne zavisim ni od koga, da ovde znam samo za generala i da ću samo njemu odgovarati.

— Dobro, ali kako smo mi ovde gospodari, mi ćemo predstavljati ratni savet, a kad budete pred sudijama, moraćete da im odgovarate.

Na Atosovom su se licu čitali samo čuđenje i prezir, umesto straha koji su oficiri očekivali da će videti kad su izrekli ovu pretnju.

— Da meni sude škotske i engleske sudije, meni podaniku kralja Francuske, meni, koji sam pod zaštitom britanske časti! Vi ste ludi, gospodo! — reče Atos, sležući ramenima.

Oficiri se pogledaše.

— Onda vi tvrdite, gospodine, da ne znate gde je general — rekoše oni.

— Na to pitanje sam vam već odgovorio, gospodine.

— Da, ali ste odgovorili nešto što nije verovatno.

— Ali ja sam kazao istinu, gospodo. Ljudi koji pripadaju mome staležu nemaju običaj da lažu. Ja sam plemić; kazao sam vam, i kad nosim mač, koji sam iz preterane osetljivosti ostavio juče na ovom stolu, gde se još i sad nalazi, niko, verujte mi, ne sme da mi kaže stvari koje ja ne želim da čujem. Danas nemam oružja kod sebe; ako smatrate da ste vi pozvani da budete moje sudije, sudite mi; ako ste pak moji dželati, ubijte me.

— Ali, gospodine… — upita učtivijim glasom zamenik, iznenaćen Atosovom dostojanstvenošću i hladnokrvnošću.

— Gospodine, došao sam da govorim u poverenju sa vašim generalom o važnim stvarima. Bio sam primljen sa neobičnom ljubaznošću. Izveštaji vaših vojnika mogli bi da vas uvere u to. Dakle, ako me je general tako primio, znači da je znao zbog čega je trebalo da mi ukažete takvo poštovanje. Pretpostavljam da ne očekujege da ću vam otkriti svoje tajne, a još manje njegove.

— Ali, recite nam najzad, šta je bilo u tim buradima?

— Zar niste to pitali svoje vojnike? Šta su vam oni odgovorili?

— Da su u njima bili barut i olovna zrna.

— A ko im je to kazao. To su vam oni morali reći.

— General, ali mi u to ne verujemo.

— Vodite računa šta kažete, gospodine, ne uterujete više u laž mene, već svoga starešinu.

Oficiri se opet pogledaše. Atos nastavi:

— Pred vašim vojnicima general mi je kazao da čekam još nedelju dana; da će mi kroz nedelju dana dati odgovor koji je imao da mi da. Jesam li pobegao? Ne, ja čekam.

— Kazao vam je da ga čekate nedelju dana! — povika zamenik.

— Da, zaista mi je tako rekao, gospodine, a ja međutim imam lađicu koja je ukotvljena na ušću reke i do koje sam svakako mogao juče da se odvezem i da se na nju ukrcam. A ako sam ostao, to je bilo jedino da bih se povinovao generalovoj želji, jer me je njegova milost zamolila da ne otputujem pre nego što me on poslednji put primi, a lično je odredio da će to biti kroz nedelju dana. Ja čekam, ponavljam vam to.

Zamenik se okrete onoj drugoj dvojici oficira i reče tihim glasom:

— Ako ovaj plemić govori istinu, ima još nade. General je imao da svrši neke pregovore u najvećoj tajnosti i možda je smatrao da je sigurnije da o tome ne obavesti nikog, pa čak ni nas. On će, dakle, biti odsutan najviše nedelju dana.

Zatim, okrenuvši se Atosu, reče:

— Gospodine, vaša izjava je vrlo važna; hoćete li da je ponovite pod zakletvom?

— Gospodine, — odgovori Atos — ja sam uvek živeo u jednom društvu gde je sama moja reč bila smatrana kao najsvetija zakletva.

— Međutim ovoga puta, gospodine, prilike su ozbiljnije nego ijedne u kojim ste se dosad našli. Radi se o spasu čitave jedne vojske. Razmislite dobro o tome, general je nestao, mi ga tražimo. Da li je taj nestanak prirodan, ili je posredi neki zločin? Da li treba upotrebiti i krajnje sredstvo da bismo ga pronašli ili čekati strpljivo? Gospodine, u ovom trenutku sve zavisi od reči koje ćete vi izgovoriti.

— Kad me tako pitate, gospodine, neću se više ustezati. Da, ja sam došao da govorim u poverenju sa generalom Monkom i da tražim njegovo mišljenje o nekim stvarima od velike važnosti; da, tako je bilo, i general, koji bez sumnje nije mogao da se izjasni pre bitke koja se spremala, zamolio me je da ostanem još nedelju dana u kući u kojoj se sad nalazim, i obećao mi je da ću ga kroz nedelju dana opet videti. Da, sve je to istina, kunem se bogom, koji je jedini gospodar moga i vašeg života.

Atos je izgovorio ove reči sa toliko dostojanstvenosti i svečane ozbiljnosti da je skoro ubedio ova tri oficira. Međutim, jedan od ona dva pukovnika učini i poslednji pokušaj i reče:

— Mada smo, gospodine sad ubeđeni u istinitost onoga što ste kazali, u svemu ovom ima neke čudne tajanstvenosti. General je isuviše smotren čovek da bi mogao ovako, uoči bitke, da ostavi svoju vojsku a da bar jednog od nas ne obavesti. Što se mene tiče, priznajem da ne mogu da verujem da neka čudna okolnost nije uzrok ovom nestanku. Juče su neki ribari, stranci, došli da prodaju ovde svoju ribu; smestili smo ih tamo kod Škota, to jest pored puta kojim je general sa gospodinom otišao u manastir, i kojim se vratio. Jedan od tih ribara pratio je generala sa fenjerom, a jutros su barka i ribari nestali, otplovili su noćas sa osekom.

— Ja u tome ne vidim ništa neprirodno, — reče zamenik — jer najzad, ovi ljudi nisu bili zarobljenici.

— Ne, ali još jednom kažem da je jedan od njih osvetljavao generalu i gospodinu grobnicu u manastiru, a Didžbi nas je uveravao da su generalu ovi ljudi izgledali vrlo sumnjivi. A ko nam tvrdi da ovi ribari nisu bili u dosluhu sa gospodinom i da je, pošto je posao bio svršen, gospodin, koji je zaista hrabar, ostao, da bi nas umirio svojim prisustvom i omeo nas da tragamo u dobrom dravcu.

Ovaj govor je delovao na ona druga dva oficira.

— Dozvolite mi, gospodine, — reče Atos — da vam kažem da je vaše razlaganje samo prividno tačno i u pogledu na mene neosnovano. Ostao sam, kažete, da bih otklonio sumnju. E, pa lepo! I ja sumnjam isto kao i vi i kažem vam: nemoguće je, gospodo, da je general mogao uoči bitke da se udalji ne obavestivši nikoga; ima nečeg čudnog u svemu tome; tako je, umesto da čekate skrštenih ruku, moraćete da budete krajnje oprezni i da se date u potragu što je moguće brže. Ja sam vaš zarobljenik, gospodo, bilo da mi verujete na reč ili kako hoćete. Pitanje je moje časti da se sazna šta je sa generalom Monkom, i to takvo pitanje, da i kad biste mi kazali: Idite, ja bih rekao: Ne, ja ostajem. A ako biste me zapitali za moje mišljenje, ja bih dodao: Da, general je žrtva neke zavere, jer da je morao da ode iz logora, on bi mi to rekao. Tražite ga, dakle, pretražite svuda, i po kopnu i po moru; general nije otišao, ili bar nije otišao svojevoljno.

Zamenik dade jedan znak onoj drugoj dvojici oficira.

— Ne, gospodine — reče on; — sad vi idete suviše daleko. General neće imati ništa da pretrpi usled ovoga što se zbiva, naprotiv, i nesumnjivo je da on upravlja svim tim događajima. Ovo što je Monk sad uradio, činio je često. Grešimo, dakle, što smo se ovoliko uzbunili; sigurno da on neće dugo biti odsutan; čuvajmo se dobro da se zbog naše malodušnosti koju bi nam general pripisao u greh, ne pročuje da je odsutan, jer bi to pokolebalo borbeni duh vojske. General ovim daje veliki dokaz poverenja, koje ima u nas, pokažimo se dostojni toga poverenja. Gospodo, neka duboko ćutanje obavije sve ovo gustom koprenom; zadržaćemo gospodina kod nas, ne zato što verujemo da je umešan u neki zločin, već što će bolje biti sačuvana tajna o generalovoj odsutnosti, ako ostane samo među nama; i tako će, do novog naređenja, gospodin ostati u našem glavnom stanu.

— Vi zaboravljate, gospodo, da mi je general ostavio jednu stvar koju moram dobro da čuvam. Postavite kakvu god hoćete stražu da me čuva, okujte me ako hoćete, ali ostavite da mi kuća u kojoj stanujem bude tamnica. General, kada se bude vratio, ukoreće vas, kunem vam se svojom čašću plemića, što ste učinili nešto što njemu nije po volji.

Oficiri se posavetovaše jedan trenutak, i posle ovog savetovanja zapovednik reče:

— Neka bude tako, gospodine, vratite se svojoj kući. Zatim dadoše Atosu stražu od pedeset ljudi koji ga zatvoriše u kuću, i koji ga čuvahu, ne gubeći ga ni jednog trenutka iz vida.

Tajna osta sačuvana, ali sati, dani protekoše, a niti se general vrati, niti iko išta ču o njemu.

XXVIII

KRIJUMČARENA ROBA

Dva dana posle događaja koje smo ispričali, dok su u logoru svakog trenutka očekivali generala Monka koji se nije vraćao, jedna holandska lađica sa posadom od desetak ljudi, ukotvi se na obali Ševeningena, otprilike na dometu topa od kopna. Bila je mrkla noć, mrak je bio gust i more je u tami nadolazilo: to je bio vrlo pogodan čas za iskrcavanje putnika i robe.

Ševeningenska luka ima oblik velikog polumeseca; nije mnogo duboka, a naročito ne mnogo sigurna, i zato tu pristaju samo velike flamanske teretne lađe, ili one holandske lađice koje ribari izvuku na pesak pomoću valjaka, kao što su to po pričanju Virgilija i stari činili. Kad se dignu veliki talasi i nagrnu prema kopnu, nesmotreno je privesti lađice suviše blizu obale, jer ako je vetar jak, on pramac lađe zaspe peskom, a na ovoj obali pesak je šupljikav; on se lako nahvata, ali je teško osloboditi ga se. Svakako se zbog toga, jedan čamac u kome je bilo osam mornara i neki duguljast predmet koji je ličio na neku korpu ili denjak, odvoji od lađe, čim je sidro bilo bačeno.

Obala je bila pusta: ono nekoliko ribara koji su stanovali na peščanom brežuljku, behu otišli na počinak. Jedini stražar koji je stražario na obali (nije bilo potrebno više stražara pošto iskrcavanje velikih lađa nije bilo mogućno), ne mogavši da ide sasvim za primerom ribara koji behu otišli da legnu, učinio je nešto slično, spavao je isto tako duboko u svojoj stražari kao i oni u svojim posteljama. Jedini šum koji se čuo, bilo je fijukanje noćnog vetra koji je duvao u vresu na peščanim brežuljcima. Ali su ovi ljudi koji su se približavali morali svakako biti nepoverljivi, jer im stvarna tišina i prividna usamljenost nimalo ne ulivahu poverenje; zato je njihov čamac, koji se video na Okeanu samo kao jedna tamna tačka, klizio nečujno, izbegavao da se služi veslima da ga ne bi čuli, i prispeo sasvim blizu kopna.

Čim su osetili zemlju, samo jedan čovek iskoči iz čamca, pošto je izdao neko kratko naređenje, glasom naviknutim da komanduje. Kad on izdade to naređenje, nekoliko pušaka odmah zasijaše pri slaboj svetlosti morske površine, tog nebeskog ogledala, i ovaj dutuljasti denjak o kome smo već govorili i u kome je sigurno bio neki krijumčareni predmet, bi prenesen na kopno neobično pažljivo.

Odmah onaj čovek koji se beše prvi iskrcao, potrča prečicom prema selu Ševeningen, idući prema najisturenijem kraju šume. Tu on potraži onu kuću koju smo već jednom videli kroz drveće i za koju smo već kazali da je bila privremen i vrlo skroman stan onoga koga su iz učtivosti nazivali kraljem Engleske.

Svi su tu spavali kao i svuda unaokolo; samo jedan veliki pas, od onih pasa koje ribari iz Ševeningena uprežu u mala kolica da im nose ribu u Hag, poče strašno da laje čim se začuše strančevi koraci ispred prozora. Ali ovakav način čuvanja kuće, umesto da uplaši onoga koji se tek beše iskrcao, naprotiv, kao da mu pričini veliku radost, jep njegov glas možda ne bi bio dovoljno jak da probudi ljude iz kuće, dok pored ovakvog silnog pomoćnika nije bilo potrebno da on viče. Stranac pričeka da ovo glasno i neprekidno lajanje, kao što je bilo sasvim verovatno, učini svoje, i on se tada usudi da vikne. Kad ču njegov glas, pas poče tako jako da urliče da se uskoro iz kuće začu drugi glas koji ućutka psa. A kad se pas umiri, taj glas koji je bio u isti mah slab, drhtav i učtiv, upita:

— Šta hoćete?

— Tražim njegovo kraljevsko veličanstvo kralja Čarlsa II — reče stranac.

— Šta hoćete od njega?

— Da govorim sa njim.

— Ko ste vi?

— Ah, sto mu gromova! Isuviše tražite od mene, ne volim da razgovaram kroz zatvorena vrata.

— Samo recite svoje ime.

— Ne volim isto tako, da izgovaram svoje ime kad sam napolju; uostalom, budite spokojni, ja neću pojesti vašeg psa, i molim Boga da i on bude isto tako uzdržljiv prema meni.

— Vi možda donosite vesti, nije li tako, gospodine? — nastavi strpljivo da zapitkuje onaj starački glas.

— Dabome da donosim, i to vesti koje niko ne očekuje. Otvorite, molim.

— Tako vam duše i savesti, gospodine, mislite li da one zalužuju da budim kralja?

— Za ime božje, dragi moj gospodine, smaknite rezu; nećete imati da zažalite što ste se trudili, kunem vam se. Vredim zlata koliko sam težak, časne mi reči!

— Ali ja ne mogu da otvorim, gospodine, dok ne kažete svoje ime.

— Dakle, moram da kažem?

— Takvo je naređenje moga gospodara, gospodine.

— Pa lepo! Moje ime, evo reći ću vam ga… Ali vam unapred kažem, moje ime vam neće kazati baš ništa.

— Svejedno, ipak recite.

— Pa lepo! Ja sam vitez d’Artanjan.

— Ah, Gospode bože, — uzviknu starac sa one strane vrata — gospodin d’Artanjan! Kakva sreća! Stvarno sam pomislio da poznajem taj glas.

— Gle! — reče d’Artanjan — Ovde i moj glas poznaju! To je laskavo!

— O, da, poznajemo ga, — reče starac skidajući rezu — i evo dokaza o tome.

Na to on uvede d’Artanjana koji pri svetlosti, fenjera koji je ovaj nosio u ruci, poznade svog upornog sagovornika.

— Ah, sto mu gromova! — uzviknu on — Pa to je Pari! Trebalo je da na to pomislim.

— Da, Pari, dragi moj gospodine d’Artanjane, ja sam to. Kakva sreća što vae opet vidim.

— Dobro ste rekli: kakva sreća! — reče d’Artanjan, stežući ruke starcu. — A sad ćete da obavestite kralja, je li?

— Ali kralj spava, moj dragi gospodine.

— Sto mu gromova! Probudite ga, on vas neće izgrditi što ste ga uznemirili, ja vam to kažem!

— Dolazite od strane grofa, zar ne?

— Koga grofa?

— Grofa de La Fer.

— Od strane Atosa? Bogami, ne; dolazim od svoje strane, lično. Hajde! Brzo, Pari, kralja! Potreban mi je kralj.

Pariju se učini da ne treba više da se odupire; već odavno je poznavao d’Artanjana; znao je da on, iako je Gaskonjac, nikada ne obećava više nego što može da ispuni. On prođe kroz jedno dvorište i jedan mali vrt, umiri psa koji je stvarno hteo da ujede musketara, i zakuca na kapak prozora sobe u prizemlju jedne poljske kućice.

Odmah, jedno kučence koje je živelo u toj sobi, odgovori psu koji je živeo u dvorištu.

— Jadni kralj! — pomisli d’Artanjan — Ovo je njegova telesna straža; istina je da zbog toga nije ništa gore čuvan.

— Šta hoćete? — upita kralj iz sobe.

— Sire, tu je gospodin vitez d’Artanjan koji donosi vesti.

Odmah se u ovoj sobi prekide tišina, jedna vrata se otvoriše i jaka svetlost osvetli hodnik i vrt.

Kralj je radio pri svetlosti lampe. Hartije su bile razbacane po njegovom stolu; on beše počeo da sastavlja jedno pismo, a po mnogobrojnim precrtanim rečima se videlo kako mu je bilo teško da ga napiše.

— Uđite, gospodine viteže — reče on okrenuvši se. Zatim, opazivši ribara, upita:

— Pari, šta ste mi kazali, a gde je gospodin d’Artanjan?

— Pred vama je, Sire — reče d’Artanjan.

— U ovom odelu?

— Da. Pogledajte me, Sire; zar ne možete da se setite da ste me videli u Bloa, u predsoblju kralja Luja XIV?

— Tako je, gospodine, sećam se i da sam bio vrlo zadovoljan vašim ponašanjem.

D’Artanjan se pokloni.

— Dužnost mi je bila da se tako ponašam, čim sam saznao da imam posla sa Vašim veličanstvom.

— Donosite mi vesti, kažete?

— Da, Sire.

— Svakako od kralja Francuske?

— Boga mi, ne, Sire — odvrati d’Artanjan. — Vaše veličanstvo je moralo videti, kad je bilo tamo, da se kralj Francuske brine samo o svom veličanstvu.

Čarls podiže oči k nebu.

— Ne, — nastavi d’Artanjan — ne, Sire. Ja donosim vesti koje govore samo o mojim delima. Usuđujem se, međutim, da se nadam da će Vaše veličanstvo saslušati blagonaklono i dela i vesti.

— Govorite, gospodine.

— Ako se ne varam, Sire, Vaše veličanstvo je mnogo govorilo u Bloa da njegove stvari ne stoje dobro u Engleskoj.

Čarls pocrvene.

— Gospodine, — reče on — ja sam to pričao samo kralju Francuske…

— Ah! Vaše veličanstvo je rđavo razumelo — reče hladno musketar; — ja umem da govorim sa kraljevima kad su nesrećni; a oni samo govore sa mnom kad su nesrećni; kad su opet srećni, oni me ne gledaju više. Ja imam za Vaše veličanstvo ne samo najveće poštovanje, već i beskrajnu odanost, a to, verujte mi, Sire, kod mene znači nešto. I kad sam čuo kako se Vaše veličanstvo žali na svoju sudbinu, našao sam da ste blagorodni i plemeniti i da dobro podnosite svoju nesreću.

— Zaista, — reče Čarls začuđen — ne znam šta treba više da volim, ili kad uzimate izvesne slobode, ili kad izražavate svoje poštovanje.

— Posle ćete birati, Sire — reče d’Artanjan. — Dakle, Vaše veličanstvo se žalilo svome bratu Luju XIV na teškoće koje mu smetaju da se vrati u Englesku i da se ponovo popne sa svoj presto, jer nema ni vojske ni novaca.

Čarls i nehotice učini jedan pokret, koji je izražavao njegovo nestrpljenje.

— I da je glavna prepreka na koju nailazi na svom putu — nastavi d’Artanjan — neki general koji je vrhovni zapovednik vojske parlamenta, i koji tamo igra ulogu drugog Kromvela. Zar nije Vaše veličanstvo to kazalo?

— Da, ali vam ponavljam, gospodine, te reči je trebalo da čuje samo kralj.

— A videćete, Sire, da je sreća što su doprle do ušiju njegovog zapovednika musketara. Taj čovek koji toliko smeta Vašem veličanstvu, to je general Monk, mislim; jesam li dobro čuo njegovo ime, Sire?

— Jeste, gospodine; ali još jednom vas pitam, čemu sva ta pitanja?

— Ah! Ja dobro znam, Sire, da dvorska pravila o ponašanju ne dozvoljavaju da se kralju postavljaju pitanja. Nadam se da će mi uskoro Vaše veličanstvo oprostiti za ovo nepoštovanje tih pravila. Vaše veličanstvo je dodalo da kad bi, međutim, moglo da ga vidi, da govori sa njim, da sa njim ostane nasamo, ono bi uspelo, bilo silom, bilo ubeđivanjem da savlada tu prepreku, jedinu ozbiljnu, jedinu stvarnu na koju nailazi na svom putu.

— Sve je to tačno, gospodine; moja sudbina i moja budućnost, da li ću ostati nepoznat ili ću biti slavan, sve zavisi od tog čoveka, ali šta hoćete za zaključite iz toga?

— Samo jedno: ako taj general Monk toliko smeta kao što kažete, bilo bi korisno osloboditi Vaše veličanstvo od njega, ili ga pridobiti za vašeg saveznika.

— Gospodine, kralj koji nema ni vojske ni novaca, pošto ste već slušali razgovor koji sam vodio sa svojim bratom, ne može ništa protiv jednog čoveka kao što je Monk.

— Da, Sire, to je bilo vaše mišljenje, ja to dobro znam, ali srećom za vas, to nije bilo i moje.

— Šta hoćete time da kažete?

— Da sam ja, bez vojske i bez miliona, učinio, ja lično, ono što je Vaše veličanstvo mislilo da može da učini samo ako bi imalo vojsku i jedan milion.

— Kako! Šta kažete? Šta ste učinili?

— Šta sam učinio? Pa eto, Sire, otišao sam tamo da uhvatim tog čoveka koji toliko smeta Vašem veličanstvu.

— U Englesku?

— Baš tamo, Sire.

— Išli ste u Englesku da uhvatite Monka?

— Da nisam slučajno pogrešio?

— Stvarno, vi ste ludi, gospodine!

— Ni najmanje, Sire.

— Vi ste uhvatili Monka?

— Da, Sire.

— A gde to?

— Usred njegovog logora.

Kralj uzdrhta nervozno i sleže ramenima.

— I pošto sam ga uhvatio na putu koji vodi u Njukastl, — reče d’Artanjan — donosim ga vama, Vaše veličanstvo.

— Vi mi ga donosite! — povika kralj skoro ljutito, jer je smatrao da je ovo neka obmana.

— Da, Sire, — odgovori d’Artanjan istim tonom — donosim ga vama; on je dole u jednom velikom kovčegu na kome su probušene rupe da bi mogao da diše.

— Gospode bože!

— Oh, budite spokojni, Sire, postupali smo sa njim ne može bolje biti. Stigao je, dakle, u dobrom stanju i sasvim kako treba. Želi li Vaše veličanstvo da ga vidi, da razgovara sa njim, ili da naredi da ga bace u vodu?

— Ah! Gospode bože! — ponovi Čarls — Oh! Gospode bože! Govorite li vi istinu? Da me ne vređate nekom nedostojnom šalom? Vi ste učinili taj nečuveno smeo i genijalan potez! Nemoguće!

— Da li mi Vaše veličanstvo dozvoljava da otvorim prozor? — reče d’Artanjan otvarajući ga.

Kralj ne imade vremena ni da kaže da. D’Artanjan zazvižda triput oštro i otegnuto, i to se zviždanje razleže u noćnoj tišini.

— Gotovo! — reče on — Sad će vam ga doneti, Vaše veličanstvo.

XXIX

D’ARTANjAN POČINjE DA STRAHUJE DA ĆE MU
PROPASTI NOVAC KOJI SU ON I PLANŠE ULOŽILI

Kralj nije mogao da dođe k sebi od iznenađenja i gledaše čas nasmejano lice musketara, čas onaj mračni prozor koji je gledao u tamu. Ali pre nego što je sredio svoje misli, osam d’Artanjanovih ljudi — jer su dvojica ostala da čuvaju barku — unesoše u kuću, gde ih je Pari primio, onaj predmet duguljastog oblika, koji je u tome času skrivao sudbinu Engleza.

Pre svoga polaska iz Kalea, d’Artanjan beše naručio u tome gradu neku vrstu mrtvačkog kovčega, dosta širokog i dosta dubokog da bi se u njemu čovek mogao lako da okreće. Dno i strane bili su lepo postavljeni dušecima i predstavljahu dosta meku postelju, tako da se neko, ko bi se nalazio zatvoren u ovoj vrsti kaveza, ne bi usled ljuljanja lađe toliko ugruvao da bi to moglo da prouzrokuje njegovu smrt. Mala rešetka o kojoj je d’Artanjan govorio kralju, ličila je na vizir na šlemu i nalazila se otprilike u visini čovekova lica.

Ona je bila udešena tako, da ako bi ma i najslabije viknuo neko ko bi se nalazio u tome kovčegu, bilo bi dovoljno da se samo naglo pritisne pa da taj glas bude odmah ugušen, a po potrebi i onaj ko bi viknuo.

D’Artanjan je tako dobro poznavao svoju posadu, a isto tako i svoga zarobljenika, da je za sve vreme puta strahovao zbog dve stvari: ili da će general — pretpostavljajući smrt ovoj čudnoj tamnici — govoriti, da bi ih naterao da ga uguše; ili da njegovi čuvari, namamljeni ponudama zarobljenika, ne zatvore u kovčeg njega, d’Artanjana umesto Monka.

Stoga je d’Artanjan proveo dva dana i dve noći kraj kovčega nasamo sa generalom, nudeći ga vinom i hranom koje je ovaj odbijao, i pokušavajući stalno da ga umiri u pogledu onog što ga čeka posle ovog čudnog ropstva. Dva pištolja na stolu i njegov isukan mač trebalo je da zaštite d’Artanjana od iznenađenja koja bi mogla doći spolja.

Kada su najzad stigli u Ševeningen bio je potpuno umiren. Njegovi su se ljudi jako plašili ma kakvog sukoba sa onima koji vladaju svetom. Uostalom, on beše zainteresovao za svoju stvar onoga sa kojim je imao najviše duševne srodnosti, koga je smatrao svojim zamenikom, a koji se, kao što smo već videli, zvao Menvil. Pošto ovaj nije bio obične pameti, stavljao je na kocku više nego ostali, jer je bio svesniji toga. On je, dakle, verovao da će služeći d’Artanjana njegova budućnost biti obezbeđena, i prema tome, pre bi dozvolio da ga iseku na komade nego da prekrši naređenje koje je izdao njihov starešina. Stoga je njemu d’Artanjan poverio, pošto se behu iskrcali, kovčeg i generalov život. Njemu isto tako beše stavio u dužnost da naredi onoj sedmorici ljudi da donesu kovčeg, čim budu čuli da triput zazviždi. Videli smo da ga je taj zamenik poslušao.

Kada je kovčeg najzad bio donesen u kraljevu kuću, d’Artanjan otpusti svoje ljude i reče im uz ljubazan osmeh:

— Gospodo, učinili ste veliku uslugu Njegovom veličanstvu Čarlsu II koji će kroz nepunih šest nedelja biti kralj Engleske. Dobićete dvaput veću nagradu; vratite se i čekajte me u barci.

Posle toga oni odoše, ispoljavajući svoju radost tako bučno da poplašiše i samog psa. D’Artanjan naredi da se kovčeg unese u kraljevo predsoblje. On vrlo brižljivo zatvori sva vrata toga predsoblja; posle toga otvori kovčeg i reče generalu:

— Gospodine generale, dozvolite mi da vam se nebrojeno puta izvinim; ja se nisam ponašao kako dolikuje, prema čoveku kao što ste vi, ja to dobro znam; ali bilo je potrebno da me vi smatrate sopstvenikom jedne ribarske lađe. A zatim, Engleska je u pogledu saobraćaja vrlo nepodesna zemlja. Nadam se da ćete uzeti sve to u obzir. Ali ovde, gospodine generale, možete da ustanete i da hodate.

Pošto je to rekao d’Artanjan preseče uzice koje su vezivale generalove mišice i ruke. Ovaj ustade i sede, ponašajući se kao čovek koji čeka smrt.

D’Artanjan tada otvori vrata kraljeve sobe za rad i reče:

— Sire, evo vašega neprijatelja, g. Monka: zavetovao sam se da ovo učinim za vas. Gotovo je, sada vi zapovedajte. Gospodine Monku, — dodade on okrećući se prema svome zarobljeniku — nalazite se pred Njegovim veličanstvom kraljem Čarlsom II, neograničenim gospodarom Velike Britanije.

Monk pogleda mladoga vladara hladno i bez uzbuđenja i odgovori:

— Ja ne znam ni za kakvog kralja Velike Britanije; ja čak ovde ne vidim nikoga ko bi bio dostojan da se nazove plemićem; jer je u ime Čarlsa II, jedan izaslanik za koga sam mislio da je častan čovek, došao da mi postavi ovu sramnu zamku. Upao sam u zamku, utoliko gore po mene. A sada vi, koji ste naveli na ovo zlo, — reče obraćajući se kralju — i vi koji ste ga izvršili, zapamtite ovo što ću vam sada reći: držite u svojoj vlasti moje telo, možete da me ubijete, ja vas pozivam da to uradite, ali nikada nećete pridobiti ni moju dušu ni moju volju. A sada ne tražite od mene da izgovorim više nijednu reč, jer od sada više neću otvarati usta, pa čak ni da dozovem u pomoć. Rekao sam šta sam imao.

I on izgovori te reči sa divljom i nesavladljivom odlučnošću najzagriženijeg puritanca. D’Artanjan pogleda svoga zarobljenika kao čovek koji poznaje vrednost svake reči i koji ocenjuje tu vrednost prema tome kako je ta reč izgovorena.

— Činjenica je — reče on kralju sasvim tiho — da je general odlučan čovek; ima dva dana kako nije hteo da pojede ni zalogaj hleba ni da popije gutljaj vina. Ali kako od ovoga trenutka Vaše veličanstvo odlučuje o njegovoj sudbini, ja perem ruke, kao što kaže Pilat.

Monk, stojeći bled i pomiren sa sudbinom, čekao je ukočena pogleda i skrštenih ruku.

D’Artanjan se okrete prema njemu.

— Vi vrlo dobro znate — reče mu on — da ono što ste rekli, i što je uostalom bilo vrlo lepo rečeno, neće nikome moći poslužiti da dođe do sporazuma, pa čak ni vama. Njegovo veličanstvo je htelo da razgovara sa vama, vi ste odbijali da se sastanete; zašto sada, kada se nalazite sa njim lice u lice, kada se tu nalazite silom koja je nezavisna od vaše volje, zašto bi nas primoravali na strogo postupanje prema vama, koje ja smatram nekorisnim i besmislenim? Ta, dovraga, govorite, makar samo da bi rekli neću!

Monk ne reče ni reči, Monk je i dalje uporno gledao, Monk je gladio brkove sa brižnim izrazom na licu koji je nagoveštavao da će stvari rđavo da se okrenu.

Za to vreme Čarls II beše utonuo u duboko razmišljanje. Sada se prvi put našao lice u lice sa Monkom, to jest sa čovekom koga je toliko želeo da vidi, i sa naročitim pogledom, koji je Bog dao orlovima i kraljevima, on je proniknuo do dna njegove duše.

On je, zaista, video da je Monk čvrsto rešio pre da umre nego da progovori, što nije bilo ništa neobično od strane jednoga čoveka od takvog položaja i ugleda, a koji se morao osećati tako teško uvređen. Čarls II u istom trenutku odluči nešto zbog čega običan čovek stavlja na kocku svoj život, jedan general svoju budućnost, jedan kralj svoju kraljevinu.

— Gospodine, — reče on Monku — u izvesnom pogledu vi ste sasvim u pravu. Ja, dakle, ne tražim od vas da mi odgovorite, već da me saslušate.

Jednoga trenutka nasta tajac, i za to vreme kralj gledaše Monka koji je i dalje stajao hladan.

— Vi ste mi maločas učinili jedan prekor koji me je zaboleo, gospodine — produži kralj. — Rekli ste da je jedan od mojih izaslanika pošao u Njukastl da vam postavi zamku, i to, uzgred budi rečeno, nije razumeo g. d’Artanjan koji je ovde prisutan, i kome pre svega dugujem najiskreniju zahvalnost za njegovu hrabru požrtvovanost.

D’Artanjan se pokloni sa poštovanjem. Monk i ne trepnu.

— Jer g. d’Artanjan, zapamtite g. Monk da vam ja to kažem ne zato da bih se izvinio, jer je g. d’Artanjan, produži kralj, pošao u Englesku iz vlastitih pobuda, bez ičijeg naređenja, ne očekujući nikakvu korist, ne nadajući se ničemu kao pravi plemić, kakav on i jeste, da bi učinio uslugu jednom nesrećnom kralju i da bi dodao još jedan podvig slavnim delima kojim je njegov život ispunjen.

D’Artanjan pocrvene i nakašlja se da bi prikrio svoju zbunjenost. Monk se i ne pomače.

— Vi ne verujete u ovo što vam kažem, g. Monk? — nastavi kralj.— Ja to razumem: takvi su dokazi požrtvovanosti retki, tako da se može posumnjati da takva požrtvovanost postoji.

— Gospodin bi vrlo mnogo pogrešio kada vam ne bi poverovao, Sire, — uzviknu d’Artanjan — jer ono što je Vaše veličanstvo reklo sušta je istina, i vidi se i po tome da je to istina, jer izgleda da ono što sam učinio kada sam otišao generalu, da je to nešto što je poremetilo sve. Zaista, očajan sam ako je tako.

— Gospodine d’Artanjane, — uzviknu kralj uzimajući musketara za ruku — vi ste me obavezali više, verujte mi, nego da ste učinili da moja stvar uspe, jer ste mi otkrili da imam jednog nepoznatog prijatelja kome ću biti zahvalan celoga života i koga ću uvek voleti…

I kralj mu prijateljski steže ruku.

— I, — produži on, poklonivši se Monku — jednoga neprijatelja koga ću odsad umeti da tačno cenim.

Oči puritanca zablistaše samo jednoga trenutka, ali samo jednoga, i njegovo lice koje se u tom trenutku beše malo ozarilo, posta ponovo hladno i mračno.

— Dakle, gospodine d’Artanjane, — nastavi Čarls — evo šta je trebalo da se dogodi. G. grof de La Fer, koga mislim poznajete, beše pošao u Njukastl…

— Atos!? — uzviknu d’Artanjan.

— Da, mislim da je to ime nosio u ratu. Grof de La Fer beše, dakle, pošao u Njukastl, i hteo je možda da navede generala da pregovara sa mnom ili sa mojim pristalicama, kada ste se vi, kako izgleda, nasilno umešali u te pregovore.

— Sto mu gromova! — odgovori d’Artanjan — To je on bez sumnje ušao u logor one iste večeri kada sam ja tamo stigao sa svojim ribarima…

Monk jedva primetno nabra obrve i d’Artanjan po tome vide da je tačno pogodio.

— Da, da, učinilo mi se da sam poznao njegov stas, učinilo mi se da sam čuo njegov glas. Proklet da sam! Oh, Sire, oprostite mi: verovao sam, međutim, da dobro vodim stvari.

— Nema tu ničega rđavog, goepodine, — reče kralj — osim što me general optužuje da sam mu postavio zamku, što nije istina. Ne, generale, to nije oružje koje sam ja mislio da upotrebim protiv vas; vi ćete to uskoro videti. A za to vreme, kada vam ja dajem svoju poštenu reč, verujte mi, gospodine, verujte mi. Sada, gospodine d’Artanjane, imam da vam kažem samo jednu reč.

— Slušam na kolenima, Sire.

— Vi ste mi potpuno odani, zar ne?

— Vaše se veličanstvo uverilo u to. I suviše sam vam odan!

— Dobro! Od čoveka kao što ste vi, jedna je reč dovoljna. Uostalom, osim te reči postoje i dela. Generale, izvolite poći za mnom. Pođite sa nama, gospodine d’Artanjane.

D’Artanjan, prilično iznenađen, spremaše se da posluša. Čarls II iziđe. Monk pođe za njim, d’Artanjan pođe za Monkom. Čarls II pođe onim putem kojim je d’Artanjan došao kod njega; uskoro je svež morski vazduh rashlađivao lica ova tri čoveka koji su išli po noći, i kada su izmakli na pedeset koraka od jednih malih vrata koja Čarls II beše otvorio, nađoše se među peščanim brežuljcima, prema Okeanu, koji je, pošto je plima prestala, izgledalo da se odmara na obali kao neko umorno čudovište. Čarls II je išao zamišljen, pognute glave, držeći ruku ispod svoga ogrtača. Monk je išao za njim, slobodnih ruku, nemirna pogleda. Za njima je dolazio d’Artanjan, držeći svoj mač za jabuku.

— Gde je lađa kojom ste došli, gospodo? — reče Čarls musketaru.

—Tamo, Sire; imam sedam ljudi posade i jednoga oficira, koji me čekaju u onoj barci koju osvetljava vatra.

— A, da, barka je izvučena na pesak, vidim je; ali svakako da niste njome došli iz Njukastla?

— Ne, Sire, bio sam uzeo pod zakup, o svom trošku, jednu malu lađu sa veslima i jedrima koja je ukotvljena na jedan domet topa od nasipa. Tom smo lađom mi putovali.

— Gospodine, — reče kralj Monku — slobodni ste.

Monk, ma kako da je njegova volja bila čvrsta, nije mogao da se uzdrži a da ne uzvikne od iznenađenja. Kralj dade glavom potvrdan znak i nastavi:

— Probudićemo jednoga ribara iz ovoga sela, koji će isploviti još noćas svojom lađicom, i koji će vas odvesti tamo gde mu vi budete naredili. G. d’Artanjan, koga vidite ovde, pratiće Vaše gospodstvo. Stavljam g. d’Artanjana pod zaštitu vašega poštenja, gospodine Monk.

Monku se ote neki šapat iznenađenja, a d’Artanjanu dubok uzdah. Kralj, praveći se kao da nije ništa primetio, zakuca na vrata od jelovih letava koja su zatvarala kolibu prvoga ribara koji je stanovao na peščanim brežuljcima.

— Hej, Kajzer! — uzviknu on — Probudi se!

— Ko me zove? — upita ribar.

— Ja. Čarls, kralj.

— Ah! Milord — uzviknu Kajzer, ustajući umotan u je dro u kome je spavao kao što se spava u visećoj postelji — čime vas mogu uslužiti?

— Gazda Kajzeru, — reče Čarls — spremićeš se smesta za polazak. Ovaj putnik uzima pod zakup tvoju barku i dobro će ti platiti; usluži ga dobro.

I kralj se povuče nekoliko koraka, da bi ostavio Monka da slobodno razgovara sa ribarom.

— Hoću da pređem u Englesku — reče Monk, koji je govorio holandski taman toliko da je mogao da se sporazume.

— Odmah, — reče gazda — smesta ako hoćete.

— Hoće li to dugo trajati? — upita Monk.

— Ni pola sata, Vaše gospodstvo. Moj najstariji sin sada priprema barku, pošto je trebalo da pođemo u lov u tri sata ujutru.

— Pa, lepo! Je li uređeno? — upita Čarls, približujući se.

— Da Sire; nismo samo utvrdili cenu — reče ribar.

— To je moja stvar — reče Čarls. — Gospodin je moj prijatelj.

Kod tih reči Monk uzdrhta, i pogleda Čarlsa.

— Dobro, milorde — odvrati Kajzer.

U tom se trenutku začu kako Kajzerov najstariji sin duva u volovski rog.

— A sada, gospodo, pođite — reče kralj.

— Sire, — reče d’Artanjan — neka Vaše veličanstvo izvoli da mi ostavi još nekoliko trenutaka. Uzeo sam u službu ljude, a odlazim bez njih; treba da ih obavestim.

— Dozovite ih zviždanjem — reče Čarls, smešeći se.

D’Artanjan zaista zazvižda. Dok je gazda Kajzer odgovarao svome sinu. dotrčaše četiri čoveka koje je vodio Menvil.

— Za svaki slučaj evo vam dobar deo onoga što imate da primite — reče d’Artanjan, predajući im jednu kesu u kojoj je bilo dve hiljade pet stotina livri u zlatu. — Idite i čekajte me u Kaleu, vi znate gde.

I d’Artanjan, uzdahnuvši duboko, spusti Menvilu kesu u ruke.

— Šta! Ostavljate nas? — uzviknuše ljudi.

— Za kratko vreme, — reče d’Artanjan — ili za dugo, ko zna? Ali sa ovih dve hiljade pet stotina livri i sa onih dve hiljade pet stotina koje ste već primili, isplatio sam vas kao što smo ugovorili. Rastanimo se, dakle, deco.

— A barka?

— O njoj ne brinite.

— Naše su stvari u njoj.

— Ići ćete po njih i odmah ćete krenuti na put.

— Hoćemo, starešino.

D’Artanjan se vrati Monku, govoreći mu:

— Gospodine, čekam vaša naređenja, pošto ćemo putovati zajedno, sem ako vam moje društvo nije neprijatno.

— Naprotiv, gospodine — reče Monk.

— Hajde, gospodo, ukrcajmo se — viknu Kajzerov sin.

Čarls pozdravi otmeno i dostojanstveno generala, i reče mu:

— Oprostite mi zbog neprilika koje ste imali i zbog nasilja koje ste pretrpeli, kada se budete uverili da ih ja nisam prouzrokovao.

Monk se duboko pokloni i ne odgovori ništa. Čarls je naročito isticao da nema ništa nasamo da kaže d’Artanjanu i reče glasno:

— Hvala još jednom, gospodine viteže; hvala na vašim uslugama. Gospod Bog će vam ih platiti, koji nadam se, zadržava samo za mene iskušenja i patnje.

Monk pođe za Kajzerom i za njegovim sinom i ukrca se sa njima.

D’Artanjan pođe za njima mrmljajući:

— Ah, jadni moj Planše, jako se plašim da smo se upleli u loše poslove.

XXX

AKCIJE DRUŠTVA PLANŠE I DRUG
POČINjU DA SKAČU

Za vreme vožnje Monk je razgovarao sa d’Artanjanom samo onda kada je to bilo potrebno. Tako, kada je Francuz oklevao da dođe i doručkuje (bio je bedan doručak koji se sastojao od usoljene ribe, dvopeka i klekovače) Monk bi ga pozvao:

— Za sto, gospodine!

I to je bilo sve. Baš zato što je u važnim prilikama i sam govorio u vrlo kratkim rečenicama, taj način govora nije mu predskazivao da će se povoljno svršiti ono što beše preduzeo. No, kako je imao dovoljno vremena, lupao je glavu da pronađe kako je Atos sreo Čarlsa II, kako se sa njim potajno dogovorio da pođu, kako je najzad ušao u Monkov logor; i jadni zapovednik musketara iščupao bi po jednu dlaku iz svoga brka svaki put kada bi pomislio da je Atos svakako bio onaj konjanik koji je pratio Monka one čuvene noći kada je izvršena otmica.

Najzad, posle dva dana i dve noći vožnje, gazda Kajzer prispe do obale, do onog mesta gde Monk beše naredio da se iskrcaju, jer je za vreme vožnje Monk izdavao naređenja. To je bilo baš na ušću one male reke kraj koje se Atos beše nastanio.

Dan se bližio kraju; lepo sunce koje je ličilo na štit od usijanog čelika, tonulo je polako u more. Njihova mala lađa plovila je uz reku koja je na ovom mestu bila prilično široka; ali Monk, koji je bio nestrpljiv, naredi da iziđu na obalu, i Kajzerov čamac ga iskrca zajedno sa d’Artanjanom na glibovitu obalu reke gusto obraslu trskom.

D’Artanjan, pomiren s tim da mora da se pokorava, išao je za Monkom kao što medved na lancu ide za svojim gospodarom; ali je sada on osećao veliko poniženje zbog svoga položaja, i gunđao je sasvim tiho da je služiti kralja gorka služba, i da i najbolji kralj ne vredi ništa.

Monk je išao krupnim koracima. Reklo bi se da još nije bio sasvim siguran da je opet na engleskom tlu, mada se već jasno videlo ono nekoliko kuća mornara i ribara, raštrkanih po malom ozidanom nasipu ovog skromnog pristaništa. Odjednom d’Artanjan uzviknu.

— Ej! Neka mi Bog oprosti, ali tamo gori neka kuća.

Monk podiže glavu. Zaista je neka kuća već bila u plamenu. Jedna šupa, koja se nalazila baš uz samu kuću, bila je zapaljena i plamen već beše počeo da liže njen krov. Sveži večernji povetarac beše se digao i raspirivao požar.

Dvojica putnika pođoše brže, čuše glasnu viku i kada se približiše videše, vojnike kako mlataraju svojim oružjem i prete pesnicom prema kući u plamenu. Sigurno da usled ovog opasnog posla nisu primetili dolazak lađice.

Monk najedanput zastade za trenutak i sada prvi put izrazi svoju misao rečima.

— Eh, — reče on — to možda nisu više moji vojnici, već Lembertovi.

U ovim se rečima mogao naslutiti u isto vreme bol, strah i prekor, što je d’Artanjan vrlo dobro osetio. I zaista, za vreme generalovog odsustva, Lembert je mogao da otpočne bitku, da pobedi, da rastera pristalice parlamenta i da njegova vojska zauzme mesto Monkove vojske, koja je bila lišena svoga najčvršćeg oslonca. Ta sumnja koja je od Monka prešla i na njega, nametnula je d’Artanjanu da ovako razmišlja:

Moglo se dogoditi jedno od ova dva: ili je Monk tačno rekao, i u ovom kraju ima još Lembertovih pristalica, to jest neprijatelja, koji će me divno dočekati pošto će meni dugovati za svoju pobedu; ili pak, ništa se nije izmenilo, i Monk koji će biti sav srećan kada zatekne svoj logor na istom mestu, neće biti suviše surov u svojoj odmazdi.

Razmišljajući tako, dvojica putnika pođoše napred i nađoše se usred jedne male grupe mornara koji su gledali sa bolom kako kuća gori, ali koji nisu smeli ništa da kažu, jer ih vojnici behu uplašili svojim pretnjama. Monk se obrati jednom od tih mornara.

— Šta se to događa? — upita on.

— Gospodine, — odgovori ovaj čovek koji u Monku nije poznao oficira jer je on bio zavijen u debeo plašt — u ovoj je kući, stanovao neki stranac i taj je stranac postao sumnjiv vojnicima. Oni su hteli da silom uđu kod njega pod izgovorom da ga odvedu u logor, ali on, ne plašeći se njihovoga broja, pretio je da će ubiti prvog koji bude pokušao da prekorači njegov prag; i kako se našao jedan koji se usudio da to uradi, Francuz ga je jednim metkom iz pištolja oborio na zemlju.

—A to je neki Francuz? — reče d’Artanjan trljajući ruke. — U redu.

— Kako, u redu? — reče ribar.

— Ne, hteo sam da kažem… A šta je bilo posle… Omaklo mi se.

— Posle, gospodine? Ostali su se razbesneli kao lavovi; ispalili su iz puške više od sto metaka na kuću; ali je Francuz bio zaklonjen iza zida i kad god je neko pokušao da uđe kroz vrata, njegov bi sluga opalio na njega; a njegov sluga dobro nišani i dobro puca, verujte! Svaki put kada bi napali na prozor, naišli bi na pištolj gospodara. Prebrojte, sedmorica već leže mrtvi.

— Ah, hrabri moj zemljače! — uzviknu d’Artanjan — Čekaj, čekaj, hitam ti u pomoć i svršićemo odmah sa svim tim ološem.

— Čekajte jedan trenutak, gospodine — reče Monk.

— Treba li dugo da čekam?

— Ne, koliko samo da postavim jedno pitanje. Zatim obraćajući se mornaru:

— Prijatelju, — upita ga sa uzbuđenjem koje nije uspeo da prikrije, mada se svom svojom voljom savlađivao — čiji su to vojnici, molim vas?

— A čiji će biti ako ne onoga zanesenjaka Monka?

— Znači nije bilo borbe?

— Dabome da nije! Čemu to? Lembertova vojska se topi kao sneg u aprilu. Svi prilaze Monku, oficiri i vojnici. Kroz osam dana Lembert neće imati ni pedeset ljudi.

Ribara prekide u govoru ponovni plotun koji beše ispaljen na kuću i ponovni pucanj iz pištolja koji odgovori na taj plotun, a koji obori najsmelijeg napadača. Razjarenost vojnika dostiže vrhunac.

Vatra se i dalje širila i mlaz plamena i dima kovitlao se na slemenu kuće. D’Artanjan nije mogao više da vlada sobom.

— Sto mu gromova! — reče on Monku, gledajući ga popreko — Vi ste general i dozvoljavate da vaši ljudi pale kuće i muški ubijaju ljude. I vi to gledate mirno, grejući ruke na plamenu toga požara! Sto mu gromova! Vi niste čovek!

— Imajte strpljenja, gospodine, imajte strpljenja — reče Monk smešeći se.

— Strpljenja! Strpljenja! Dokle da imam strpljenja! Dok onaj tako hrabri plemić ne izgori, je li?

I d’Artanjan jurnu.

— Ostanite, gospodine! — reče Monk zapovednički.

I on se uputi prema kući. Baš se u tom trenutku jedan oficir beše približio i govorio opsednutom:

— Kuća gori, izgorećeš kroz jedan sat! Još nije dockan; hajde, hoćeš li nam reći šta je sa generalom Monkom, pa ćeš izvući glavu. Odgovaraj, ili tako mi svetog Patrika!…

Opsednuti nije odgovarao; bez sumnje je ponovo punio svoj pištolj.

— Poslali smo po pojačanje — produži oficir; — kroz četvrt sata biće oko kuće sto ljudi.

— Da bih odgovorio, — reče Francuz — hoću da se svi udalje; hoću da iziđem slobodan da odem u logor sam, inače ću ostati da poginem ovde.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan — Pa to je Atosov glas! Ah, lupeži!

I njegov isukani mač sevnu.

Monk ga zadrža i zaustavi se i sam; zatim reče jasnim glasom.

— Hej, šta se to ovde radi? Didžbi, otkud ova vatra? Otkud ova vika?

— General! — uzviknu Didžbi i ispusti svoj mač.

— General! — ponoviše vojnici.

— Pa lepo! Šta je to čudno? — reče Monk mirnim glasom.

A zatim, pošto je zavladala tišina on dodade:

— Hajde, recite ko je zapalio ovu vatru? Vojnici pognuše glave.

— Šta? Ja pitam, a niko mi ne odgovara! reče Monk. Šta? Ja prekoravam, a niko ne pokušava da popravi učinjeno zlo! Čini mi se da vatra još gori?

Odmah dvadeset ljudi poleteše da traže kofe, ćupove, bačve, i počeše da gase požar sa onom istom revnošću sa kojom su ga malo pre toga raspaljivali. Ali pre svega d’Artanjan beše već prislonio lestvice uz kuću vičući:

— Atose! Ja sam. Ja, d’Artanjan! Nemojte me ubiti, dragi prijatelju!

I nekoliko trenutaka posle toga zagrli grofa.

Za to vreme Grimo, koji beše sačuvao svoju hladnokrvnost, rušio je utvrđenja u prizemlju, i pošto je otvorio vrata stade mirno na prag, skrstivši ruke. Samo, kada ču d’Artanjanov glas on uzviknu od iznenađenja.

Pošto ugasiše vatru, vojnici sa Didžbijem na čelu pristupiše postiđeni.

— Generale, — reče ovaj — oprostite nam. Ono što smo učinili, učinili smo iz ljubavi prema Vašoj milosti, jer smo verovali da ste izgubljeni.

— Vi ste ludi, gospodo! Izgubljen! Zar čovek kao što sam ja može da bude izgubljen? Zar meni nije dozvoljeno da odem kuda mi je volja i da o tome ne izvestim nikoga? Da ne smatrate slučajno da sam neki mirni londonski građanin? Zar treba goniti kao zver plemića koji je moj prijatelj, moj gost, opsesti njegovu kuću, pretiti mu smrću, zato što je bačena na njega sumnja? I šta znači ta reč, bačena sumnja? Neka me Bog ubije ako ne poubijam sve ono što je ovaj čestiti plemić još ostavio ovde živo!

— Generale, — reče Didžbi žalosno — bilo nas je dvadeset osam, a evo osmorica leže mrtvi.

— Dajem dozvolu g. grofu de La Fer da poubija i ostalu dvadesetoricu — reče Monk.

I on pruži ruku Atosu.

— Natrag u logor — reče Monk. — Gospodine Didžbi ostaćete mesec dana u pritvoru.

— Generale…

— To će vas naučiti, gospodine, da od sada postupate samo po mojim naređenjima.

— To mi je naređenje izdao vaš zamenik, generale.

— Moj zamenik ne može da vam izdaje takva naređenja, i ako vam je zaista on izdao naređenje da spalite ovoga plemića, on će umesto vas ostati u zatvoru.

— On to nije naredio, generale; naredio je da ga dovedemo u logor; ali, gospodine, grof nije hteo da pođe sa nama.

— Nisam hteo da dozvolim da uđu i da opljačkaju moju kuću — reče Atos i značajno pogleda Monka.

— I dobro ste uradili. U logor, rekao sam.

Vojnici se udaljiše pognute glave.

— Sada pošto smo sami, — reče Monk Atosu — budite ljubazni gospodine i recite mi zašto ste tako uporno hteli da ostanete ovde, kada ste imali svoju lađicu…

— Čekao sam vas, generale — reče Atos — Zar mi Vaša milost nije zakazala sastanak kroz osam dana?

Po jednom d’Artanjanovom rečitom pogledu Monk vide da ova dva tako hrabra i tako čestita čoveka nisu u sporazumu izveli njegovu otmicu. On je to već i pre toga znao.

— Gospodine, — reče on d’Artanjanu — bili ste potpuno u pravu. Budite ljubazni i ostavite me da malo nasamo razgovaram sa g. grofom de La Fer.

D’Artanjan to iskoristi i ode da se pozdravi sa Grimoom.

Monk zamoli Atosa da ga odvede u sobu u kojoj je stanovao. Ova je soba bila još uvek puna dima i krša. Više od pedeset metaka prošlo je kroz prozor i oštetilo zidove. Nađoše sto, mastionicu i sve što je potrebno za pisanje. Monk uze pero i napisa samo jedan red, potpisa, savi list, zapečati pismo pečatom sa svoga prstena, i predade poruku Atosu, govoreći mu:

— Gospodine, odnesite, molim vas, ovo pismo kralju Čarlsu II i pođite ovoga časa, ako vas ovde ništa ne zadržava.

— A burad? — reče Atos.

— Ribari koji su me doveli pomoći će vam da ih prenesete na lađu. Ako je moguće pođite kroz jedan sat.

— Hoću, generale — reče Atos.

— Gospodine d’Artanjane! — viknu Monk kroz prozor.

D’Artanjan se brzo pope.

— Zagrlite svoga prijatelja i oprostite se sa njim, gospodine, jer on se vraća u Holandiju.

—U Holandiju? — uzviknu d’Artanjan — A ja?

— Slobodni ste da pođete sa njim, gospodine; ali ja vas preklinjem da ostanete, reče Monk. Nećete mi to odbiti?

— O, ne, generale, stojim vam na raspoloženju.

D’Artanjan zagrli Atosa; imao je taman toliko vremena koliko da se oprosti sa njim. Monk ih je posmatraoobojicu. Zatim je lično nadgledao pripreme za polazak, prenošenje buradi na lađu, Atosovo ukrcavanje, i uzevši ispod ruke zabezeknutog i uzbuđenog d’Artanjana, povede ga prema Njukastlu. Usput, idući s Monkom ispod ruke, d’Artanjan je sasvim tiho šaputao:

— Dobro je, dobro je, izgleda mi da akcije trgovačke kuće Planše i drug počinju da skaču.

XXXI

MONK SE POKAZUJE NA DELU

Mada se nadao nekom većem uspehu, d’Artanjan međutim ne beše sasvim shvatio pravo stanje. Taj Atosov put za Englesku, ta zavera kralja sa Atosom, to čudno preplitanje njegovih namera sa namerama grofa de La Fer, behu ga naveli na duboka razmišljanja. Najbolje je pustiti da stvari idu svojim tokom. Učinjena je jedna nesmotrenost, i mada se ona srećno svršila, kao što je to i obećao, dogodilo se da d’Artanjan nije izvukao nikakve koristi iz toga. Pošto je sve izgubljeno nisu imali više šta da izgube.

D’Artanjan je išao za Monkom kroz njegov logor. Generalov je povratak izazvao oduševljenje, jer se verovalo da je sa njime svršeno. Ali Monk sa svojim strogim licem i svojim ledenim držanjem kao da je hteo da pita oficire koji se behu užurbali oko njega, i presrećne vojnike otkud ta radost. I stoga reče oficiru koji je izišao da ga dočeka i koji je hteo da mu pokaže koliko su bili zabrinuti zbog njegovog odlaska.

— A zašto? Treba li da vam polažem računa o svojim postupcima?

— Ali Vaša milosti, kad nema pastira ovce se plaše.

— Plaše se! — odgovori Monk svojim mirnim i snažnim glasom — Ah, gospodine, šta ste rekli!… Neka me Bog ubije, ako moje ovce nemaju zube i nokte, odričem se toga da budem njihov pastir! Ah, vi ste se plašili, gospodine!

— Za vas, generale.

— Gledajte svoja posla, i ako nemam pamet koju je Bog podario Oliveru Kromvelu, imam onu koju je podario meni; ja se njome zadovoljavam, ma kako da je mala.

Oficir ne odgovori ništa, i pošto je Monk tako ućutkao svoje ljude, svi su bili ubeđeni da je išao da svrši neki važan posao, ili da je hteo da ih stavi na probu. To je značilo da malo poznaju taj krajnje savestan i strpljiv duh. Da je Monk imao malo iskrene vere puritanaca, svojih saveznika, morao bi vrlo usrdno da zahvali svome svecu zaštitniku koji ga je izvukao iz kovčega g. d’Artanjana.

Dok su se ove stvari događale, naš je musketar neprestano ponavljao:

— Gospode bože! Učini da g. Monk nema toliko samoljublja koliko ga imam ja; jer evo, izjavljujem, da kada bi me neko zatvorio u kovčeg sa rešetkom preko usta i prevezao tako preko mora kao june, zadržao bih u tako rđavoj uspomeni svoje jadno lice u tom kovčegu, i tako bih želeo da se gadno osvetim onome ko bi me zatvorio; tako bih se bojao da se na licu toga pakosnika ne pojavi jedan zajedljiv osmeh, ili u njegovom ponašanju smešno podražavanje moga položaja u kovčegu, i, sto mu gromova!… Zario bih mu nož u grlo, kao naknadu za onu rešetku, i zakovao bih ga u pravi mrtvački kovčeg, za uspomenu na onaj drugi u kome sam čamio dva dana.

I d’Artanjan je bio iskren kada je tako govorio, jer je naš Gaskonjac bio vrlo osetljiv. Monk je, srećom, drukčije gledao na stvari. On nijednom reči ne pomenu svome uplašenom pobediocu ono što se dogodilo, ali ga dobro upoznade sa svojim radom, povede ga nekoliko puta u izviđanja, želeći svakako da time dođe do onoga što je jako želeo — da ponovo stekne svoj ugled u d’Artanjanovim očima. Ovaj se ponašao kao pravi veštak u laskanju: divio se Monkovoj ratnoj veštini i uređenju njegovoga logora; vrlo je duhovito ismevao Lembertove rovove i govorio da se ovaj uzalud trudio da ogradi jedan logor za dvadeset hiljada ljudi, kad bi mu jedno parče zemlje bilo dovoljno za kaplara i onih pedeset stražara koji su mu možda još ostali verni.

Čim beše stigao, Monk primi ponudu o jednom sastanku koji Lembert dan ranije beše predložio, ali koji Monkovi zamenici behu odbili, pod izgovorom da je general bolestan. Ovaj sastanak nije bio ni dug ni zanimljiv. Lembert je tražio od svoga protivnika da iznese svoj politički program. Ovaj izjavi da je njegovo mišljenje isto kao i mišljenje većine. Lembert tada upita da li ne bi bilo celishodno da okončaju stvar savezom, a ne borbom. Na to Monk zatraži osam dana da razmisli. Lembert mu to nije mogao odbiti, onaj Lembert koji je, međutim, govorio kada je došao da će uništiti Monkovu vojsku. Stoga, kada posle ovoga sastanka, koji su Lembertove pristalice nestrpljivo očekivale, ništa ne bi odlučeno, i kada ne dođe ni do sporazuma ni do bitke, buntovnička vojska, kao što g. d’Artanjan beše predvideo, poče da pretpostavlja pravednu stvar nepravednoj, i parlament, mada i krnj, Lembertovim velelepnim ali neostvarljivim namerama. Sem toga, počeše da se sećaju bogatih gozbi u Londonu, obilja engleskoga piva i španskog vina kojima su građani iz srca Londona častili svoje prijatelje vojnike; gledali su sa užasom crni vojnički hleb, mutnu vodu Tvida, suviše slanu da bi se mogla piti, a nedovoljno, da bi se u njoj moglo kuvati, i govorili su među sobom: „Zar nam ne bi bilo bolje na onoj strani? Zar se u Londonu ne sprema gozba za Monka?”

Otada se u Lembertovoj vojsci stalno govorilo samo o prebegavanju u Monkov logor. Vojnike su privlačila čvrsta načela, koja su kao i disciplina neizbežni okovi svake zajednice osnovane u izvesnom cilju. Monk je branio parlament. Lembert ga je napadao. Monk, isto tako kao ni Lembert, nije želeo da podržava parlament, ali on to beše istakao kao svoj cilj, tako da su svi oni koji su se nalazili na protivničkoj strani morali da istaknu kao svoj: „Pobuna protiv parlamenta”, što je vređalo uši puritanaca. Napuštali su Lemberta i prilazili Monku kao što su grešnici napuštali idole i prilazili bogu.

Monk beše izračunao: ako hiljadu ljudi dnevno prebegne, Lembert će se moći održati dvadeset dana; ali u stvarima koje se ruše, brzina i broj kada se udruže tako rastu, da prvoga dana beži stotina ljudi, pet stotina drugog, a hiljadu trećeg. Monk je mislio da će to biti prosek. Ali broj prebeglih, koji je prvog dana iznosio hiljadu, poraste na dve hiljade, zatim na četiri hiljade i posle osam dana, Lembert, osećajući da neće više biti u stanju da prihvati borbu ako mu je ponude, mudro se odluči da preko noći pobegne, da se vrati u London, da preduhitri Monka, i da ponovo izgradi svoju političku silu od ostataka vojničke stranke.

Ali Monk, slobodan, nemajući više čega da se plaši, pođe u London kao pobednik, povećavajući usput svoju vojsku pristalicama svih kolebljivih stranaka. On se ulogori u Bernetu, to jest na četiri milje ispred Londona, voljen od parlamenta koji je video u njemu zaštitnika, očekivan od naroda koji je hteo da se on pokaže na delu da bi ga ocenio. I sam d’Artanjan nije mogao ništa da zaključi iz njegove taktike. Posmatrao je, divio se. Monk nije mogao da uđe u London sa nekim unapred utvrđenim programom, a da to ne bude povod za građanski rat. Oklevao je izvesno vreme.

Iznenada, kada to niko nije očekivao, Monk istera iz Londona vojničku stranku, i po naređenju parlamenta učvrsti se među buržoazijom; a zatim u času kada je buržoazija negodovala protiv Monka, u trenutku kada su i sami vojnici optuživali svoga starešinu, Monk, osećajući da ima sigurnu većinu, objavi krnjem parlamentu da ima da podnese ostavku, da digne opsadu, da ustupi svoje mesto jednoj vladi koja ne bi služila za podsmeh. Monk pročita ovu izjavu, oslanjajući se na pedeset hiljada mačeva, kojima se iste večeri pridružiše, kličući od radosti i oduševljenja, pet stotina hiljada stanovnika grada Londona.

Najzad, u trenutku kada je narod posle svoje pobede i posle pirovanja po ulicama potražio pogledom koga bi mogao da izabere sebi za gospodara, saznalo se da je jedan brod pošao iz Haga, noseći Čarlsa II i sve ono što mu je njegova sudbina pripremila.

— Gospodo, — reče Monk svojim oficirima — odlazim da dočekam zakonitog kralja. Ko me voli neka pođe sa mnom!

Ove su njegove reči bile dočekane oduševljenim usklicima i d’Artanjan ih sasluša sav ustreptao od zadovoljstva.

— Sto mu gromova! — reče on Monku — To je smelo, gospodine.

— Vi ćete poći sa mnom, zar ne? — reče Monk.

— Dabome, generale! Ali recite mi, molim vas, šta ste pisali sa Atosom, to jest sa g. grofom de La Fer… znate… onoga dana kada ste stigli?

— Nemam šta da krijem od vas — odvrati Monk; — napisao sam ove reči: Sire, čekam Vaše veličanstvo u Doveru kroz šest nedelja.

— Ah! — reče d’Artanjan — Ne kažem više da je to smelo, već da je dobro odigrano. To ste divno izveli.

— Vi se u to razumete — odvrati Monk.

To je bila jedina generalova aluzija na njegov put u Holandiju.

XXXII

KAKO SU SE DARTANjAN I ATOS JOŠ JEDNOM SRELI U GOSTIONICI „KOD JELENOVOG ROGA”

Engleski kralj je ušao veoma svečano u Dover a zatim u London. Pozvao je svoju braću; doveo je svoju majku i svoju sestru. Engleska je tako dugo bila prepuštena sama sebi, to jest tiraniji, bedi i bezumlju, da je povratak kralja Čarlsa II, za koga su Englezi, međutim, znali samo kao za sina čoveka kome su odrubili glavu, bio praznik za sve tri kraljevine. Stoga, sve te želje za dobrodošlicu ostaviše tako snažan utisak na mladoga kralja, da se on naže prema Džeku de Jorku, svome mlađem bratu i šapnu mu:

—Zaista, Džek, izgleda mi da smo mi sami krivi što smo tako dugo bili odsutni iz jedne zemlje u kojoj nas toliko vole.

Povorka je bila veličanstvena. Divno vreme doprinelo je da svečanost bude što lepša. Čarls II je bio opet mlad i dobro raspoložen; izgledao je kao preobražen; sunce ga je isto tako veselo dočekalo kao i ljudi.

U ovoj bučnoj gomili dvorana i obožavalaca, koji kao da se nisu sećali da su izveli na gubilište u Vajt-Holu oca novoga kralja, jedan čovek u uniformi zapovednika musketara gledao je sa osmehom na svojim tankim usnama koje su izražavale oštroumnost, čas narod koji je derući se na sav glas blagosiljao kralja, čas kralja koji se pretvarao da je uzbuđen i koji je pozdravljao naročito žene koje su bacale cveće pred noge njegovoga konja.

— Kako je lep zanat biti kralj! — govorio je taj čovek zanesen posmatranjem i tako udubljen u svoje misli da je zastao na sred puta, dok je povorka prolazila pored njega. Evo jednog vladara koji leži na zlatu i na dragom kamenju, kao kakav Solomon, okićen cvećem kao prolećna livada; on će vaditi koliko god bude želeo iz ogromnog kovčega koji su njegovi, danas vrlo verni a juče neverni podanici napunili, sipajući jedna ili dvoja kola nekovanoga zlata. Bacaju mu toliko cveća da bi ga mogli zatrpati pod njim, a pre dva meseca, da se pojavio, osuli bi na njega toliko đuladi i toliko tanadi koliko ga danas obasipaju cvećem. Zaista vredi biti plemenita roda, neka mi to ne uzmu za zlo neplemići koji tvrde da im je malo stalo do toga što nisu rođeni kao plemići.

Povorka je i dalje prolazila; kako se kralj udaljavao idući prema dvoru, postepeno je nestajalo i ovo oduševljeno klicanje, ali su ipak našeg musketara dobro izgurali.

— Sto mu gromova! — nastavi naš mudrica — Evo mnogo ljudi koji me gaze i koji me smatraju za vrlo beznačajnog čoveka, ili bolje reći kao da sam niko i ništa, a s obzirom da su oni Englezi a ja Francuz. Ako bi zapitali sve ove ljude: „Ko je taj g. d’Artanjan?” odgovorili bi Nescio vos. Ali ako bi im neko rekao: „Evo prolazi kralj, evo prolazi g. Monk,” odmah bi počeli da se deru na sav glas: „Živeo kralj! Živeo g. Monk!” sve dok ih pluća ne bi izdala. Međutim, — produži on, gledajući ovim svojim lukavim a ponekad tako ponosnim pogledom kako ta gomila protiče kao reka — međutim, razmislite malo, čestite moje budale, razmislite šta je vaš kralj Čarls učinio, šta je g. Monk učinio, a zatim pomislite šta je učinio ovaj jadni nepoznati, koga zovu g. d’Artanjan. Istina je da vi to ne znate, pošto je on nepoznat i valjda zbog toga ne možete ni da razmislite. Ali, koješta! Šta to mari! Taj je Čarls II veliki kralj, mada je bio dvanaest godina u progonstvu, i g. Monk veliki vojskovođa, mada je putovao u kovčegu. Dakle, pošto smo utvrdili da je jedan veliki kralj, a drugi veliki vojskovođa: Ura, za Čarlsa II. Ura, za vojskovođu Monka!

I njegov se glas pomeša sa glasovima hiljada posmatrača i nadvisi ih u jednom trenutku; i da bi bolje pokazao svoju odanost on podiže visoko svoj šešir. Neko mu zadrža ruku baš kad je davao vidnog izraza svoje odanosti zakonitoj vlasti (tako se 1660. zvalo ono što se danas naziva davanje izraza odanosti monarhiji).

— Atos! — uzviknu d’Artanjan. — Vi ovde?

I dva se prijatelja zagrliše.

— Vi ovde! I vi, iako ste ovde, — produži musketar — niste među svim ovim dvoranima, dragi moj grofe? Šta, vi koji ste glavni junak ovoga slavlja, vi ne jašete levo od njegovog veličanstva koji je ponovo na svome prestolu, kao što g. Monk jaše desno od njega! Zaista ništa ne razumem u vašoj prirodi, kao ni u prirodi princa koji vam toliko duguje.

— Uvek ste podrugljivi, dragi moj d’Artanjane — reče Atos. — Zar se nećete nikada odviknuti od te gadne mane?

— Ali zar vi ne učestvujete ni u povorci?

— Ne učestvujem u povorci jer nisam hteo da učestvujem.

— A zašto niste hteli?

— Zato što nisam ni izaslanik, ni poslanik, ni predstavnik kralja Francuske i što mi ne dolikuje da se pokazujem tako pored jednog drugog kralja koga mi Bog nije dao za gospodara.

— Sto mu gromova! A ipak ste se pokazivali pored kralja, njegovoga oca.

— To je drugo, prijatelju; ali je trebalo da onaj drugi uskoro umre.

— A međutim, ono što ste vi učinili za ovoga…

— Učinio sam zato što je trebalo da to učinim. Ali vi znate da ja osuđujem svako razmetanje. Neka me kralj Čarls II kome nisam više potreban, ostavi da se odmaram i da živim povučeno, to je sve što tražim od njega.

D’Artanjan uzdahnu.

— Šta vam je? — reče mu Atos — Izgleda kao da vas ovaj srećni kraljev povratak u London žalosti prijatelju, vas koji ste, međutim, učinili bar isto toliko za njegovo veličanstvo koliko i ja.

— Je li da sam i ja mnogo učinio za njegovo veličanstvo, mada to niko i ne sluti — odgovori d’Artanjan, smejući se na svoj gaskonjski način.

— O, da! — uzviknu Atos — I kralj to dobro zna, prijatelju.

— On to zna? — reče musketar s gorčinom. — Boga mi, ja to nisam ni slutio, i čak sam pokušavao u ovom trenutku i da to zaboravim.

— Ali on, prijatelju, neće to zaboraviti, uveravam vas.

— Vi mi to kažete da biste me malo utešili, Atose.

— Da vas utešim! Zbog čega?

— Sto mu gromova! Zbog svih troškova koje sam imao. Novčano sam upropastio sebe, prijatelju, upropastio, da bi obnovio presto toga mladoga vladara koji je maločas prošao jašući ponosito na svome kulašu.

— Kralj ne zna da ste novčano upropastili sebe, prijatelju; ali zna da vam mnogo duguje.

— Da li mi to što pomaže, Atose? Recite! Jer zaista, ja vam odajem priznanje da ste plemenito postulili. Ali ja, ja koji sam sudeći na prvi pogled, učinio da vaš plan ne uspe, ja sam ustvari doveo do njegovog uspeha. Pratite dobro kako sam došao do tog zaključka: vi ne biste, možda, ubeđivanjem i blagošću slomili generala Monka, dok ja koji sam tako grubo postupio prema tome dragom generalu, pružio sam vašem princu priliku da se pokaže velikodušan; podstakla ga je na velikodušnost moja blažena glupost. Čarls je zbog toga nagrađen time što ga je Monk vratio na presto.

— Sve je to, dragi prijatelju, potpuno tačno — odgovori Atos.

— Pa lepo! Mada je ovo potpuno tačno, isto je tako tačno, dragi prijatelju, da ću se ja vratiti, voljen od g. Monka, koji mi celoga dana govori My dear sartain, mada mu nisam drag, niti sam kapetan, i veoma cenjen od kralja koji je već zaboravio moje ime; isto je tako tačno, kažem, da ću se vratiti u svoju lepu otadžbinu proklinjan od vojnika koje sam uzeo u službu, obećavši im veliku platu, proklinjan do onog čestitog Planšea, od koga sam uzajmio jedan deo njegove imovine.

— Kako to? I, dođavola, kakve veze ima Planše sa svim ovim?

— Pa, eto, dragi moj: g. Monk uobražava da je on vratio na presto ovog tako nagizdanog, nasmejanog, obožavanog kralja, vi uobražavate da ste mu vi pomogli, ja uobražavam da sam ga ja vratio, narod uobražava da ga je on ponovo zadobio, on sam uobražava da je vodio pregovore koji su doveli do obnavljanja njegovog prestola, a međutim, ništa od svega toga nije istina. Čarlsa II, kralja Engleske, Škotske i Irske, vratio je na presto jedan bakalin iz Francuske, koji stanuje u Lombardskoj ulici i koji se zove Planše. Eto u čemu se sastoji veličina! „Taština!” kaže Sveto pismo, „Taština!” sve je taština!

Atos nije mogao da se ne nasmeje na ovu šalu svoga prijatelja.

— Dragi d’Artanjane, — reče on, srdačno mu stežući ruku — zar niste više filozof? Zar za vas nije više zadovoljstvo što ste naišli sa Monkom u trenutku kada su one proklete pristalice parlamenta hteli da me živog spale?

— De, de, — reče d’Artanjan — vi ste pomalo i zaslužili da se opečete, dragi moj grofe.

— Kako! Zato što sam kralju Čarlsu spasao milion?

— Kakav milion?

— Ah, zaista, vi o tome niste ništa saznali, dragi prijatelju; ali ne treba zbog toga da se ljutite na mene, ta tajna nije bila moja. Ona reč Remember koju je kralj Čarls izgovorio na gubilištu…

— I koja znači seti se?

— Tako je. Ta je reč značila: ne zaboravi da se u podrumima Njukastla nalazi zakopan jedan milion, i da taj milion pripada mome sinu.

— A! Vrlo dobro, razumem. Ali razumem isto tako, i to je ono što je strašno, da će njegovo veličanstvo Čarls II reći kad god bude pomislio na mene: „To je onaj čovek zbog koga umalo da nisam izgubio svoju krunu. Srećom bio sam velikodušan, plemenit, sačuvao sam prisustvo duha.” Eto šta će reći o meni i o sebi onaj mladi čovek u crnom pohabanom ogrtaču, koji je došao u zamak Bloa, sa šeširom u ruci, da me zamoli da mu dozvolim da uđe kod kralja Francuske.

— D’Artanjane, d’Artanjane! — reče Atos stavljajući svoju ruku musketaru na rame — Nepravični ste.

— Imam pravo da budem nepravičan.

— Nemate, jer ne znate šta vam budućnost sprema.

D’Artanjan pogleda svoga prijatelja u oči i poče da se smeje.

— Zaista, dragi moj Atose, — reče on — umete divno da govorite; samo vi i g. kardinal Mazaren umete tako lepo da govorite.

Atos se trže.

— Oprostite, — nastavi d’Artanjan smejući se — oprostite ako vas vređam. Budućnost! Uh! Kako su divne te reči koje obećavaju i kako zgodno dolaze kad čovek nema ništa drugo da kaže! Sto mu gromova! Pošto sam čuo tolike koje obećavaju, kada ću čuti jednu koja znači: dajem? Ali ostavimo to. Šta vi ovde radite moj dragi Atose? Jeste li kraljev blagajnik?

— Kako! Kraljev blagajnik?

— Da, pošto kralj ima milion, potreban mu je blagajnik. Kralj Francuske, koji nema ni prebijene pare ipak ima vrhovnog rukovaoca finansija, g. Fukea. Istina je da zato g. Fuke ima priličan broj miliona.

— Oh! Naš je milion odavno potrošen — reče sada Atos, smejući se.

— Razumem, potrošen je na atlas, na drago kamenje, na kadifu, i na pera raznih vrsta i boja. Svim tim prinčevima i svim tim princezama bili su jako potrebni odelo i rublje… Eh! Atose, sećate se šta smo ono mi potrošili da bismo se opremili za vreme pohoda na Rošel i da bismo i mi svečano ušli na konjima? Dve ili tri hiljade livri, tako mi Boga! Ali, kraljev je struk širi, i potreban je jedan milion da se za njega kupi tkanina. Recite, Atose, ako niste blagajnik, a vi bar dobro stojite na dvoru?

— Časne mi reči, ja o tome pojma nemam — reče prosto Atos.

— Ta nije valjda! Nemate ni pojma?

— Ne, nisam više video kralja otkako smo se rastali u Doveru.

— Znači, i vas je zaboravio, sto mu gromova! To je tako zanimljivo!

— Njegovo je veličanstvo imalo toliko posla!

— Ah! — uzviknu d’Artanjan, načinivši jednu od svojih duhovitih grimasa kao što je samo on to umeo — Eto, časti mi, počinjem ponovo da volim monsinjora Đulija Mazarena. Kako, dragi Atose, kralj vas od toga doba nije video?

— Ne.

— I vi niste zbog toga ljuti?

— Ja! A zašto? Zar vi zamišljate, dragi moj d’Artanjane, da sam ja zbog kralja ono učinio? Ja ne poznajem toga mladoga čoveka. Ja sam branio oca, koji je oličavao jedno načelo koje je za mene sveto, i ja sam pošao za sinom opet iz naklonosti prema tom istom načelu; njegov je otac bio vitez dostojan poštovanja, plemeniti ljudski stvor, sećate li ga se?

— Istina je, bio je to valjan i dobar čovek, čiji je život bio žalostan, ali koji je hrabro umro.

— Pa lepo, dragi moj d’Artanjane, shvatite ovo: tome kralju, tome plemenitom čoveku koga sam izabrao za svoga prijatelja, ako tako smem da kažem, zakleo sam se kada je umirao da ću verno sačuvati tajnu o zaveštanju i da ću zaveštanje predati njegovom sinu da mu pomogne kada za to dođe trenutak; taj mladić je došao k meni; pričao mi je o svojoj bedi, nije znao da sam ma šta drugo za njega osim živa uspomena na njegovog oca; izvršio sam prema Čarlsu II ono što bejah obećao Čarlsu I, i to je sve. Šta me se, dakle, tiče da li će mi biti zahvalan ili ne. Sebi sam učinio uslugu, oslobađajući se te odgovornosti, a ne njemu.

— Uvek sam govorio — odgovori d’Artanjan uzdišući — da je nesebičnost najlepša stvar na svetu.

— Pa, šta! Dragi prijatelju, — na to će Atos — zar niste i vi u istom položaju u kome i ja? Ako sam dobro shvatio vaše reči, vas je dirnula nesreća toga mladoga čoveka; to je od vas još mnogo lepše nego od mene, jer ja sam imao da izvršim jednu dužnost dok vi, vi niste imali nikakve obaveze prema sinu mučenika. Vi niste imali da mu vratite dug za onu dragocenu kap krvi koja je kanula na moje čelo sa poda njegovog gubilišta. Vas je podstaklo samo vaše srce, plemenito i dobro srce koje se krije pod vašim prividnim skepticizmom, pod vašom zajedljivom ironijom; vi ste uložili novac jednoga sluge, možda i svoj, ja to naslućujem; to ste učinili vi, tvrdice, koja čini dobročinstva! I vaša se žrtva ne priznaje! Šta mari. Vi hoćete da vratite Planšeu njegov novac? Ja to razumem, prijatelju, jer ne dolikuje da jedan plemić uzme na zajam od nekoga ko je niži od njega, a da mu ne vrati i glavnicu i interes. Pa, lepo! Prodaću La Fer, ako bude potrebno, a ako ne, neko malo poljsko imanje. Isplatićete Planšea i biće, verujte mi, još dosta hleba za nas dvojicu a i za Raula. Tako ćete, prijatelju, dugovati samo samome sebi, i ja vas dobro poznajem, za vas će to biti veliko zadovoljstvo da možete sebi da kažete: „Stvorio sam jednoga kralja.” Jesam li u pravu?

— Atose, Atose! — prošaputa d’Artanjan zamišljeno — Već sam vam jednom kazao, onoga dana kada vi budete držali propoved, doći ću u crkvu; onoga dana kada mi vi budete kazali da postoji pakao, sto mu gromova, počeću da se bojim roštilja i rogulja. Vi ste bolji od mene, ili bolje reći, bolji od ma koga na svetu, i ja sebi priznajem samo jednu zaslugu, a to je da nisam ljubomoran. Osim te mane, Bog me ubio, kao što kažu Englezi, imam sve ostale.

— Ja ne znam da li iko vredi koliko d’Artanjan, — odvrati Atos — ali evo, stigli smo polako do kuće u kojoj ja stanujem. Hoćete li da uđete kod mene, prijatelju?

— Pa to je krčma Kod jelenovog roga kako mi se čini? — reče d’Artanjan.

— Priznaću vam, prijatelju, da sam je pomalo zbog toga izabrao. Volim stare poznanike, volim da sednem na ono mesto gde se nekad bejah sručio satrven od umora, skrhan od očajanja, kada se vi vratiste 31. januara uveče.

— Pošto sam otkrio gde stanuje dželat sa obrazinom? Da, to je bio strašan dan!

— Pođite onda sa mnom — reče Atos upadajući mu u reč.

Oni uđoše u veliku odaju koja je nekada bila trpezarija. I u samoj gostionici, a naročito u trpezariji, behu izvršene velike izmene; raniji domaćin kod koga su odsedali musketari bio se dovoljno obogatio, s obzirom da je bio samo običan krčmar, i zato je zatvorio svoju gostionicu i načinio od one trpezarije o kojoj smo govorili, skladište kolonijalne robe. Ostali deo kuće izdavao je sa nameštajem, strancima.

Sa uzbuđenjem koje se ne da opisati, d’Artanjan poznade sav nameštaj u toj sobi na prvom spratu: zidove obložene drvetom i tkaninom i čak onu geografsku kartu koju je Portos tako rado proučavao u svojim slobodnim časovima.

— Prošlo je jedanaest godina! — uzviknu d’Artanjan. — Sto mu gromova! Izgleda mi kao da je protekao čitav vek.

— A meni, kao da je protekao samo jedan dan — reče Atos. — Vidite li, prijatelju, radost koju osećam što vas vidim ovde pored sebe, što stežem vašu ruku, što mogu daleko od sebe da bacim mač i nož, što mogu bez nepoverenja da okusim iz ove boce špansko vino koje je u njoj, oh! Tu radost, zaista, mogao bih da vam izrazim samo kada bi naša dva prijatelja bila ovde na dva kraja ovoga stola, kada bi ovde bio i Raul koji bi se pojavio na pragu i gledao nas onim svojim krupnim očima, tako sjajnim i tako blagim.

— Da, da, — reče d’Artanjan jako uzbuđen — istina je. Ja se slažem naročito sa prvim delom vaše misli; prijatno je osećati se veselim onde gde se opravdano drhtalo, pomišljajući da se svakog trenutka g. Mordaunt može pojaviti na pragu.

U tom se trenutku vrata otvoriše i d’Artanjan, ma koliko da je bio hrabar, nije mogao da ne zadrhti od straha.

Atos ga razumede i reče smešeći se:

— To je naš gostioničar, sigurno mi donosi neko pismo.

— Da, milorde, — reče čiča — donosim zaista jedno pismo Vašoj milosti.

— Hvala — reče Atos, uzimajući pismo i ne gledajući ga. — Recite mi, dragi domaćine, zar vi ne poznajete ovoga gospodina?

Starac diže glavu i pažljivo pogleda d’Artanjana.

— Ne, reče on.

— To je — reče Atos — jedan od onih prijatelja o kome sam vam govorio, i koji je stanovao ovde sa mnom pre jedanaest godina.

— Oh, — reče starac — toliko je stranaca stanovalo ovde!

— Ali mi smo tu stanovali 30. januara 1649. — dodade Atos, misleći da će tim objašnjenjem podsetiti krčmara koji je imao slabo pamćenje.

— Moguće je, — reče on smešeći se — ali to je bilo tako davno!

On pozdravi i izađe.

— Hvala lepo, — reče d’Artanjan — činite podvige, stvarajte revolucije, pokušajte da urežete svoje ime u kamen ili u bronzu snažnim udarcima mača, postoji nešto što je otpornije, tvrđe, nešto što manje čuva uspomenu nego gvožđe, bronza i kamen, a to je ostarela glava ma koga gootioničara koji se obogatio svojom trgovinom; on me ne poznaje! A ja! Ja bih njega sigurno poznao.

Atos, smešeći se, skidaše pečat sa svoga pisma.

— A! — reče on — Pismo od Parija.

— O, o! — reče d’Artanjan — Pročitajte, prijatelju; čitajte, sigurno da je u njemu neka novost.

Atos odmahnu glavom i pročita:

Gospodine grofe,

Kralju je bilo vrlo žao što niste danas bili kraj njega kada je svečano ulazio u grad. Njegovo veličanstvo stavlja mi u dužnost da vam to saopštim i da vas pozdravim od njegove strane. Njegovo veličanstvo čekaće Vašu milost u dvoru Sent-Džems, između devet i jedanaest sati.

Ja sam gospodine grofe, s poštovanjem, ponizan i pokoran sluga Vaše milosti.

Pari.

— Vidite li, dragi moj d’Artanjane, — reče Atos — ne treba gubiti nadu, treba verovati u ljubav kraljeva.

— Vi imate razloga da ne gubite nadu — odvrati d’Artanjan.

— Ah! Oprostite dragi, vrlo dragi prijatelju — na to će Atos kome ova jedva primetna gorčina u d’Artanjanovom glasu nije promakla. — Da nisam i nehotice uvredio svog najboljeg druga?

— Vi ste ludi, Atose, što tako mislite, a dokaz je da me niste uvredili, što ću vas otpratiti do dvora, do samih vrata razume se; tako ću bar malo prošetati.

— Ući ćete sa mnom, prijatelju, hoću da kažem njegovom veličanstvu…

— Koješta! — odvrati d’Artanjan sa iskrenim i nepomućenim ponosom — Ako postoji nešto gore nego prositi za sebe, to je dozvoliti da drugi za vas prose. Hajde, pođimo, prijatelju, šetnja će biti divna; usput ću vam pokazati kuću g. Monka koji je želeo da stanujem kod njega: Boga mi, lepa kuća! Znate li da je biti general u Engleskoj unosnije nego biti maršal u Francuskoj?

Atos pođe s njim, vrlo tužan zbog te njegove tobožnje veselosti.

Sav je grad plivao u radosti. Svakoga časa dva su prijatelja nailazila na oduševljene građane koji su u svome zanosu tražili od njih da viču: „Živeo dobri kralj Čarls!” D’Artanjan je odgovarao gunđanjem, a Atos osmehom. Tako stigoše do Monkove kuće, ispred koje je zaista trebalo proći, kao što smo već kazali, idući u dvor Sent-Džems.

Atos i d’Artanjan su usput malo razgovarali, svakako zbog toga što su imali mnogo jedan drugom da kažu. Atos je mislio da bi se njegovim rečima ispoljavala radost, i da bi ta radost mogla da vređa d’Artanjana.

Ovaj se sa svoje strane bojao da će iz njegovih reči možda izbijati jetkost, čime bi Atosu pričinio neprijatnost. Bilo je to čudno utrkivanje u ćutanju između ova dva prijatelja, od kojih je jedan bio zadovoljan a drugi zlovoljan. D’Artanjan prvi popusti, jer je njega po običaju uvek svrbeo jezik!

— Sećate li se, Atose, — reče on — onoga odlomka iz memoara d’Obinjea gde taj odani sluga, koji je bio Gaskonjac kao i ja, siromašan kao i ja, i umalo ne rekoh hrabar kao i ja, priča o cicijaštvu Anrija IV? Sećam se da mi je otac uvek govorio da je g. d’Obinje lažljivac. A međutim, posmatrajte kako svi prinčevi, potomci Anrija IV, dokazuju da iver ne ide daleko od klade.

— Ta šta govorite, d’Artanjane — reče Atos. — Zar su kraljevi Francuske tvrdice? Vi ste ludi, prijatelju.

— Ah! Vi, koji ste savršeni, vi nikada nećete da priznate da drugi imaju mana. Ali, stvarno, Anri IV je bio tvrdica, Luj XIII, njegov sin, isto tako; mi o tome nešto znamo, zar ne? Ta Gastonova mana išla je do poroka i zbog toga ga je sva njegova okolina mrzela. Anrijeta, jadna žena! Dobro je bilo što je i ona bila tvrdica, ona koja nije jela svakog dana i koja se nije grejala svake zime; ona je time dala primer svome sinu Čarlsu II, unuku velikoga Anrija IV, koji je tvrdica kao i njegova mati, kao i njegov deda. Kažite, zar nisam dobro izveo rodoslov tvrdica?

— Prijatelju d’Artanjane, — uzviknu Atos — vi ste isuviše strogi prema toj lozi orlova, koju nazivaju Burbonima.

— I zaboravio sam najlepšeg!… drugog unuka Anrija IV, Luja četrnaestog, moga bivšeg gospodara. Ali nadam se da je i on cicija, on koji nije hteo da pozajmi jedan milion svome bratu Čarlsu. Dobro! Vidim da se ljutite. Evo nas srećom, pred mojom kućom, ili tačnije rečeno pred kućom moga prijatelja g. Monka.

— Dragi d’Artanjane, niste me naljutili već ste me ražalostili; žalosno je, zaista, videti da čovek vaše vrednosti ne zauzima onaj položaj koji mu po njegovim zaslugama pripada; čini mi se da je vaše ime, dragi prijatelju, isto tako svetlo kao i najsvetlija imena ratnika i diplomata.

— Recite mi da li su oni koji nose ime Lujn, Belgard ili Basompjer zaslužili više od nas, bogatstvo i počasti; vi ste u pravu, sto puta ste u pravu, prijatelju.

D’Artanjan uzdahnu i uđe, idući ispred svoga prijatelja, ispod trema Monkove kuće koji je stanovao u srcu Londona.

— Dozvolite mi da uđem u svoju kuću i da ostavim svoju kesu; jer ako bi mi među svetinom ovi vešti londonski kesaroši, koji su čuveni čak u Parizu, ukrali ostatak mojih jadnih talira ne bih mogao da se vratim u Francusku. Međutim, ja koji sam pošao zadovoljan iz Francuske, sad se vraćam lud od radosti, s obzirom da su u meni oživela sva predubeđenja koja sam imao nekada u Engleskoj i da sam stekao još i mnoga druga.

Atos ne odgovori ništa.

— Tako dakle, dragi prijatelju, — reče mu d’Artanjan — pričekajte me za jedan trenutak i odmah polazim sa vama. Znam da ste nestrpljivi da odete tamo i da primite svoju nagradu; ali verujte mi, ja nisam ništa manje nestrpljiv da uživam u vašoj radosti, mada izdaleka. Čekajte me…

I d’Artanjan beše već skoro prošao kroz trem, kada jedan čovek, polusluga i poluvojnik, koji je kod Monka vršio dužnost vratara i stražara, zaustavi našega musketara, i reče mu na engleskom:

— Oprostite, jeste li vi milord d’Artanjan?

— Jesam, — odgovori ovaj — šta je? Da me i general ne tera?… Samo bi mi još trebalo da me on izbaci!

Ove reči, koje je on rekao na francuskom nisu ni malo uzbudile onoga kome su bile upućene i koji je govorio samo engleski, pomešan sa najgrubljim škotskim jezikom. Ali Atosu se srce paralo zbog toga, jer mu je izgledalo da d’Artanjan ima pravo.

Englez pokaza jedno pismo d’Artanjanu.

— Od generala — reče on.

— Dobro je, to je; tera me — odvrati Gaskonjac. — Treba li da ga pročitam, Atose?

— Ili se vi varate, ili osim vas i mene nema više poštenih ljudi — reče Atos.

D’Artanjan sleže ramenima i otpečati pismo dok je Englez hladnokrvno držao ispred njega jedan veliki fenjer, da bi mogao da čita.

— Šta je? Šta vam je? — reče Atos, videći kako mu se izraz na licu menja dok čita.

— Evo, pročitajte sami, — reče mu musketar.

Atos uze pismo i pročita:

Gospodine d’Artanjane, kralj je mnogo žalio što niste sa njegovom povorkom došli u Sent-Pol. Njegovo veličanstvo kaže da ste mu nedostajali, kao što ste nedostajali i meni, dragi kapetane. Ima samo jedan način da se sve to popravi. Njegovo me veličanstvo očekuje večeras u devet sati u dvoru Sent-Džems; hoćete li da dođete tamo u isto vreme kad i ja? Njegovo milostivo veličanstvo odredilo je taj sat za prijem koji je izvolelo da vam zakaže.

Pismo je bilo od Monka.

XXXIII

PRIJEM KOD KRALjA

— Šta kažete na ovo? — uzviknu Atos blago prekorevajući d’Artanjana, kada ovaj pročita pismo koje mu Monk beše uputio.

— Šta kažem! — reče d’Artanjan crven od zadovsljstva a pomalo i od sramote što se toliko beše požurio da optuži kralja i Monka — To je obična učtivost… koja ne obavezuje ni na šta, istina… ali ipak to je učtivost.

— Nikako nisam mogao da poverujem da je mladi kralj nezahvalan — reče Atos.

— Istina da je proteklo vrlo malo vremena od svega onog što se dogodilo i njeorvog stupanja na presto, — odvrati d’Artanjan — ali ipak, do sada me je sve navodilo da mislim da sam ja u pravu…

— Slažem se, prijatelju, slažem se. Ah! Opet imate na licu onaj svoj prijatni izraz. Ne možete zamisliti koliko sam srećan.

— Tako, eto vidite, — reče d’Artanjan — Čarls II će primiti Monka u devet sati; mene će primiti u deset; to je veliki prijem, jedan od onih prijema koji mi u Luvru nazivamo pljusak praznih obećanja. Hajde da i mi stanemo pod oluk, dragi prijatelju, hajde…

Atos mu ne odgovori ništa i obojica pođoše brzo prema dvoru Sent-Džems, oko koga je bilo još mnogo naroda koji je hteo da vidi na prozorima kraljevu senku i senke njegovih dvorana. Otkucavalo je osam sati kada dva prijatelja zauzeše mesta u dvorani za prijem, punoj dvorana i molilaca. Svako pogleda njihova jednostavna odela, po čijem se kroju videlo da su stranci, i ove dve tako izrazite glave na kojima se ogledalo toliko plemenitosti i toliko čvrstine. Pošto Atos i d’Artanjan, jednim pogledom odmeriše sav taj skup, nastaviše da razgovaraju među sobom.

Najedanput se začu velika galama na krajevima dvorane: ulazio je general Monk u pratnji dvadesetak oficira koji su tražili, kao milostinju, njegov osmeh, jer je on još do juče bio gospodar Engleske, a pretpostavljalo se da ovoga čoveka koji je obnovio presto Stjuarta očekuje lepa sutrašnjica.

— Gospodo, — reče Monk, okrećući se — od sada molim vas da zapamtite da ja nisam više ništa. Nekada sam ja komandovao glavnom vojskom republike; sada ta vojska pripada kralju u čije ću ruke predati, prema njegovom naređenju, vlast koju sam do juče držao u svojim rukama.

Veliko iznenađenje se ocrta na svim licima, i krug laskavaca i molilaca koji je okružavao Monka jedan trenutak pre toga, širio se malo pomalo i iščezao u talasanju gomile. I Monk će sad imati da čeka u predsoblju kao i svi ostali. D’Artanjan ne mogaše da na to ne obrati pažnju grofu de la Fer koji nabra obrve. Najedanput se otvoriše vrata Čarlsove sobe za rad i na njima se pojavi mladi kralj, ispred koga su išla dva oficira koji su pripadala njegovom dvoru.

— Dobro veče, gospodo, — reče on — da li je ovde general Monk?

— Evo me, Sire — odvrati stari general.

Čarls pohita k njemu i prijateljski i usrdno mu steže ruku.

— Generale, — reče kralj glasno — maločas sam potpisao vaš dekret; postali ste vojvoda od Albmarla, i ja hoću da vam niko ne bude ravan po moći i po bogatstvu u ovoj kraljevini gde vam osim plemenitog Mauntroza niko dosad nije bio ravan po čestitosti, hrabrosti i sposobnosti. Gospodo, vojvoda je vrhovni zapovednik naše suvozemne i pomorske vojske; molim vas da mu kao takvom odajete poštovanje.

Dok su svi obletali oko generala koji je primio ove počasti, ne gubeći nijednog trenutka svoju uobičajenu hladnokrvnost, d’Artanjan reče Atosu:

— Kada čovek pomisli da su to vojvodstvo, to vrhovno zapovedništvo suvozemnih i pomorokih snaga, jednom reči sva ta veličina, stali u jedan kovčeg dugačak šest stopa i širok tri stope!

— Prijatelju, — odvrati Atos — još mnogo silnije veličine stanu u mnogo manji kovčeg, i to zauvek!…

Odjednom Monk opazi ovu dvojicu plemića koji su stajali po strani, čekajući da navala prestane. On načini sebi prolaz i uputi se prema njima, tako da ih zateče usred njihovih filozofskih razmišljanja.

— Govorili ste o meni — reče on sa osmehom.

— Milorde, — odgovori Atos — govorili smo i o Bogu. Monk razmišljaše jedan trenutak, i nastavi veselo:

— Gospodo, govorimo malo i o kralju, molim vas; jer, mislim da vam je njegovo veličanstvo zakazalo prijem.

— U devet sati — reče Atos.

— U deset — reče d’Artanjan.

— Uđimo odmah u ovu malu odaju — odgovori Monk dajući znak svojim dvojici drugova da pođu napred, na šta ni jedan ni drugi nisu hteli da pristanu.

Za vreme ove čisto francuske prepirke, kralj se beše vratio u sredinu dvorane.

— O! Moji Francuzi — reče on onim tonom bezbrižne veselosti koji i pored svih jada i neprilika ne beše izgubio. — Francuzi, moja uteha!

Atos i d’Artanjan se pokloniše.

— Vojvodo, odvedite ovu gospodu u moju sobu za rad. Odmah ću doći k vama — dodade on na francuskom.

I on brzo otpremi svoje dvorane da bi se vratio svojim Francuzima, kako ih je on nazivao.

— Gospodine d’Artanjane, — reče on ulazeći u svoju sobu za rad — vrlo mi je milo što vas ponovo vidim.

— Sire, ja sam presrećan što mogu da pozdravim Vaše veličanstvo u njegovom dvoru Sent-Džems.

— Gospodine, vi ste želeli da mi učinite veliku uslugu i ja vam dugujem svoju zahvalnost. Kada se ne bih bojao da ću zaći u pravo našeg vrhovnog zapovednika, ponudio bih vam u svojoj ličnoj službi neki položaj dostojan vas.

— Sire, — odvrati d’Artanjan — napustio sam službu kralja Francuske dajući mu obećanje da neću stupiti u službu nijednog kralja.

— Zaista, — reče Čarls — to mi je vrlo žao; voleo bih da učinim mnogo za vas, jer mi se sviđate.

— Sire…

— Hajde, — reče Čarls smešeći se — da li biste mogli da ne održite svoju reč, ako ja to zatražim od vas. Vojvodo, pomozite mi. Kada bismo vam ponudili, to jest, kada bih vam ponudio vrhovno zapovedništvo nad mojim musketarima?

D’Artanjan se pokloni dublje nego prvi put.

— Morao bih sa žaljenjem da odbijem ono što bi mi, Vaše milostivo veličanstvo ponudilo — reče on — jednoga plemića vezuje njegova časna reč, a tu časnu reč, kao što sam već imao čast da kažem Vašem veličanstvu, dao sam francuskom kralju.

— Ne govorimo, dakle više o tome — reče kralj obraćajući se Atosu.

I ostavi d’Artanjana koji oseti najbolnije razočaranje.

— Ah! Rekao sam, — prošaputa musketar — reči! Prazna obećanja! Kraljevi imaju uvek čudesnu sposobnost da nam ponude ono što znaju da nećemo primiti i da se pokažu velikodušni, a da ih to ništa ne košta. Budala!… Bio sam velika budala kada sam se ijednoga trenutka nečemu nadao!

Za to vreme Čarls uze Atosa za ruku.

— Grofe, — reče on — vi ste za mene bili drugi otac; usluga koju ste mi učinili ne može se platiti. Ja sam međutim, razmišljao kako da vas nagradim. Moj vas je otac odlikovao ordenom Podvezice; to je odlikovanje koje se ne daje ni svim evropskim vladarima; kraljica namesnica vas je odlikovala ordenom Svetoga Duha, a to je isto tako visoko odlikovanje; dodajem tome, orden Zlatnoga runa koji mi je poslao francuski kralj, kome je njegov tast, kralj Španije, dao dva takva ordena prilikom njegove ženidbe; ali u naknadu za to i ja imam od vas da tražim jednu uslugu.

— Sire — reče Atos zbunjeno. — Zlatno runo meni, kada je kralj Francuske jedini u mojoj zemlji koji nosi to visoko odlikovanje!

— Hoću da budete u svojoj zemlji i svuda jednak sa svima onima kojima su kraljevi učinili čast da im podare milost, — reče Čarls skidajući lanac sa svoga vrata; — siguran sam, grofe, da se moj otac osmehuje na mene iz svoga groba.

— Čudno je, međutim, — pomisli d’Artanjan, dok je njegov prijatelj primao klečeći visoko odlikovanje koje mu je darovao kralj — neverovatno je to, da sam uvek gledao kako se sreća izliva na sve one oko mene, a da nikada nijedna kap ne padne na mene! To je da čovek čupa kose kad bi bio zavidljiv, časne mi reči!

Atos se uspravi i Čarls ga nežno poljubi.

— Generale — reče on Monku. Zatim zastade i osmehnu se. — Oprostite, hteo sam da kažem vojvodo. Vidite, ako pogrešim to je zato što mi se titula vojvode čini još uvek nedovoljna za vas… Tražim stalno neku veću… Voleo bih da vas vidim tako blizu svoga prestola da mogu da vam kažem kao Luju XIV: brate. Ah! Pronašao sam, i vi ćete biti skoro moj brat, jer vam dajem položaj vicekralja Irske i Škotske, dragi moj vojvodo. Tako od sada neću više grešiti.

Vojvoda uhvati kralja za ruku, ali bez oduševljenja, bez radosti, kao što je i sve drugo radio. Međutim, dirnula ga je ova poslednja milost. Čarls je vešto i postepeno pokazivao svoju darežljivost, ostavljajući vojvodi vremena da nešto poželi… Mada nije mogao da poželi onoliko koliko mu se davalo.

— Sto mu gromova! — promumla d’Artanjan — Evo opet počinje pljusak. Oh! To je da čovek poludi!

I on se okrete tako snužden, izgledao je tako jadan i smešan, da i kralj nije mogao da se ne nasmeši. Monk se spremao da se pozdravi sa kraljem i da ode.

— Šta, verni moj prijatelju! — reče kralj vojvodi — Vi odlazite?

— Ako Vaše veličanstvo dozvoli; jer zaista, mnogo sam umoran… današnje uzbuđenje mnogo me je iznurilo: potreban mi je odmor.

— Ali, nadam se da nećete otići bez g. d’Artanjana!

— Zašto, Sire? — reče stari ratnik.

— Ali vi dobro znate zašto, reče kralj. Monk pogleda Čarlsa začuđeno.

— Oprostite, molim vas, ali ja ne znam šta Vaše veličanstvo hoće da kaže.

— Oh! To je moguće; ali ako vi zaboravljate, g. d’Artanjan ne zaboravlja.

Na licu musketara se ogledalo čuđenje.

— Šalu na stranu, vojvodo, zar vi ne stanujete sa g. d’Artanjanom?

— Imam tu čast, Sire; ukazao sam gostoprimstvo g. d’Artanjanu.

— Je li ta ideja potekla od vas, i je li samo vama pala na pamet?

— Potekla je od mene, i samo je meni pala na pamet, Sire.

— Pa, da! Nije ni moglo biti drukčije… Zarobljenik uvek stanuje kod svoga pobedioca.

Sada Monk pocrvene.

— Ah, da, istina je, ja sam zarobljenik g. d’Artanjana.

— Bez sumnje, Monku, pošto se još niste otkupili; ali ne brinite; ja sam vas iščupao iz ruku g. d’Artanjana, ja ću platiti otkup za vas.

D’Artanjanove oči opet radosno zablistaše; Gaskonjac je počeo da shvata. Čarls mu priđe bliže i reče:

— General nije bogat i ne bi mogao da vam plati onoliko koliko vredi. Ja sam sigurno bogatiji od njega; ali sada, otkako je vojvoda, iako ne baš kralj a ono skoro kralj, on vredi toliko koliko ja možda neću moći da vam platim. Hajde, g. d’Artanjane, štedite me; koliko vam dugujem?

D’Artanjan, ushićen obrtom ove stvari, ali vladajući potpuno sobom, odgovori:

— Sire, Vaše veličanstvo ne treba da se toliko brine zbog toga. Kada sam imao tu sreću da otmem Njegovu milost, g. Monk je bio samo general; prema tome vi mi dugujete otkup samo za jednoga generala. Ali ako general hoće da mi preda svoj mač, smatraću da sam isplaćen, jer na ovom svetu samo generalov mač vredi koliko i on.

— Odds fish! Kao što je govorio moj otac, — uzviknu Čarls II; — tako govori otmen čovek, zar ne, vojvodo?

— Časti mi, Sire, tako je — odgovori vojvoda i izvuče svoj mač iz korica.

— Gospodine, — reče on d’Artanjanu — evo vam ono što tražite. Mnogi su imali u ruci i bolji mač; ali ma kako da je skroman, nikad ga dosada nisam nikome predao.

D’Artanjan uze ponosito taj mač koji je stvorio jednoga kralja.

— Oh, oh! — uzviknu Čarls II — Šta! Mač koji mi je vratio presto da iziđe iz moje kraljevine i da ne zauzme jednoga dana svoje mesto među draguljima moje krune? Ne, tako mi duše! To se neće dogoditi. Zapovedniče d’Artanjane dajem stotine hiljada livri za taj mač: ako je malo recite mi.

— Malo je, Sire — odvrati d’Artanjan sa osmehom koji se ne da opisati. — A pre svega neću da ga prodam: ali želja Vašeg veličanstva za mene je zapovest. Pokoravam se, dakle; ali poštovanje koje dugujem starom ratniku koji me ovde sluša, nalaže mi da procenim za jednu trećinu više ono što je nagrada za moju pobedu. Tražim, dakle, za mač ili tri stotine hiljada livri, ili ga poklanjam Vašem veličanstvu.

I uzevši ga za vrh ponudi ga kralju.

Čarls II poče grohotom da se smeje.

— Otmen čovek i veseo drugar! Odds fish, zar ne vojvodo? Nije li tako grofe? Dopada mi se i volim ga. Evo, viteže d’Artanjane, reče on, uzmite ovo.

I prišavši stolu, uze pero i napisa za svoga rizničara nalog na tri stotine hiljada livri.

D’Artanjan ga uze, i obraćajući se ozbiljno Monku, reče mu:

— Znam da sam tražio isuviše malo, ali, verujte mi, gospodine vojvodo, više bih voleo da umrem nego da me rukovodi tvrdičluk.

Kralj poče ponovo da se smeje kao najsrećniji Londonac u njegovoj kraljevini.

— Doći ćete da me posetite pre svoga polaska, viteže, reče on; biće mi potrebno da se snabdem sa malo veselosti, pošto će sad moji Francuzi otići.

— Oh, Sire! Sa šalom neće biti isti slučaj kao sa vojvodinim mačem. Vaše će je veličanstvo dobiti besplatno — odvrati d’Artanjan koji je hteo da poleti od sreće.

— A, vi, grofe,— dodade Čarls obraćajući se Atosu — dođite opet i vi, imam da vam poverim jednu važnu poruku. Pružite mi svoju ruku, vojvodo.

Monk steže kraljevu ruku.

— Zbogom gospodo, — reče Čarls pružajući svakom od dvojice Francuza po jednu ruku, koji na nju pritisnuše svoje usne.

— Pa lepo, — reče Atos kada iziđoše — jeste li sad zadovoljni?

— Pst! — reče d’Artanjan sav uzbuđen od radosti — još se nisam vratio od rizničara… može krov da mi padne na glavu.

XXXIV

D’ARTANjAN NE ZNA KAKO DA SAČUVA
TOLIKO BOGATSTVO

D’Artanjan nije hteo da više gubi vreme, i čim mu se činilo da je trenutak pogodan i da neće izgledati da samo to čeka, on ode da poseti gospodina rizničara Njegovog veličanstva.

Tada je imao zadovoljstvo da zameni jedno parče hartije, ispisano vrlo ružnim rukopisom, za neverovatno veliku količinu zlatnika, skoro iskovanih, sa likom Njegovog milostivog veličanstva Čarlsa II.

D’Artanjan je vrlo lako mogao da se savlađuje; ali ovom prilikom on ne mogaše da ne ispolji svoju radost, koju će čitalac možda shvatiti, ako bude hteo da ima malo razumevanja za čoveka koji od svog rođenja ne beše nikad video toliko zlatnika i toliko naslaganog zlatnog novca, da je zaista bilo prijatno gledati ga.

Rizničar stavi sve te naslagane gomilice u kese, zatvori svaku kesu udarajući žig sa engleskim grbom, a tako veliku pažnju rizničari ne ukazuju svima.

A zatim, hladno i sa onoliko učtivosti koliko čovek mora da ima prema čoveku koji uživa kraljevo prijateljstvo, on reče d’Artanjanu.

— Nosite svoj novac, gospodine.

Nosite svoj novac! Na ove reči u d’Artanjanovom srcu zatreperi bezbroj žica, za koje on nije dotle ni znao da postoje.

On natovari kese na jedna kolica i vrati se kući, razmišljajući duboko. Čelo čoveka koji ima tri stotine hiljada livri mora da bude namršteno: po jedna bora za svaku stotinu, nije mnogo.

D’Artanjan se zatvori u kuću, ne večera, odbi da primi ma koga, i kad lampa bi upaljena, on stavi napunjen pištolj na sto i ne sklopi oka cele noći, razmišljajući kako da spreči da ovi lepi zlatnici, koji su iz kraljevih kovčega prešli u njegove vlastite, ne pređu iz njegovih kovčega u džepove nekog lupeža. Gaskonjac pronađe da je najbolje da zatvori svoje blago u kovčege sa bravama dovoljno jakim da ih nijedna ruka ne može da obije, i tako složenim da se običnim ključem ne mogu da otvore.

D’Artanjan se seti da su Englezi vešti majstori u pravljenju predmeta u kojima se čuvaju stvari; on reši da već koliko sutra potraži jednog mehaničara koji bi mu prodao jednu kasu.

Nije imao da ide daleko. Gazda Vil Džobson, sa stanom u Pikadiliju, sasluša njegovo izlaganje, shvati njegove muke i obeća da će mu napraviti takvu bravu, da se ubuduće neće imati čega bojati.

— Daću vam — reče on — jedan mehanizam najskorijeg izuma. Na prvi, malo ozbiljniji pokušaj da se otvori vaša brava, jedna skrivena pločica će se spustiti i jedan isto tako skriven mali top će izbaciti jedno lepo malo đule od bakra, teško osam unci, koje će oboriti neveštog lopova, uz priličan prasak. Šta kažete na to?

— Kažem da je zaista vešto pronađeno — povika d’Artanjan; — malo đule od bakra mi se zaista sviđa. A sad, gospodine mehaničaru, recite svoje uslove.

— Tražim petnaest dana za izradu i petnaest hiljada livri, koje ćete mi platiti po isporuci — odgovori majstor.

D’Artanjan se namršti. Petnaest dana je dovoljno dug rok posle koga mu, s obzirom na sve londonske lopove, kasa više neće ni biti potrebna. A što se tiče tih petnaest hiljada livri, to znači skupo platiti ono što može da ne košta ništa, ako malo budnije čuvate.

— Razmisliću,— reče on — hvala, gospodine.

I on se trčeći vrati kući; još se niko ne beše približio njegovom blagu.

Istog dana Atos dođe da obiđe svoga prijatelja i zateče ga tako zabrinutog, da mu pokaza koliko ga to čudi, rekavši:

— Kako, sad ste bogati, a niste veseli, vi koji toliko žudite za bogatstvom?…

— Prijatelju, zadovoljstva na koja niste naučili muče više nego brige na koje ste se već navikli. Jedan savet, molim vas. Mogu to da pitam vas, koji ste uvek imali novaca: kad neko ima novaca, šta radi sa njim?

— To zavisi…

— Šta ste vi uradili sa svojim, a da on od vas nije načinio ni tvrdicu, ni rasipnika? Zbog tvrdičluka vam otupe osećanja, a rasipništvo vam ih uguši, zar ne?

— Ni Fabricijus²⁹ ne bi ništa tačnije kazao: ali, istinu da kažem, meni novac nikada nije zadavao brige.

— Recite, ulažete li taj novac pod interes?

— Ne; vi znate da ja imam prilično lepu kuću i da je ta kuća glavni deo onog što imam.

— Znam to.

— Tako da ćete vi biti isto toliko bogati kao i ja, i bogatiji kad to budete hteli, i na ovaj isti način.

— A da li prihode čuvate?

— Ne.

— Šta mislite o jednom skrovištu u nekom debelom zidu?

— Nije mi nikad bilo potrebno.

— Onda vi sigurno imate nekog pouzdanog poslovnog čoveka koji vam daje pristojnu kamatu?

— Ništa od svega toga.

— Gospode bože! Pa šta onda radite?

— Trošim sve što imam, imam samo onoliko koliko trošim, dragi moj d’Artanjane.

— A, Tako! Ali vi ste pomalo veliki gospodin i petnaest, šesnaest hiljada livri prihoda mora da se brzo istope u vašim rukama; a zatim, vi imate obaveze, morate voditi gospodski život.

— Ali ja ne vidim da ste vi mnogo manje veliki gospodin od mene, prijatelju, i vaš novac će vam biti jedva dovoljan.

— Tri stotine hiljada livri! Ima tu dve trećine suvišnog.

— Gospodine, ali čini mi se da ste mi kazali… učinilo mi se da sam razumeo… mislio sam da imate ortaka…”

— Ah! Sto mu gromova! Tako je, — povika d’Artanjan pocrvenevši — postoji Planše. Zaboravio sam Planšea, tako mi Boga!… Eto mojih su sto hiljada zlatnika okrnjeni… šteta, cifra je bila okrugla, i prijatno je bilo čuti zveckanje tog novca. Istina je, Atose, nisam uopšte više bogat. Kakvo vi pamćenje imate!

— Ja, dosta dobro, hvala Bogu.

— Ovom čestitom Planšeu — promrmlja d’Artanjan — nije bilo rđavo ono o čemu je sanjao! Kakav je on dobar posao napravio, dovraga! Ali ono što je ugovoreno, ugovoreno je,

— Koliko ćete mu dati?

— Oh! — reče d’Artanjan — Nije on rđav dečko, sporazumeću se lako sa njim; ali, vidite, ja sam se mučio, imao sam izdatke, sve se to mora uračunati.

— Dragi moj, — reče mirno Atos — imam vere u vas, ne plašim se ja za onog dobrog Planšea. Njegova imovina je sigurnija u vašim rukama nego u njegovim; a sad, kad ovde nemate više nikakva posla, otputovaćemo ako hoćete da me poslušate. Otići ćete da zahvalite njegovom veličanstvu, da ga upitate ima li još šta da naredi, i kroz šest dana moći ćemo da vidimo tornjeve Bogorodičine crkve.

— Prijatelju, jedva čekam da pođem; iz ovih stopa idem na podvorenje kralju.

— A ja — reče Atos — idem da pozdravim nekoliko osoba u gradu, a onda vam stojim na raspoloženju.

— Hoćete li da mi pozajmite Grimoa?

— Vrlo rado. Šta ćete da radite s njim?

— Nešto vrlo prosto i što ga neće zamoriti; zamoliću ga da mi čuva pištolje koji su na stolu pored ovih kovčega koje vidite.

— Vrlo dobro — odvrati mirno Atos.

— I on se neće udaljavati, jelte?

— Kao ni pištolji.

— Onda ja odoh kod njegovog veličanstva. Doviđenja! I d’Artanjan stvarno stiže u dvorac Sent-Džems gde ga Čarls II, koji je svršavao svoju prepisku, ostavi ,da čeka dobar sat.

D’Artanjanu, koji se šetao po dvorani, od vrata do prozora i od prozora do vrata, učini se da vide kako jedan ogrtač, sličan Atosovom, prolazi kroz predsoblje; ali u trenutku kad je hteo da se u to uveri, sluga pred kraljevim vratima ga pozva da uđe kod njegovog veličanstva.

Čarls II je trljao ruke, dok mu je naš prijatelj zahvaljivao.

— Viteže, — reče on — nemate zbog čega da mi budete zahvalni; nisam platio ni četvrtinu onoga koliko vredi ona priča o kovčegu u koji ste zatvorili onog česti tog generala… hoću da kažem ovog krasnog vojvodu d’Albmarla.

Kralj se grohotom nasmeja.

D’Artanjan, koji je smatrao da ne treba da prekida njegovo veličanstvo, samo se skromno pokloni.

— Zbilja, — nastavi Čarls — da li vam je moj dragi Monk zaista oprostio?

— Oprostio? Ali, nadam se da jeste, Sire?

— Eh!… podvala je zaista bila svirepa... Odds fish!… Nabiti ga u kutiju kao haringu; najvažniju ličnost engleske revolucije! Da sam na vašem mestu, ne bih bio sasvim siguran, viteže.

— Ali, Sire…

— Ja znam da vas Monk naziva svojim prijateljem… Ali, on ume isuviše dobro da prozre, znači mora imati dobro pamćenje, njegove visoko podignute obrve moraju biti znak ponositosti, vi znate, grande supercilium.

— Sigurno ću naučiti latinski — pomisli d’Artanjan.

— Eto, — povika kralj sav ushićen — treba da udesim da se izmirite; umeću to da udesim tako…

D’Artanjan se ugrize za brk.

— Dozvoljava li Vaše veličanstvo da mu kažem istinu?

— Kažite, viteže, kažite.

— Pa lepo, Sire, strašno me plašite… Ako Vaše veličanstvo hoće da izgladi moju stvar, kako izgleda da želi, ja sam izgubljen čovek, vojvoda će narediti da me ubiju.

Kralj se opet grohotom nasmeja, zbog čega se d’Artanjanov strah pretvori u užas.

— milost, Sire, obećajte mi da ćete me ostaviti da sam svršim ovaj posao, a zatim ako vam više nisu potrebne moje usluge…

— Nisu, viteže. Vi hoćete da otputujete? — odgovori Čarls sa veselošću koja je kod d’Artanjana izazivala sve veće i veće nespokojstvo.

— Ako Vaše veličanstvo nema ništa više da traži od mene.

Čarls se skoro uozbilji.

— Samo još jednu stvar. Idite kod moje sestre, ledi Anrijete. Poznaje li vas ona?

— Ne, Sire; ali… nije prijatno za jednu mladu i veselu princezu da gleda jednog starog vojnika kao što sam ja.

— Hoću, kažem vam, da vas moja sestra upozna; hoću da može da računa na vas, ako bude potrebno.

— Sire, sve što je drago Vašem veličanstvu, biće sveto za mene.

— Dobro… Pari, hodi ovamo, dobri moj Pari.

Pobočna se vrata otvoriše i Pari uđe; lice mu se ozari kad ugleda viteza.

— Šta radi Ročester? — upita kralj.

— Na kanalu je sa gospođama — odvrati Pari.

— A Bakingam?

— Isto tako.

— Ovo je ne može bolje biti. Odvešćeš viteza kod Vilijersa… to je vojvoda od Bakingama, viteže… i zamolićeš vojvodu da predstavi g. d’Artanjana ledi Anrijeti.

Pari se pokloni i nasmeši na d’Artanjana.

— Viteže, nastavi kralj, ovo je vaša oproštajna poseta: moći ćete da otputujete kad budete hteli.

— Sire, hvala.

— Ali se lepo pomirite sa Monkom.

— Ah, Sire…

— Vi znate da vam je jedna od mojih lađa stavljena na raspoloženje?

— Ali Sire, vi me obasipate svojom dobrotom i ne mogu nikako da dozvolim da se oficiri Vašeg veličanstva uznemiruju zbog mene.

Kralj udari d’Artanjana po ramenu.

— Niko se neće uznemiravati zbog vas, viteže, već zbog jednog izaslanika koga šaljem u Francusku, a čiji ćete, verujem, rado biti saputnik, jer ga poznajete.

D’Artanjan pogleda začuđeno.

— To je neki grof de la Fer… onaj koga vi zovete Atos — dodade kralj, završavajući razgovor kao što ga je i počeo, veselim smehom. — Zbogom, viteže, zbogom! Volite i vi mene kao što ja vas volim.

I na to, dajući Pariju jedan znak, kojim je pitao da li neko čeka u susednoj odaji, on uđe u tu odaju, ostavljajući viteza koji je bio sav zbunjen zbog ovog čudnog prijema.

Starac ga uze prijateljski pod ruku i povede ga prema vratima.

XXXV

NA KANALU

Po kanalu, čija je voda bila tamno zelena, a ograda na obalama od mramora na kome su se vremenom stvorile crne pege i pojavili bokori mahovine, klizila je dostojanstveno jedna dugačka i široka barka, okićena engleskim grbovima sa zaklonom od teške damaske svile čije su rese padale u vodu. Osam veslača su lako zamahivali veslima i ona su se kretala lagano i graciozno kao labudovi koji su tu bili starosedeoci, a koje je barka, prolazeći, oterala odatle; oni su izdaleka gledali kako prolazi sva ta raskoš i ta buka. Kažemo ta buka, jer su u barci bila četiri svirača na gitari i lauti, dva pevača i nekoliko dvorana, u odelu ukrašenom zlatom i dragim kamenjem, koji su se utrkivali u ljubaznosti da bi se dopali ledi Stjuart, unuci Anrija IV, ćerki Čarlsa I, sestri Čarlsa II, koja je sedela u barci na počasnom mestu ispod zaklona.

Mi poznajemo tu mladu princezu, mi smo je videli u Luvru sa njenom majkom, kad nije imala drva, kad nije imala hleba i kad su joj udeljivali hranu nadbiskupov pomoćnik i vrhovni sud. Kao i njena braća, i ona je imala tešku mladost; zatim se najednom probudila iz tog dugog i strašnog sna i našla kraj prestola, okružena dvoranima i laskavcima. Kao i Marija Stjuart kad je izišla iz tamnice, tako je i ona uživala u životnim radostima i slobodi, a pored toga i u moći i bogatstvu.

Kad je odrasla, ledi Anrijeta je postala izvanredna lepotica, koju je ovaj ponovni dolazak na presto njenog

brata učinio slavnom. Nesreća beše umanjila njenu preveliku gordost, a sreća joj se opet vratila. Zračila je od radosti i sreće, i slična onom cveću iz staklara, koje klone ako se ne zaštiti jedne noći kad naiđe prvi jesenji mraz, a sutradan, našavši se opet u toploti u kojoj je i niklo, uspravi lepše nego ikad.

Lord Vilijers od Bakingama, sin onoga koji je igrao onako slavnu ulogu u prvim poglavljima ove priče, lord Vilijers od Bakingama, lep i otmen plemić, setan u društvu žena, veseo u društvu ljudi, i Vilmot od Ročestera, veseo u društvu oba pola, stajali su u ovom trenutku pred ledi Anrijetom i utrkivali se ko će prvi da izmami osmeh na njenom licu.

A ova mlada i lepa princeza naslonjena na jastuče od kadife izvezeno zlatom, sa rukama nepomičnim i opuštenim koje je držala u vodi, slušala je nemarno svirače, ne čujući ih, i čula ova dva dvoranina, pretvarajući se da ih ne sluša.

A ledi Anrijeta, to dražesno stvorenje u kome behu spojene sve draži Francuskinje i Engleskinje, ne beše još osetila ljubav i beše svirepa u svojoj želji da se dopadne. I tako osmeh, ta bezazlena milost koju daruju mlade devojke, nije zario njeno lice i ako je pokatkad dizala svoj pogled, tada je tako netremice gledala jednog ili drugog viteza da bi se oni čije je udvaranje, obično bilo smelo, uplašili od tog pogleda i postajali bojažljivi.

Međutim je barka i dalje plovila, svirači su strasno svirali i dvorani su već posustajali kao i oni. Svakako da je šetnja postajala nezanimljiva princezi, jer odmahnuvši nestrpljivo glavom, ona reče:

— Hajde, dosta sa šetnjom, gospodo, vratimo se.

— Ah, Gospođo, — reče Bakingam — vrlo smo nesrećni što nismo uspeli da učinimo šetnju prijatnom Vašem veličanstvu.

— Mati me čeka, — odgovori ledi Anrijeta — a priznaću vam, gospodo, da mi je i dosadno.

A dok je izgovarala ove svirepe reči, princeza je pokušavala da uteši pogledom svakog od ove dvojice mladih ljudi koji su izgledali zaprepašćeni ovakvom iskrenošću. Ovaj pogled učini svoje, i ova dva lica se ozariše; ali odmah zatim, ovoj ce kićeperki kraljevskog roda učini da je mnogo dala ovim običnim smrtnima i ona im okrenu leđa i utonu u neko sanjarenje koje nije imalo nikakve veze sa njima.

Bakingam se ljutito ugrize za usnu, jer je zaista bio zaljubljen u ledi Anrijetu, i kao takav, on je sve uzimao ozbiljno; Ročester učini to isto; ali kako je njegov razum bio jači od njegovog srca, on je to učinio samo da ne bi prsnuo u vragolast smeh. Princezin je, dakle, pogled lutao po obali obrasloj divnom travom, punom cveća, i nije se zaustavljao na ovoj dvojici mladih ljudi. U daljini ona opazi Parija i d’Artanjana.

— Ko to ide tamo? — upita ona.

Dva mlada čoveka se okretoše munjevitom brzinom.

— Pari, — reče Bakingam — to je samo Pari.

— Oprostite, — reče Ročester — ali čini mi se da je još neko sa njim.

— Pre svega, tako je; — nastavi princeza hladno — zatim, šta znače te reči: „Samo Pari”, recite, milorde?

— Zato, Gospođo, — odvrati Bakingam uvređen — zato što mislim da verni Pari, lutajući Pari, večiti Pari, nije nešto naročito važno.

— Varate se, gospodine vojvodo. Pari, lutajući Pari, kako vi kažete, lutao je stalno služeći mojoj porodici i uvek mi je prijatno da vidim tog starca.

Ledi Anrijetina ćudljivost je, kao što to obično biva kod lepih žena, a naročito kod onih koje teže da se dopadnu, postepeno prelazila u prkos; udvarač je imao da podnese ćudljivost, dvoranin ćuteći da podnese njeno prkošenje. Bakingam se pokloni, ali ništa ne odgovori.

— Istina je, Gospođo, — reče Ročester, klanjajući se i on — da je Pari uzoran sluta, ali Gospođo, on nije više mlad, a mi smo veseli samo kad vidimo vesele stvari. Da li je jedan starac vesela stvar?

— Dosta, milorde, — reče suvo ledi Anrijeta — ovakav me razgovor vređa.

I ona nastavi kao za sebe:

— Zaista je nečuveno koliko prijatelji moga brata imaju malo poštovanja prema njegovim slugama!

— Ah! Gospođo, — povika Bakingam — Vaša mi milost zabada nož u srce, onaj koji je sama skovala.

— Šta znači ta rečenica koja kao da je iz nekog francuskog madrigala, gospodine vojvodo? Ne razumem je.

— Ona znači, Gospođo, da ste se i vi sami, vi koji ste tako dobri, tako divni, tako osećajni, smejali pokatkad, oprostite mi, hteo sam da kažem nasmešili, na bezvredna preklapanja ovog dobrog Parija zbog koga sad Vaše veličanstvo pokazuje toliku osetljivost.

— Pa lepo, milorde, — reče ledi Anrijeta — ako sam se ja do te mere zaboravila, grešite što me podsećate na to.

I ona napravi jedan nervozan pokret.

— Mislim da ovaj dobri Pari želi da govori sa mnom. Gospodine od Ročestera, naredite, molim vas, da krenemo prema obali.

Ročester požuri da ponovi princezino naređenje. Trenutak kasnije oni priđoše uz obalu.

— Iskrcajmo se, gospodo, — reče ledi Anrijeta, uzimajući ruku koju joj beše pružio Ročester, mada joj je Bakingam, koji je bio bliži, pružao isto tako svoju. Tada sa gordošću, koju nije mogao sasvim da prikrije, a koja probode skroz srce nesrećnog Bakingama, Ročester povede princezu preko malog mosta koji ljudi iz posade behu prebacili sa kraljevske barke na obalu.

— Kuda ide Vaša milost? — upita Ročester.

— Kao što vidite, milorde, u susret Pariju koji luta, kako reče milord Bakingam, i traži me očima koje su oslabile prolivajući suze nad našim nesrećama.

— Oh, Bože! — reče Ročester — Kako je Vaše veličanstvo tužno, gospođo! Mi vam sigurno moramo izgledati kao smešne lude.

— To možete da kažete za sebe, milorde; — prekide ga Bakingam ljutito — ja se tako malo sviđam Njenom veličanstvu, da joj ne ličim baš ni na šta.

Ni Ročester ni princeza ne odgovoriše; samo ledi Anrijeta pođe brzo dalje sa svojim pratiocem. Bakingam, kad ostade sam, poče besno da grize svoju maramicu koja se sva pocepa već kad treći put zagrize u nju.

— Pari, dobri Pari, — reče princeza svojim tankim glasom — hodi ovamo; vidim da me tražiš i čekam te.

— Ah! Gospođo, — reče Ročester pritičući ljubazno u pomoć svome drugu koji je, kao što smo kazali, ostao pozadi — ako Pari ne vidi Vaše veličanstvo, čovek koji ide sa njim dovoljan je vođ i za slepog; zaista, oči mu sevaju kao plamen; one su kao fenjer sa dve lampe.

— Koji osvetljava vrlo lepo i muževno lice, — reče princeza, koja je bila rešena da ih ne štedi i da ih napada kad god progovore.

Ročester se pokloni.

— Jednu od onih izrazitih glava vojnika, kakve se vide samo u Francuskoj — dodade princeza uporno, kao žena koja je sigurna da joj niko ništa ne sme da zameri.

Ročester i Bakingam se pogledaše, kao da su hteli da kažu:

— Ali šta joj je sad?

— Vidite, gospodine od Bakingama, šta hoće Pari; — reče ledi Anrijeta — idite.

Mladi čovek koji je to naređenje smatrao za veliku milost, ponovo dobi nadu i potrča u susret Pariju koji je, praćen od d’Artanjana, išao lagano napred prema ovom otmenom društvu. Pari je išao lagano zbog svoje starosti. D’Artanjan je išao lagano i dostojanstveno, kako dolikuje d’Artanjanu koji ima trećinu miliona, to će reći, ne razmećući se, ali samopouzdano. Kad se Bakingam, koji je požurio da izvrši ono što je želela princeza, koja beše sela na mramornu klupu kao da se umorila od ono nekoliko koračaji koje je napravila, kad se Bakingam, rekosmo, nađe na nekoliko koraka od Parija, ovaj ga poznade.

— Ah! Milorde, — reče on sav zadihan — hoće li Vaša milost da izvrši kraljevo naređenje?

— Kakvo, gospodine Pari? — upita mladi čovek prilično hladno; tu hladnoću je malo ublažavala želja da bude prijatan princezi.

— Eto, Njegovo veličanstvo moli Vašu milost da predstavite gospodina ledi Anrijeti Stjuart.

— Prvo mi recite koga gospodina — upita vojvoda oholo.

Znamo da je d’Artanjana bilo lako razljutiti; ton milorda Bakingama mu se ne svidi, on pogleda dvoranina u oči i dve munje zasijaše ispod njegovih namrštenih obrva. Ali savladavši se, on odgovori mirno:

— Gospodin vitez d’Artanjan, milorde.

— Oprostite, gospodine, ali to ime mi samo kaže kako se zovete.

— A to znači?

— To znači da ne znam ko ste.

— Ja imam više sreće od vas, goopodine, — odgovori d’Artanjan — jer ja sam imao čast da poznajem dobro vašu porodicu, a naročito lorda vojvodu od Bakingama, vašeg slavnog oca.

— Moga oca? — reče Bakingam. — Zaista, gospodine, sad mi izgleda da se sećam… Gospodin vitez d’Artanjan, kažete?

D’Artanjan se pokloni.

— Lično — reče on.

— Izvinite, niste li vi jedan od onih Francuza koji su sa mojim ocem održavali neke tajne veze?

— Tako je, gospodine vojvodo, ja sam jedan od tih Francuza.

— Onda mi dozvolite, gospodine, da vam kažem da je čudno da moj otac nije nikada ništa čuo o vama, celog svog života.

— Nije, gospodine, ali je čuo o meni kad je umirao; ja sam mu javio po sobaru kraljice Ane Austrijske da mu preti opasnost; nažalost, opomena je stigla dockan.

— Svejedno, gospodine, — reče Bakingam — sad shvatam; došli ste da tražite pokroviteljstvo od sina, pošto ste nekad imali dobru nameru da učinite uslugu ocu.

— Prvo, milorde, — odgovori hladno d’Artanjan — ja ne tražim pokroviteljstvo ni od koga. Njegovo veličanstvo kralj Čarls II, kome sam imao čast da učinim neke usluge (treba da vam kažem, gospodine, da sam celog svog života samo to radio), kralj Čarls II, dakle, koji mi čini čast ukazujući mi malo svoje blagonaklonosti, želi da budem predstavljen ledi Anrijeti, njegovoj sestri, kojoj ću možda isto tako imati sreću da budem potreban u budućnosti. A kako je kralj znao da ste u ovom trenutku pored Njenog veličanstva, uputio me je na vas, preko Parija. Nema tu nikakve tajne. Ništa ne tražim od vas, a ako nećete da me predstavite Njenom veličanstvu, biće mi vrlo žao što ću to morati da učinim bez vas i što ću se usuditi da se sam predstavim.

— Bar nećete, gospodine, — odvrati Bakingam, koji je želeo da uvek njegova reč bude poslednja — odbiti da mi razjasnite jednu stvar, za to ste vi sami dali povoda.

— Uvek sam na megdanu, gospodine — reče d’Artanjan.

— Vi morate onda znati, pošto ste imali tajne veze sa mojim ocem, neku naročitu pojedinost?

— Te veze su davnašnje, gospodine, jer vi tada još niste bili rođeni, i zbog jedne nesrećne ogrlice od dijamanata, koju sam primio iz njegovih ruku i odneo natrag u Francusku, ne vredi buditi tolike uspomene.

— Ah, gospodine, — reče živo Bakingam približivši se d’Artanjanu i pružajući mu ruku — to ste dakle vi! Vi, koga je moj otac toliko tražio i koji ste mogli toliko da očekujete od nas!

— Da očekujem, gospodine! Zaista, u tome sam najjači; celog svog života sam uvek ponešto očekivao.

Za to vreme, princeza, kojoj beše dosadilo da čeka da joj priđe stranac, beše ustala i prišla.

— Gospodine, — reče Bakingam — sad bar nećete čekati da vas predstavim, kao što ste maločas tražili od mene.

I okrenuvši se, mladi čovek se pokloni pred ledi Anrijetom i reče:

— Gospođo, kralj, vaš brat, želi da ja imam tu čast da predstavim Vašem veličanstvu gospodina viteza d’Artanjana.

— Da bi Vaše veličanstvo imalo čvrst oslonac i sigurnog prijatelja, ako joj bude potrebno — dodade Pari.

D’Artanjan se pokloni.

— Imate li još šta da kažete, Pari? — reče ledi Anrijeta, osmehujući se na d’Artanjana dok je razgovarala sa starim slugom.

— Da, Gospođo, kralj želi da Vaše visočanstvo pobožno čuva u svom sećanju to ime i da se seća zasluga g. d’Artanjana, kome Njegovo veličanstvo duguje što je opet došlo do svoje kraljevine.

Bakingam, princeza i Ročester se zgledaše začuđeno.

— To je — reče d’Artanjan — još jedna mala tajna kojom se, vrlo verovatno, neću hvaliti pred sinom njegovog veličanstva kralja Čarlsa II, kao što sam se hvalio pred vama kad je bilo govora o onoj dijamantskoj ogrlici.

— Gospođo, — reče Bakingam — gospodin me je još jednom podsetio na jedan događaj koji toliko izaziva moju radoznalost, da ću se usuditi da vam zatražim dopuštenje da ga odvojim jedan trenutak od vas, da bi sa njim nasamo razgovarao.

— Izvolite, milorde, — reče princeza — ali vratite brzo sestri tog prijatelja koji je tako odan bratu.

Ona ponovo uze pod ruku Ročestera, a Bakingam d’Artanjana.

— Oh! Ispričajte mi, dakle, viteže, — reče Bakingam — celu tu stvar sa dijamantima, koju niko u Engleskoj ne zna, pa ni sin onoga koji je u njoj glavni junak.

— Milorde, jedna jedina osoba je imala pravo da ispriča celu tu stvar, kako to vi kažete, a to je bio vaš otac; on je smatrao da treba da ćuti, ja ću vas zamoliti za dopuštenje da učinim isto što i on.

I d’Artanjan se pokloni kao čovek na kome se jasno videlo da neće popustiti ni pred kakvim navaljivanjem.

— Kad je tako, gospodine, — reče Bakingam — oprostite mi što sam bio radoznao, molim vas; i ako jednog dana i ja dođem u Francusku…

I on se okrete da pogleda još jednom princezu, koja se nije brinula o njemu jer je bila sva zaneta razgovorom sa Ročesterom, ili se pretvarala da je tako:

Bakingam uzdahnu.

— Pa, šta onda? — upita d’Artanjan.

— Rekao sam, dakle, da ako i ja jednog dana dođem u Francusku…

— Doći ćete, milorde, — reče d’Artanjan smešeći se — ja vam to jemčim…

— A kako to možete?

— Oh! Ja imam čudan način da predskazujem stvari; a kad ih predskažem, retko se prevarim. Ako, dakle, dođete u Francusku?

— Pa lepo, gospodine, od vas, od koga kraljevi traže dragoceno prijateljstvo koje im vraća krune, usudiću se da zatražim malo od velike naklonosti koju ste gajili prema mom ocu.

— Milorde, — odgovori d’Artanjan — verujte da ću smatrati da mi je ukazana velika čast, ako tamo budete hteli još da se setite da ste me ovde videli. A sad dozvolite…

I okrećući se tada ledi Anrijeti, on reče:

— Gospođo, Vaše veličanstvo je kći Francuske, i kao takvu, nadam se da ću vas opet videti u Parizu. Jedan od mojih srećnih dana biće onaj kad mi Vaše visočanstvo bude dalo ma kakvo naređenje da izvršim, kojim ćete me podsetiti da niste zaboravili ono što vam je savetovao vaš uzvišeni brat.

I on se pokloni pred mladom princezom koja mu sa kraljevskom ljupkošću pruži ruku da je poljubi.

— Ah! Gospođo, — reče tiho Bakingam — šta treba da uradim da bi mi Vaše visočanstvo podarilo takvu milost?

— Bože moj, milorde! — odgovori ledi Anrijeta — Upitajte g. d’Artanjana, on će vam to reći.

XXXVI

KAKO JE D’ARTANjAN IZVUKAO, KAO ŠTO BI TO UČINILA NEKA VILA, JEDAN LETNjIKOVAC IZ
KOVČEGA OD JELOVOG DRVETA

Ono što je kralj rekao o Monkovom samoljublju prilično je uplašilo d’Artanjana. Zapovednik je umeo celog svog života da bira vešto svoje neprijatelje, a izabrao bi one koji su neumitni i nepobedivi samo onda kad nije mogao nikako da uradi drukčije. Ali se gledišta u životu mnogo menjaju. To je kao neka čarobna lampa, u kojoj čovečije oko svake godine vidi nešto drugo. I stoga se dešava da poslednjeg dana u godini vidite da je nešto belo, prvog dana iduće godine vidite da je crno, a protekla je između toga samo jedna noć.

A kad je d’Artanjan pošao iz Kalea sa svojih deset lupeža, bilo mu je sasvim svejedno da li će imati da napadne Golijata, Navuhodonosora ili Holoferna, ili će imati da ukrsti mač sa nekim mladim ratnikom, ili da se prepire sa svojom gazdaricom. Tada je on ličio na kopca koji, kad je gladan, napada i ovna. Glad čini čoveka slepim. Ali d’Artanjan sit, d’Artanjan bogat, d’Artanjan pobednik, d’Artanjan ponosan zbog jedne tako teške pobede, imao je isuviše da izgubi, i zato je morao stalno da ima u vidu da može da ga zadesi i zla sreća.

Vraćajući se, pošto je bio predstavljen ledi Anrijeti, on je, dakle, mislio samo na jedno, to jest da će morati da ima mnogo obzira prema čoveku tako moćnom kao što je Monk, jednom čoveku prema kome je i Čarls imao tako mnogo obzira, mada je kralj; kako je štićenik tek stupio na presto može mu još biti potreban zaštitnik, i prema tome, u slučaju da se ukaže potreba, on mu ne bi odbio to malo zadovoljenje da progna g. d’Artanjana, ili da ga zatvori u neku kulu u Midlseksu, ili da naredi da ga malo zamoče u vodu na putu između Dovera i Bulonja. Ovakve vrste zadovoljenja daju kraljevi i vicekraljevi jedni drugima, i to bez ikakvih posledica.

Nije čak bilo ni potrebno da se kralj umeša u ovaj drugi deo predstave, u kome će Monk vratiti milo za drago. Kraljeva uloga bi se sastojala u tome da oprosti vicekralju Irske sve ono što bi ovaj preduzeo protiv d’Artanjana. Da se umiri savest vojvode d’Albmarla potrebno bi bilo samo jedno Te absolvo³⁰, koje bi bilo izgovoreno u šali, ili ono Charles, the King, napisano na brzu ruku pri dnu jednog pergamenta; zbog ove dve izgovorene reči ili one tri napisane, jadni d’Artanjan bi zauvek ostao pod ruševinama onog što je izmislio.

A pored toga, jedna stvar je mogla da zabrine ovako obazrivog čoveka kakav je bio naš musketar: on se osetio usamljen, a Atosovo prijateljstvo nije bilo dovoljno da ga umiri. Istina, da je bilo u pitanju da deli udarce mačem, musketar bi mogao da računa na svog druga; ali kad su u pitanju pažnja i obziri koje morate imati prema jednom kralju, kad ono „možda je to nesrećan slučaj”, bude pomoglo Monku ili Čarlsu II da se opravdaju, d’Artanjan je dovoljno poznavao Atosa, i bio je siguran da će on potpuno poverovati u iskrenost onoga koji bude ostao živ, i da će se zadovoljiti time što će proliti mnogo suza na grobu umrlog, a ako je pokojnik njegov prijatelj, da će se odužiti jednim nadgrobnim natpisom sa mnogo visokoparnih i zvučnih reči.

— Zaista, — mislio je Gaskonjac, a mi ovde izlažemo glasno zaključak njegovog poluglasnog razmišljanja — zaista treba da se pomirim sa g. Monkom i da steknem uverenje da je savršeno ravnodušan prema onome što se dogodilo. Ali ako on, ne daj bože, i dalje gaji to neraspoloženje, ja ću dati svoj novac Atosu da ga odnese; ostaću u Engleskoj samo onoliko koliko mi bude potrebno da otkrijem šta misli; a zatim, kako imam brz pogled i dobre noge, čim opazim prvi znak neprijateljskog raspoloženja, pobeći ću i sakriću se kod milorda od Bakingama, koji mi izgleda u suštini dobričina i kome ću, u naknadu za njegovo gostoprimstvo, ispričati celu onu priču sa dijamantima, koja može samo da naškodi ugledu jedne stare kraljice, za koju je svejedno ako pomisle, pošto je ona sad žena onog gadnog džimrije g. de Mazarena, da je nekad bila milosnica jednog lepog plemića kao što je bio Bakingam. Sto mu gromova, tako ću uraditi i taj Monk neće biti jači od mene. Ah, imam uostalom i jednu ideju!

Mi već znamo da d’Artanjanu nisu nedostajale ideje. Za vreme ovog razgovora sa samim sobom on se beše zakopčao do grla, a ništa nije podsticalo njegovu maštu kao opremanje za ma kakvu borbu, ono što Rimljani nazivaju accinction. On stiže sav uzrujan do kuće vojvode d’Albmarla. Uvedoše ga kod vicekralja tako brzo, što je bio dokaz da ga smatraju za domađeg. Monk je bio u svojoj sobi za rad.

— Milorde,— reče mu d’Artanjan sa onim izrazom iskrenosti koji je Gaskonjac umeo da da svom lukavom licu — milorde, došao sam da zatražim jedan savet od Vaše milosti.

Monk, koji je isto tako bio zatvoren u sebe, kao što je d’Artanjan bio zakopčan do grla, reče:

— Tražite, dragi moj.

Izraz njegovog lica je bio isto toliko iskren kao i d’Artanjanov.

— Milorde, hoćete li pre ovega da mi obećate da ćete čutavi tajnu i da ćete pokušati da me razumete?

— Obećavam vam što god hoćete. Šta je? Recite!

— Eto, milorde, ja nisam sasvim zadovoljan kraljem.

— Ah, zaista! A zbog čega molim, dragi moj zapovedniče?

— Zbog toga što Njegovo veličanstvo voli pokatkad da pravi šale koje škode ugledu njegovih slugu, a šala, milorde, to je oružje koje može ozbiljno da povredi samoljublje nas ratnika.

Monk je činio sve napore da ne oda svoju misao, ali ga je d’Artanjan posmatrao sa neverovatno napregnutom pažnjom i nije mogao da ne opazi jedva primetno rumenilo na njegovim obrazima.

— Ali što se mene tiče, — reče Monk sasvim prirodno — ja nisam neprijatelj šale, dragi gospodine d’Artanjane; moji će vam vojnici čak kazati da sam mnogo puta u logoru slušao ravnodušno, čak donekle i sa uživanjem, podsmešljive pesme koje su prelazile iz Lembertove vojske u moju, a koje bi sigurno vređale uši nekog generala osetljivijeg od mene.

—Ah, milorde, — reče d’Artanjan — ja znam da ste vi savršen čovek, ja znam da ste se vi već odavno izdigli iznad svih ljudskih slabosti, ali ima šala, a neke od njih, po mom mišljenju, mogu strašno da me naljute.

— Mogu li znati koje, mu dear?

— One koje se tiču mojih prijatelja ili ljudi koje poštujem, milorde.

Monk se neprimetno trže, što d’Artanjan primeti.

— A zbog čega, — upita Monk — zbog čega peckanja koja vređaju druge pogađaju vašu osetljivost? Hajde, recite mi to!

— Milorde, objasniću vam to jednom rečenicom: u pitanju ste bili vi.

Monk pođe jedan korak prema d’Artanjanu.

— Ja? — reče on.

— Da, i evo šta ne mogu sebi da objasnim; ali možda je to zbog toga što ne poznajem njegovu narav. Kako kralj ima srca da zbija šalu sa jednim čovekom koji mu je učinio tako veliku uslugu? Kako da shvatim da on nalazi zabave u tome što će da zavadi jednog lava kao što ste vi, sa jednom mušicom kao što sam ja.

— I ja to nikako ne shvatam — reče Monk.

— Ali tako je! Najzad, kralj je trebalo da me nagradi, mogao je to da učini kako to dolikuje vojniku, a ne da izmišlja onu priču o otkupu, koja vas vređa, milorde.

— Ne,— reče Monk smejući se — ona me nimalo ne vređa, kunem vam se.

— Ne, s obzirom na mene, ja to razumem; vi me poznajete, milorde, ja umem tako da ćutim da bi i grob izgledao brbljiv u poređenju sa mnom, ali… shvatate li, milorde?

— Ne, ponavljao je uporno Monk.

— Kad bi neko drugi znao tajnu koju ja znam…

— Koju tajnu?

— Eh, milorde, onu nesrećnu tajnu iz Njukastla.

— A, milion g. grofa de La Fer?

— Ne, milorde, ne; ono što smo izveli sa Vašom milošću.

— To je bilo dobro izvedeno, viteže, i to je sve; tu nije imalo ništa da se primeti, zaista; vi ste ratnik, hrabar i lukav u isto vreme, što dokazuje da imate u sebi osobine Fabijusa i Hanibala. Dakle, vi ste upotrebili sredstva koja su vama svojstvena: snagu i lukavstvo; tu nema, zaista, šta da se primeti, a moje je bilo da se čuvam.

— Eh! Ja to znam, milorde, i nisam ništa drugo ni očekivao od vaše nepristrasnosti; stoga, da je samo bila otmica, sto mu gromova, to ne bi bilo ništa, ali tu su bile…

— Šta?

— Okolnosti pod kojima je izvedena ta otmica.

— Koje okolnosti?

— Vi dobro znate, milorde, šta hoću da kažem.

— Ne, neka me Bog ubije!

— Tu je bio… Zaista, vrlo je teško reći.

— Tu je bio?

— Pa lepo! Tu je bio onaj đavolji kovčeg.

Monk primetno pocrvene.

— Onaj sramni kovčeg, — nastavi d’Artanjan — onaj kovčeg od jelovog drveta, znate?

— Eto! Na to sam već zaboravio.

— Od jelovog drveta, — nastavi d’Artanjan — sa rupama za nos i usta. Zaista, milorde, sve je ostalo bilo dobro; ali kovčeg! Kovčeg! Stvarno, to je bila rđava šala.

Monk se nervozno pokretao na svojoj stolici.

— A, međutim, što sam ja to uradio, — nastavi d’Artanjan — ja, kapetan koji voli pustolovine, to je prirodno, ali i pored onog malo lakomislenog dela koje sam učinio, a koje ozbiljnost prilika može da opravda, ja sam i smotren i uzdržljiv.

— Oh! — reče Monk — verujte da vas dobro poznajem, gospodine d’Artanjane, i da vas cenim.

D’Artanjan nije skidao oka sa Monka, i dok je ovaj govorio on je pažljivo pratio svaku generalovu misao.

— Ali nisam ja u pitanju — nastavi on.

— Oh, što se tiče kralja, — reče Monk, nemate se čega plašiti, dragi gospodine d’Artanjane, kralj neće zbijati šalu s Monkom, kunem vam se!

U jednom trenutku d’Artanjan uspe da primeti kako sevnuše Monkove oči, ali se on odmah stiša.

— Kralj je, — nastavi on — po prirodi isuviše plemenit, on je isuviše blagorodan da bi mogao da učini zlo onome ko mu čini dobro.

— Ah, svakako! — povika d’Artanjan. — Ja sam potpuno vašeg mišljenja što se tiče kraljevog srca, ali ne i njegove glave; on je dobar ali je nepromišljen.

— Kralj neće biti nepromišljen kad je u pitanju Monk, budite spokojni.

— I tako, vi ste spokojni, milorde?

— Da, savršeno spokojan, što se tiče kralja.

— Oh, razumem vas, vi ste spokojni kad je u pitanju kralj.

— Kazao sam vam već to.

— Ali niste isto toliko spokojni što se tiče mene?

— Mislim da sam vam već kazao da verujem da ste pošten čovek i da umete da ćutite.

— Svakako, svakako, ali razmislite o jednoj stvari…

— O kojoj?

— Da ja nisam sam, da imam drugove, i to kakve drugove!

— Oh! Da, poznajem ih.

— Na nesreću, milorde, i oni vas poznaju.

— Pa šta onda?

— Pa eto, oni su tamo, u Bulonju, oni me čekaju.

— Pa ko je, najzad, u pitanju? — upita Monk, koji poče da gubi strpljenje.

— U pitanju je kralj koji nikad neće moći da zauzda svoj jezik.

— Pa lepo! Ako na kraju krajeva on to i ispriča? — reče Monk mrmljajući.

— Milorde, — produži d’Artanjan — preklinjem vas, nemojte ništa kriti od jednog čoveka koji govori ovako iskreno kao što to ja činim. Ma kako vi bili skloni da praštate, imate pravo da se osećate povređenim u svojoj osetljivosti. Dođavola! To nije bilo mesto za jednog ozbiljnog čoveka kao što ste vi, za jednog čoveka koji vešto igra sa krunama i skiptrima kao ono ciganin na vašaru sa loptama; to nije bilo mesto za jednog ozbiljnog čoveka, rekao sam, da bude zatvoren u jedan kovčeg kao kakva retka zver; jer najzad vi shvatate, to bi bio razlog da vaši neprijatelji pucaju od smeha, a vi ste tako veliki, tako plemeniti, tako velikodušni da ih morate mnogo imati. Zbog ove tajne pucalo bi od smeha pola ljudskog roda, kad bi predstavili sebi kako ste izgledali u onom kovčegu. A nije pristojno da se tako podsmevaju drugoj ličnosti u ovoj kraljevini.

Monk sasvkm izgubi prisustvo duha, kad pomisli da mogu da zamisle kako je izgledao u onom kovčegu.

Ismevanje, kao što je mudro predvideo d’Artanjan, delovalo je na njega kako nisu mogli delovati ni ratna sreća, ni slavoljubive želje, ni strah od smrti.

— Eto! — pomisli Gaskonjac — Uplašio se; spasen sam.

—I vi se bojite?…

— Da, bojim se da su dok sam ja bio odsutan… Pa dabome! Da sam ja pored njih, ja bih mogao da jemčim da će ćutati.

— Da li sam bio u pravu kad sam vam kazao da opasnost, ako uopšte postoji, neće doći od kralja, ma koliko on bio raspoložen za šalu, već od strane vaših drugova, kako kažete… Da kralj zbija šalu sa mnom, to se još da podneti, ali da vojnici, prostačine… Goddam!

— Da, razumem, to se ne bi dalo podneti; i eto zašto sam došao, milorde, da vam kažem: „Zar mislite da bi bilo dobro da otputujem u Francusku što je pre moguće?”

— Zacelo, ako mislite da bi vaše prisustvo…

— Ućutkalo sve one nevaljalce? O, u to sam sasvim siguran!

— Ali vaše prisustvo neće sprečiti da se širi glas, ako se već proneo.

— Oh, milorde, on se nije proneo, ja vam za to jamčim. U svakom slučaju, verujte mi, ja sam rešen na jednu stvar.

— Na koju?

— Da razbijem glavu prvome koji bude počeo da širi taj glas i prvome koji ga bude čuo. Posle toga ću se vratiti, u Englesku da zatražim utočište, a možda i službu kod Vaše milosti.

— Oh! Vratite se, vratite se.

— Na nesreću, milorde, ja samo vas poznajem ovde, i možda vas neću više naći, ili ćete me vi zaboraviti usred vašeg sjaja.

— Slušajte, gospodine d’Artanjane, — odgovori Monk — vi ste jedan divan plemić, vrlo duhovit i hrabar; vi zaslužujete najveću sreću ovoga sveta; hajdete sa mnom u Škotsku, i kunem vam se, stvoriću vam u svojoj vicekraljevini položaj na kome će vam svako pozavideti.

— Oh! Milorde, u ovom času to je nemoguće. U ovom času ja imam jednu svetu dužnost da ispunim; imam da bdim nad vašom čašću; moram da sprečim da neka pakosna šaljivčina ne okalja pred savremenicima, ko zna možda čak i pred potomstvom, vaše svetlo ime.

— Pred potomstvom, gospodine d’Artanjane?

— Pa naravno; potrebno je da za potomstvo sve pojedinosti ove priče ostanu tajna; jer pretpostavite da se čuje za onu nesrećnu priču o kovčegu od jelovog drveta, reći će se, ne da ste vi pošteno vratili kralja na njegov presto po svojoj slobodnoj volji, već da je u Ševeningenu zaključen i neki sporazum između vas dvojice. Uzalud bi ja pričao kako se stvar dogodila, ja kome je to poznato, ne bi mi verovali i rekli bi da sam i ja iz toga izvukao neku korist. Monk se namršti.

— Slavo, časti, poštenje, — reče on — vi ste samo prazne reči!

— Magla, — odvrati d’Artanjan — magla kroz koju se nikad ne vide stvari onanve kakve su.

— Pa lepo! Idite u Francusku, dragi moj gospodine — reče Monk; — a da bi vam bilo lakše i prijatnije da se vratite u Englesku, primite jedan poklon od mene, da biste me se sećali.

— Eto ti sad! — pomisli d’Artanjan.

— Ja imam na obali Klajda — nastavi Monk — jednu kućicu u drveću, jedan kotež, kako mi to ovde zovemo. Ovoj kući pripada oko sto jutara zemlje: primite to kao poklon.

— Oh, milorde…

— Naravno! Tu ćete biti u svojoj kući, i to će biti sklonište o kome ste maločas govorili.

— Da vam dugujem za toliku dobrotu, milorde! Zaista, stid me je!

— Nije tako, gospodine, — prihvati Monk sa lukavim osmehom — ne, ja ću biti vaš dužnik.

I stisnuvši ruku musketaru, on reče:

— Idem da naredim da se napiše pismeno o darovanju.

I on izađe.

D’Artanjan gledaše kako se on udaljuje i osta zamišljen, čak i uzbuđen.

— Zaista, — reče on — ovo je jedan čestit čovek. Žalosno je samo što osećam da je postupio ovako što me se boji, a ne što me voli. Pa lepo! Ali ja hoću i da me zavoli.

Zatim, posle dubljeg razmišljanja, on reče:

— Svejedno! Čemu to? On je Englez!

I on izađe malo zamoren ovom borbom.

— I tako, sad sam vlasnik imanja. Ali dođavola! kako da podelim kotež sa Planšeom? Da mu dam zemlju, a ja da uzmem zamak, ili pak da on uzme zamak, a ja… Sramota! G. Monk ne bi dozvolio da delim sa jednim bakalinom kuću u kojoj je on živeo! On je isuviše gord za tako nešto! Uostalom zašto bih ja o tome i govorio? Nisam kupio tu kuću sa društvenim novcem; to sam stekao jedino svojom pameću: ona je, dakle, stvarno moja. Hajdemo da nađemo Atosa.

I on pođe prema kući u kojoj je stanovao grof de La Fer.

XXXVII

KAKO JE D’ARTANjAN PRVO ISPLATIO ONO ŠTO DUGUJE DRUŠTVU, A ZATIM UTVRDIO
KOLIKA JE NjEGOVA IMOVINA

— Zaista, pomisli d’Artanjan, prati me sreća. Ona zvezda koja zasija jedanput u životu svakog čoveka, koja je zasijala i Jovu³¹ i Irusu³², najnesrećnijem od svih Jevreja i najsiromašnijem od svih Grka, zasijala je najzad i meni. Neću rasipati, ali neću nimalo štedeti; prilično je kasno da budem umeren.

To veče je, vrlo raspoložen, večerao sa svojim prijateljem Atosom; nije mu ništa kazao o onom pismenu o darovanju koje je čekao, ali dok je jeo nije mogao da se uzdrži i raspitivao se o proizvodima, setvi, sađenju. Atos je odgovarao ljubazno, kao što je to uvek činio. Mislio je da d’Artanjan želi da postane vlasnik imanja, samo je u više mahova zažalio za lepim raspoloženjem i onim tako zanimljivim šalama veselog druga, kakav je ovaj nekad bio. I zbilja d’Artanjan beše iskoristio ono malo masti koja se beše stegla na njegovom tanjiru da po njoj ispisuje cifre, da ih sabira, a sume su bile neverovatno velike.

Uveče im donesoše u stan naređenje, ili tačnije rečeno, dozvolu za ukrcavanje. Dok su grofu predavali dozvolu, drugi glasnik predade d’Artanjanu mali svežanj hartija sa svima propisnim pečatima kojima se u Engleskoj obezbeđuje nepokretna imovina. Atos ga vide kako prevrće ta razna pismena kojima se potvrđivao prenos imanja. Smotreni Monk — drugi bi možda kazali darežljivi Monk — beše pretvorio darovanje u prodaju i potvrdio da je za ustupanje imanja primio sumu od petnaest hiljada livri.

Glasnik se već beše izgubio. D’Artanjan je i dalje čitao. Atos ga je gledao smešeći se. Kad d’Artanjan primeti da se Atos, koji je gledao preko njegovog ramena, smeši, on ponovo stavi hartije u omot.

— Oprostite — reče Atos.

— Oh! Nemojte misliti da ste bili radoznali, dragi moj — odvrati zapovednik; — hteo bih…

— Ne, nemojte mi ništa reći, molim vas: naređenja su neprikosnovene stvari koje ne treba ni rođenom bratu, ni ocu, da poveri onaj koji ih je dobio. I ja koji govorim i koji vas nežnije volim nego brata, oca ili ma koga na svetu…

— Izuzev vašeg Raula?

— Još ću više voleti Raula kad bude postao pravi čovek i kad budem video kako se postepeno njegov karakter i njegova dela jasnije ispoljavaju… kao što sam to video kod vas, prijatelju moj.

— Vi ste kazali da ste i vi dobili neko naređenje i da mi ga ne biste saopštili?

— Da, dragi d’Artanjane.

Gaskonjac uzdahnu.

— Nekad bi, reče on, vi stavili to pismeno naređenje ovde, raširili ga na sto, i kazali: „D’Artanjane, pročitajte ove škrabotine Portosu, Aramisu i meni.”

— To je istina… Oh! To je bilo doba kad smo bili mladi, velikodušni, puni vere, doba kad krv, uzavrela od strasti, zapoveda!

— Pa lepo, Atose, hoćete li da vam nešto kažem?

— Recite, prijatelju.

— To divno doba, to doba kada smo bili velikodušni, ta uzavrela krv koja gospodari, sve te stvari koje su svakako lepe, ja nimalo ne žalim za njima. To je sasvim kao ono doba kad smo bili u školi. Svuda sam sretao po nekog glupaka koji mi je hvalio to vreme kad smo dobijali packe, za kaznu morali da ispisujemo mnoge stranice i da jedemo samo suv hleb… Čudnovato, ja to nikad nisam voleo; i da sam bio vredan i umeren (a vi znate, Atose, da li sam takav bio), mada sam se oblačio jednostavno, ipak sam više voleo Portosove vezove nego svoj laki ogrtač kroz koji je zimi prolazio hladan vetar a leti probijalo sunce. Vidite, prijatelju, ne bih imao poverenja u onoga koji bi mi tvrdio da više voli zlo nego dobro. A u to doba mladosti sve je bilo rđavo za mene; u to se doba svakog meseca pojavljivala po jedna nova rupa na mojoj koži i na mom ogrtaču, a iz moje jadne kese nestajao po jedan zlatnik; u tom odvratnom vremenu, u kome je sve bilo neizvesnost i varka, nije bilo ničeg za čim žalim, sem našeg prijateljstva, a ja imam srce koje nekim čudom nije sasušio vetar bede koji je prolazio kroz rupe mog kaputa, i nisu probili razni mačevi koji su prolazili kroz rupe na mom jadnom telu.

— Nemojte žaliti za našim prijateljstvom — reče Atos. — Ono će trajati dok mi živimo. Prijateljstvo sačinjavaju uspomene i zajedničke navike, a ako ste maločas ismejali moje prijateljstvo zato što se ustežem da vam otkrijem kakav mi je zadatak poveren da izvršim u Francuskoj…

— Ja?… Oh, bože! Kad biste znali, dragi i dobri moj prijatelju, kako ću od sada prema svima dužnostima, koje se poveravaju ljudima na ovom svetu, biti ravnodušan!

I on steže one hartije koje je imao u svom dubokom i širokom džepu.

Atos ustade od stola i pozva gostioničara da mu plati.

— Otkako sam vaš prijatelj, — reče d’Artanjan — nikad nisam ja platio neki račun. Portos je plaćao često, Aramis po koji put, a vi ste uvek, ili skoro uvek, vadili svoju kesu na kraju obeda. Sad sam bogat, i hoću da vidim da li je junaštvo platiti račun.

— Platite — reče Atos vraćajući kesu u džep.

Zatim se dva prijatelja uputiše prema pristaništu, ali se d’Artanjan često okretao i budnim okom posmatrao kako prenose njegove drage zlatnike. Noć beše spustila svoju gustu koprenu iznad mutne vode Temze; čula se lupa buradi koju su kotrljali i škripa čekrka, lupa koja se čuje pred polazak lađe, a od koje je toliko puta zalupalo srce musketara, onda kad su opasnosti na moru bile manje od onih sa kojima je trebalo da se sretnu. Ovoga puta je trebalo da se ukrcaju na jednu veliku lađu koja ih je čekala u Grevzendu, a Čarls II, koji je uvek ukazivao te sitne pažnje, beše poslao jednu od svojih jahti sa dvanaestoricom Škota iz svoje garde, da bi učinio naročitu čast izaslaniku koga je slao u Francusku. U ponoć se putnici sa jahte ukrcaše na lađu, a u osam sati ujutru se izaslanik i njegov prijatelj iskrcaše u pristaništu u Bulonju.

Dok je grof sa Grimoom tražio konje da bi pošao pravo u Pariz, d’Artanjan je otrčao u gostionicu gde je trebalo, prema njegovom naređenju, da ga čeka njegova mala četa. Ova gospoda su doručkovala ostrige, ribu i pila mirišljavu rakiju, kad se d’Artanjan pojavio. Bili su već prilično napiti, ali nijedan ne beše prešao granicu kad se već gubi razum.

Sa veselim „Ura!” dočekaše svog generala.

— Evo me, — reče d’Artanjan — pohod je završen. Donosim svakome dodatak na platu, koji sam mu obećao.

Sve oči zasijaše.

— Kladim se da i najbogatiji među vama već nema više od sto livri u svojoj kesi.

— To je istina! — povikaše svi uglas.

— Gospodo, — reče tada d’Artanjan — evo i poslednjeg naređenja. Trgovački ugovor je zaključen, zahvaljujući onom smelom poduhvatu pomoću koga smo uhvatili najveštijeg finansijera Engleske; sad vam moram priznati da je čovek koga je trebalo oteti, rizničar generala Monka.

Ta reč: rizničar, prilično je delovala na njegovu četu. Jedino u Menvilovim očima d’Artanjan primeti da on ne veruje potpuno u to.

— Tog rizničara — nastavi d’Artanjan — sam odveo u jednu zemlju koja nije bila umešana u ovo, u Holandiju, naterao sam ga da potpiše ugovor, otpratio sam ga ja lično u Njukastl i kako je on morao biti zadovoljan našim postupanjem prema njemu, kako je kovčeg od jelovog drveta bio obložen dušecima i kako ga pri nošenju nismo mnogo treskali, zatražio sam za vas poklon. Evo ga.

On baci na sto jednu poveliku kesu. I nehotice svi pružiše ruke.

— Pričekajte malo, jagnjad moja — reče d’Artanjan; — ako ima koristi ima isto tako i obaveza.

— Oh! Oh! — začu se tiho u skupu.

— Mi ćemo se naći u jednom položaju, prijatelji, koji će biti neizdržljiv za onoga koji nema mozga; govorim jasno: čekaju nas vešala ili Bastilja.

— Oho! — uzviknuše svi uglas.

— To se da lako razumeti. Trebalo je objasniti generalu Monku nestanak njegovog rizničara; čekao sam onaj trenutak kome se niko nije nadao; čekao sam da se ponovo popne na presto Čarls II koji je moj prijatelj…

Njihovi se zadovoljni pogledi sretoše sa d’Artanjanovim ponosnim pogledom.

— Kad je kralj ponovo stupio na presto, vratio sam Monku čoveka koji vodi njegove poslove, istina malo očerupanog, ali sam mu ga ipak vratio. A general Monk oprostivši mi (jep on mi je oprostio) nije propustio da mi kaže da svakog od vas pozovem da ureže duboko u svoj mozak ovo: „Gospodine, šala je bila dobra ali ja po svojoj prirodi ne volim šale; ako ikad, ijedna reč o onome što ste uradili (razumete li gospodine Menvile?) izađe iz vaših usta, ili iz usta vaših drugova, ja imam u Škotskoj i u Irskoj, gde sam ja gospodar, sedam stotina četrdeset i jedna vešala od hrastovog drveta ukovana klincima, koja se podmazuju svake nedelje. Podariću svakom po jedna od ovih vešala i zapamtite to dobro, dragi gospodine d’Artanjane, dodade on, (zapamtite to i vi, dragi gospodine Menvile), ostaće mi još sedam stotina trideset za moje sitne zabave.” Pored ovoga…

— Ah! Ah! — uzviknuše njegovi pomagači — Ima još nešto?

— Još jedna nevolja: „Gospodine d’Artanjane, poslaću kralju Francuske dotični ugovor, s molbom da privremeno strpa u Bastilju, a zatim da mi pošalje ovamo sve one koji su učestvovali u ovome pohodu; to je molba kojoj će kralj sigurno izići u susret.”

Uzvik zaprepašćenja se začu sa oba kraja stola.

— De, de, — reče d’Artanjan — ovaj čestiti g. Monk je zaboravio jednu stvar, on ne zna imena nijednog od vas; jedino vas ja poznajem, a ne mislite valjda da ću vas ja izdati! Zašto bih to uradio? Što se tiče vas, ne pretpostavljam da ćete ikad biti tako glupi da sami sebe potkažete, jer bi vas u tom slučaju kralj, da bi uštedeo troškove za vaš stan i hranu, odmah poslao u Škotsku, gde se nalaze onih sedam stotina četrdeset i jedna vešala. Eto, gospodo. A sad nemam nijednu reč da dodam onome što sam imao čast da vam kažem. Siguran sam da ste me savršeno razumeli, zar ne, gospodine Menvile?

— Savršeno — odvrati ovaj.

— A sad, zlatnike! — reče d’Artanjan — Zatvorite sva vrata.

On to reče i otvori na stolu jednu kesu iz koje ispade nekoliko novih zlatnika. Svi se sagoše.

— Lakše malo! — povika d’Artanjan — Neka se niko ne saginje sam ću da pokupim i da prebrojim da li je sve tu.

I on prebroja i dade svakom po pedeset od ovih novih zlatnika i dobi onoliko blagoslova koliko je zlatnika dao.

— A sad, — reče on — da li vam je moguće da vodite uredniji život, da postanete dobri i pošteni građani?…

— To je vrlo teško — reče jedan od prisutnih.

— Ali zašto to, kapetane? — reče drugi.

— Zato što bih opet došao da vas potražim, i ko zna, možda bih vam s vremena na vreme davao priliku da štogod ućarite.

On dade znak Menvilu koji je sve ovo slušao ozbiljno.

— Menvile, — reče on — pođite sa mnom. Zbogom, junaci; neću vam opet preporučivati da ćutite.

Menvil pođe za njim, a sa glasnim pozdravima njegovih pomagača mešalo se prijatno zveckanje zlata u njihovim džepovima.

— Menvile, — reče d’Artanjan kad iziđoše na ulicu — vi niste bili glupi da poverujete u moju priču; potrudite se da to sad budete. Vi mi ne dajete utisak da se bojite vešala g. Monka ni Bastilje njegovog veličanstva Luja XIV, ali ćete mi učiniti zadovoljstvo da se bojite mene. Ali slušajte, ako vam se omakne ijedna reč zaklaću vas kao pile. Ja već imam u džepu oproštenje našeg Svetog oca pape.

— Uveravam vas, dragi moj gospodine d’Artanjane, da baš ništa ne znam o svemu tome i da su za mene vaše reči „vjeruju”.

— Siguran sam bio da ste pametan momak — reče musketar — Još pre dvadeset i pet godina sam vas ocenio kao takvog. Ovih pedeset zlatnika koje vam još dajem, pokazaće vam koliko vas cenim. Uzmite ih.

— Hvala, gospodine d’Artanjane — reče Menvil.

— Sa ovim ćete zaista moći da postanete pošten čovek — odvrati d’Artanjan vrlo ozbiljno. — Sramota bi bilo da ovakva pamet, kao što je vaša, i jedno ime koje se ne usuđujete više da nosite, propadnu zbog rđavog života koji vodite. Postanite valjan čovek, Menvile, i živite godinu dana od ovih sto zlatnika, to je lepa para: to je dvostruka plata jednog višeg oficira. Posle godinu dana potražite me i, sto mu gromova, od vas ću stvoriti nešto.

Menvil se zakle, kao što su to učinili i njegovi drugovi, da će ćutati kao grob. Ali, međutim, neko je morao progovoriti, a kako to izvesno nisu učinila naša devetorica drugova, kako to sigurno nije uradio ni Menvil, morao je to učiniti d’Artanjan, jep kao svaki Gaskonjac, nije umeo da ćuti. A najzad, ako to nije bio on ko je mogao biti? I kako bi se moglo objasniti da smo mi saznali tajnu o kovčegu od jelovog drveta sa rupama, i to do najmanjih sitnica, tako da smo mogli kao što smo već videli, da ispričamo tu priču i sve njene najskrivenije pojedinosti? Ove pojedinosti uostalom bacaju novu i neočekivanu svetlost na ovaj deo engleske istorije, o kojoj do danas nisu govorili istoričari, naše kolege.

XXXVIII

U OVOM POGLAVLjU ĆEMO VIDETI DA JE
FRANCUSKI BAKALIN VEĆ U XVII VEKU
POVRATIO SVOJ UGLED

Kad je d’Artanjan isplatio svoje račune i posavetovao svoju družinu, mislio je samo na to kako će što pre da se vrati u Pariz. I Atos se žurio da se vrati svojoj kući i da se tamo malo odmori. Čak iako se kod čoveka i u njegovom karakteru ništa ne izmeni, on je posle zamornog putovanja vrlo zadovoljan kad vidi na kraju dana — čak i kad je dan bio lep — da se spušta noć i donosi san. A ova dva prijatelja, jašući od Bulonja do Pariza jedan pored drugog, svaki pomalo razmišljajući o svojim stvarima, nisu razgovarali ni o čemu što bi bilo dovoljno zanimljivo da bismo sa time upoznali čitaoca: svaki od njih se predavao mislima o sebi i zamišljao svoju budućnost na svoj način, a pritom se trudio da prekrati put jašući brzo. Atos i d’Artanjan stigoše do kapija Pariza četvrtog dana uveče.

— Kuda idete, dragi prijatelju? — upita Atos. — Ja idem pravo u hotel.

— A ja pravo kod svog ortaka.

— Kod Planšea?

— Bože moj, pa to se razume: Kod zlatnog tučka.

— Jesmo li se dogovorili da ćemo se opet videti?

— Hoćemo ako ostanete u Parizu, jer ja ostajem ovde.

— Ja ne ostajem. Pošto zagrlim Raula, kome sam zakazao sastanak u ovom hotelu, polazim odmah za La Fer.

— Onda zbogom, dragi i savršeni prijatelju.

— Bolje je da kažemo doviđenja, jep ne vidim zašto ne biste došli da živite sa mnom u Bloa. Sad ste slobodni i bogati; kupiću vam, ako hoćete, jedno lepo imanje u okolini Ševernija ili Brasijea. S jedne strane imaćete najlepše šume na svetu, koje se prostiru sve do šamborijskih šuma, s druge strane divne ritove. Vi koji volite lov i koji ste, hteli ne hteli pesnik, dragi prijatelju, naći ćete tu fazane, mlakare i grogotovce, ne računajući tu zalaske sunca i šetnje u čamcu, o kojima bi mogli da snevaju i sam Nimrod³³ i Apolon³⁴. Dok ne kupite imanje stanovaćete u La Feru i ići ćemo da lovimo svrake u letu, kao ono kralj Luj XIII. To je mirno zadovoljstvo za stare ljude kao što smo mi.

D’Artanjan uze Atosove ruke u svoje.

— Dragi grofe, — reče mu on — ne kažem vam ni da, ni ne. Pustite me da ostanem u Parizu koliko je potrebno da posvršavam sve svoje poslove i da se polako priviknem na ovu tešku i blistavu misao koja mi se stalno vrzma po glavi i zasenjuje me. Ja sam bogat, vidite, i dok se ne priviknem na bogatstvo, ja poznajem dobro sebe, biću nepodnošljiva životinja. A da se pokažem glup pred jednim prijateljem kao što ste vi, Atose, ne, to neću. Odelo je lepo, odelo je bogato ukrašeno zlatom, ali je novo i ne osećam se prijatno u njemu. Atos se nasmeši.

— Dobro — reče on. — Ali kad pomenuste odelo, dragi d’Artanjane, hoćete li da vam dam jedan savet?

— O, vrlo rado.

— Nećete se naljutiti?

— Zašto bih se ljutio!

— Kad neko stekne bogatstvo dockan i iznenada, taj neko, da se ne bi izmenio, mora da postane tvrdica, a to će reći, da ne troši mnogo više novaca nego što je pre toga trošio, ili da postane rasipnik i upada sve dotle u dugove, dok opet ne postane siromah.

— O, to što mi govorite liči na sofizam, dragi moj filozofe.

— Ne verujem. Hoćete li da postanete tvrdica?

— Naravno da ne! To sam već bio kad nisam imao ništa. Sad nešto drugo.

— Onda budite rasipnik.

— To još manje, sto mu gromova! Užasavam se dugova. U poveriocima vidim unapred one đavole koji prevrću grešnike na žeravici, i kako strpljenje nije moja glavna osobina, uvek sam doveden u iskušenje da isprebijam đavole.

— Vi ste najmudriji čovek koga poznajem, i nisu vam potrebni ničiji saveti. Ludi su oni koji misle da imaju nečemu da vas nauče! Ali zar nismo već u ulici Sen-Onore?

— Da, dragi Atose.

— Eno, tamo levo, ona mala dugačka i bela kuća, to je hotel u kome ja stanujem. Vidite da ima samo dva sprata. Moje su sobe na prvom spratu; drugi je iznajmljen nekom oficiru koji je zbog svoje službe odsutan osam do devet meseci preko godine, tako da sam u ovoj kući kao u svojoj, sem što imam troškove.

— Oh! Atose, kako umete dobro da se snalazite! Kakva sređenost i kakvo gospodstveno držanje! Te dve osobine bih voleo da združim. Ali šta ćete, to čovek dobija rođenjem, to se ne stiče.

— Laskavče! Hajde, sad zbogom, dragi prijatelju. Dobro sam se setio, pozdravite gospon Planšea; je li on još uvek onako pametan momak?

— I duševan, Atose. Zbogom!

I oni se rastadoše. Za sve vreme dok je trajao ovaj razgovor, d’Artanjan nije ispuštao ni jednog trenutka iz vida jednog tovarnog konja u čijim su se korpama, ispod sena, širile torbe i prtljag. Izbijalo je devet sati uveče na crkvi Sen-Meri: Planšeovi momci su zatvarali dućan. D’Artanjan reče čoveku koji je vodio tovarnog konja da stane na uglu ulice Lombar, ispod jedne nadstrešnice, i pošto pozva jednog Planšeovog momka, on mu dade da čuva ne samo oba konja već i čoveka koji ih je vodio; zatim uđe kod bakalina koji beše završio večeru i, u svojoj sobi na međuspratu, sa izvesnom zabrinutošću gledao u kalendar gde je svako veče precrtavao dan koji je protekao. U trenutku kad je Planše, kao što je to činio svakog dana, uzdišući, izvrnutim perom precrtavao protekli dan, d’Artanjan udari nogom o prag, i zvecnu mamuzom.

— Ah! Gospode bože! — povika Planše.

Čestiti bakalin ne mogaše ništa više da kaže: beše ugledao svog ortaka. D’Artanjan uđe poguren, tužno gledajući. Gaskonjac beše nešto smislio u pogledu Planšea.

— Dobri bože! — pomisli bakalin gledajući putnika — Tužan je.

Musketar sede.

— Dragi gospodine d’Artanjane,— reče Planše, čije je srce strašno lupalo, — stigli ste! Kako je zdravlje?

— Dosta dobro, Planše, dosta dobro — reče d’Artanjan uzdišući.

— Niste ranjeni, nadam se?

— Phe!

— Ah! Vidim već, — nastavi Planše sve uznemireniji — pohod je bio težak, jelte?

— Da — reče d’Artanjan.

Planšea celim telom prođe jeza.

— Popio bih štogod — reče musketar, podižući tužno glavu.

Planše otrča sam do ormana i nasu vino d’Artanjanu u veliku čašu. D’Artanjan pogleda bocu.

— Kakvo je ovo vino? — upita on.

— Oh! Ono koje vi najviše volite, gospodine — reče Planše; — to je ono dobro staro anžujsko vino, koje umalo što nas sve nije skupo stalo jednog dana.

— Ah! — odvrati d’Artanjan sa tužnim osmehom — Ah! moj jadni Planše, smem li još da pijem dobro vino?

— Hajde, dragi moj goslodaru — reče Planše, čineći natčovečanski napor, dok su svi njegovi zgrčeni mišići, njegovo bledilo i njegovo drhtanje, odavali najveću uzrujanost. — Hajde, bio sam vojnik i prema tome hrabar sam; nemojte me mučiti više, dragi gospodine d’Artanjane; naš novac je propao, je li tako?

Pre no što će da odgovori, d’Artanjan počeka nekoliko trenutaka koji su jadnom bakalinu izgledali čitava večnost. Međutim, to je trajalo samo onoliko koliko je trebalo da se musketar bolje namesti na svojoj stolici.

— A ako je tako, — reče on polako, klimajući glavom — šta bi ti rekao, moj jadni prijatelju?

Planše, koji je bio bled, sav pozelene. Izgledalo je kao da će da proguta svoj jezik, toliko mu se grlo beše nadulo, toliko su mu oči bile crvene.

— Dvadeset hiljada livri! — prošaputa on — A, međutim, dvadeset hiljada livri!…

D’Artanjan je, ispružena vrata, opruženih nogu, opuštenih ruku, ličio na kip Obeshrabrenosti. Planšeu se ote jedan bolan uzdah iz dubine grudi.

— Hajde, — reče on — vidim u čemu je stvar. Budimo jaki. Svršeno je, je li? Glavno je, gospodine, da ste vi spasli svoj život.

— Svakako, svakako, život znači nešto; međutim, ja sam novčano upropašćen.

— Dođavola, gospodine! — reče Planše — Ako je tako, ne treba zbog toga očajavati; zajedno ćemo raditi kao bakali, uzimam vas u svoju trgovinu kao ortaka; delićemo dobit, a kad ne bude dobiti, e, pa lepo, delićemo bademe, suvo grožđe i grickaćemo zajedno poslednje parče holandskog sira.

D’Artanjan ne mogaše više da izdrži.

— Sto mu gromova! — povika on sav uzbuđen — Tako mi časti, ti si valjan momak, Planše! Reci, nisi se valjda pretvarao? Reci, nisi video tamo na ulici, pod nadstrešnicom, konja sa torbama?

— Kakvog konja? Kakve torbe? — reče Planše, čije se srce steže pri pomisli da je d’Artanjan poludeo.

— Eh, engleske torbe, sto mu gromova! — reče d’Artanjan sav srećan, sav preobražen.

— Ah, Gospode bože! — reče polako Planše, uzmičući ispred njegovog pogleda koji je sevao.

— Glupače! — povika d’Artanjan — Misliš da sam poludeo. Sto mu gromova! Nikad mi, naprotiv, razum nije bio zdraviji, srce veselije. Hajdemo po torbe, Planše, po torbe.

— Ali po koje torbe, gospode bože! D’Artanjan gurnu Planšea prema prozoru.

— Vidiš li jednog od tvojih momaka kako razgovara? — reče mu on.

— Da.

— Vidiš li da ima tovar na leđima?

— Da, da.

— Vidiš li jednog od tvojih momaka kako razgovara sa čovekom koji vodi konja?

— Da, da, da.

— Pa lepo! Ti znaš kako se zove onaj momak, pošto on služi kod tebe. Zovni ga.

— Abdone! Abdone! — dreknu Planše sa prozora.

— Dovedi konja — došapnu d’Artanjan.

— Dovedi konja! — zaurla Planše.

— A sad, deset livri čoveku koji je vodio konja — viknu d’Artanjan glasom kojim bi komandovao za vreme vežbi; — daj ovamo dva momka da donesu gore prve dve torbe, drugu dvojicu za one druge dve, i živo, sto mu gromova! Na posao!

Planše jurnu niz stepenice kao da mu je đavo za petama. Jedan trenutak kasnije momci su se peli uz stepenice, povijajući se pod svojim teretom. D’Artanjan ih otera u njihovu sobicu na tavanu, zatvori dobro vrata, i obraćajući se Planšeu, koji je, sad on, bio kao lud, reče:

— A sad, svršavajmo nas dvojica.

On prostre na pod jedno veliko ćebe i na njega izruči prvu torbu. Planše učini to isto sa drugom; zatim d’Artanjan, sav ustreptao, raseče treću nožem. Kad Planše ču ovo razdražujuće zveckanje srebrnog i zlatnog novca, kada vide kako sjajni zlatnici padaju iz kese kao mlaz uzavrele vode i poigravaju kao ribice van mreže, kad oseti da su mu noge do listova u toj bujici zlatnog i srebrnog novca, koja stalno raste, uhvati ga nesvestica i on se zatetura kao čovek pogođen gromom i sruči svom težinom na ogromnu gomilu koja se usled njegove težine sruši sa neopisivim treskom.

Planše, koga je gušila radost, beše se onesvestio. D’Artanjan mu baci čašu vina u lice, od čega se on odmah osvesti.

— Ah, bože moj! Ah, bože moj! — govorio je Planše, brišući brkove i bradu.

U to su vreme, kao i danas, bakali nosili brkove kao konjanici, a bradu kao pešaci; samo se za kupanje u novcu, koje je već i u to vreme bilo vrlo retko, danas skoro i ne zna.

— Sto mu gromova! — reče d’Artanjan — Tu su i vaših sto hiljada livri, gospodine ortače. Izvucite svoj deo, molim vas, a ja ću svoj.

— Oh! Kako je ovo lepa svota, gospodine d’Artanjane, kako je ovo lepa svota!

— Pre pola sata sam žalio za sumom koja tebi pripada, — reče d’Artanjan — ali sad ne žalim više za njom, ti si čestit bakalin, Planše. Hajde, izvedimo čiste račune, jer je čist račun duga ljubav, kako se kaže.

— Oh! Ispričajte mi prvo celu priču — reče Planše; — to mora da je još lepše od novca.

— Bogami, — odvrati d’Artanjan, gladeći svoje brkove — ne kažem da nije i ako ikad nekom istoričaru padne na um da mi se obrati za podatke moći će da kaže da je crpeo iz sigurnog izvora. Slušaj, dakle, Planše, počinjem da pričam.

— A ja da slažem novac u gomilice — reče Planše. — Počnite, dragi moj gospodaru.

— Evo — reče d’Artanjan udahnuvši.

— Eto — reče Planše zahvatajući prvu šaku zlatnika.

XXXIX

IGRANjE KARATA KOD GOSPODINA DE MAZARENA

U jednoj velikoj sobi u Pale-Roajalu, obloženoj tamnom kadifom koju su još više isticali pozlaćeni ramovi mnogobrojnih divnih slika, upravo one večeri kad behu stigla naša dva Francuza, ceo dvor je bio okupljen ispred postelje g. kardinala Mazarena koji je pozvao na kartanje kralja i kraljicu.

Jedan mali španski zid izdvajao je tri stola koja su bila nameštena u toj sobi. Za jednim od tih stolova sedeli su kralj i obe kraljice. Luj XIV je sedeo preko puta mlade kraljice, svoje žene, smešio se na nju sa izrazom iskrene sreće. Ana Austrijska je imala kardinala za protivnika u igri, a njena snaha joj je pomagala kad se nije smešila na svog supruga. Što se tiče kardinala, on je ležao, lice mu je bilo jako izmršavelo i veoma umorno; grofica de Soason je igrala umesto njega, a on je stalno posmatrao igru sa velikom pažnjom i pohlepom.

Bernuen beše našminkao kardinalovo lice, ali je crvenilo, kojim su bile namazane samo njegove jagodice jako odudaralo od bolesničkog bledila njegovog lica i upadljivo žute boje njegovog sjajnog čela. Ovo je samo isticalo sjaj njegovih očiju, i brižni pogledi kralja, kraljica i dvorana su se zaustavljali s vremena na vreme na bolesnikovim očima.

I zaista, ova dva oka sinjora Mazarena su bila zvezde koje su sijale nekad više, nekad manje, i iz kojih je Francuska XVII veka čitala svoju sudbinu svake večeri i svakog jutra.

Njegova preuzvišenost nije ni gubila ni dobijala; on, dakle, nije bio ni veseo ni tužan. Ana Austrijska koja je osećala veliko sažaljenje prema njemu, htela je da ga izvuče iz tog mrtvila; ali da bi privukla bolesnikovu pažnju trebalo je nešto što bi ga naročito uzbudilo: dobijati ili gubiti. Dobijati, to bi bilo opasno, jer bi se Mazarenova ravnodušnost pretvorila u ružnu grimasu; gubiti, bilo bi opasno, jer bi trebalo podvaljivati, a infantkinja, koja je budno pratila igru svoje svekrve, svakako bi povikala da je ova naročito naklonjena Mazarenu.

Iskorišćavajući ovo zatišje, dvorani su razgovarali. Kad g. de Mazaren nije bio zle volje, bio je dobroćudan gospodar: nije sprečavao nikog da peva, samo ako plaća, nije hteo nikog silom da sprečava da govori, samo ako je taj bio rešen da gubi.

Dakle, razgovaralo se. Za prvim stolom, mladi kraljev brat Filip, vojvoda Anžujski, ogledao je svoje lepo lice u ogledalu na jednoj kutiji. Njegova ljubav, vitez de Loren, naslonjen na prinčevu naslonjaču, slušao je sa potajnom zavišću grofa de Giša, drugog Filipovog ljubimca, koji je pričao naročito biranim rečima, o uspesima i nedaćama kralja pustolova Čarlsa II. On je pričao, kao da je sve to neka bajka, celu istoriju njegovih lutanja po Škotskoj i o njegovom strahu kad su ga njegovi neprijatelji gonili u stopu; pričao je o noćima koje je proveo u drveću, o danima kad je gladovao i borio se. Malo po malo, sudbina ovog nesrećnog kralja zainteresova slušaoce, i to do te mere, da igra postade manje živa, čak i za kraljevim stolom; a mladi kralj, izgubljena pogleda i zamišljen, poče da prati, ne pokazujući da ne obraća pažnju, svaku pojedinost ovog lutanja o kome je vrlo živopisno pričao grof de Giš.

Grofica de Soason prekide pripovedača.

— Priznajte, grofe, da izmišljate — reče ona.

— Gospođo, ja ponavljam kao papagaj sve ono što su mi ispričali razni Englezi. Reći ću i to, na svoju veliku sramotu, da se doslovce držim originala.

— Čarls II bi već bio mrtav da je izdržao sve to.

Luj XIV podiže svoju pametnu i ponositu glavu.

— Gospođo, — reče on ozbiljnim glasom, ali u kome se još osećaše bojažljivost deteta — g. kardinal će vam reći da je za vreme mog maloletstva sudbina Francuske bila u opasnosti… i da sam bio stariji i morao da se borim sa mačem u ruci, to bi bilo pokatkad za svoju večeru.

— Hvala Bogu — odvrati kardinal koji sad progovori prvi put — što Vaše veličanstvo preteruje i što je ono uvek na vreme imalo svoju večeru, a isto tako i njegove sluge.

Kralj pocrvene.

— Ah, — povika nepromišljono Filip, ogledajući se i dalje — sećam se da tu večeru jedanput u Melenu nije imao niko i da je kralj dobio samo parče hleba od čega je pojeo dve trećine a meni dao ostalo.

Videći da se Mazaren smeši, svi počeše da se smeju. Kraljevima se može ugoditi i kad ih podsećate na njihovu raniju nesreću, kao i kad im stavljate u izgled buduću sreću.

— Jedno je tačno, da je kruna Francuske uvek čvrsto stajala na glavama njenih kraljeva, — požuri da doda Ana Austrijska — a da je ona pala sa glave kralja Engleske; i kad se slučajno ta kruna malo ljuljala, jer se ponekad i prestoli ljuljaju kao što se i zemlja trese, svaki put, kažem, kad je neka pobuna pretila da sruši presto, neka sjajna pobeda bi povratila mir.

— I ukrasila krunu još kojim alem-kamenom — reče Mazaren.

Grof de Giš ućuta; na kraljevom se licu nije moglo videti šta misli, a Mazaren izmeni sa Anom Austrijskom jedan pogled, kao da je hteo da joj zahvali što je pritekla u pomoć.

— Šta mari — reče Filip gladeći svoju kosu — što moj rođak Čarls nije lep, ali on je hrabar; on se borio kao iskusan i hrabar vojnik i ako ovako produži da se bori svakako će dobiti neku bitku… kao što je bila ona kod Rokroa.

— Ali on nema vojnika — prekide ga vitez de Loren.

— Holandski kralj, njegov savetnik, daće mu ih. I ja bih mu ih dao, da sam kralj Francuske.

Kralj jako pocrvene.

Mazaren se pretvarao da je udubljen u svoju igru više nego ikad.

— I u ovom času, — nastavi grof de Giš — ono što je sudbina odredila tom nesrećnom princu već se ispunilo. Ako ga je Monk prevario, on je izgubljen. Tamnica, možda i smrt, završiće ono što su progonstvo i oskudevanje otpočeli.

Mazaren nabra obrve.

— Je li sasvim sigurno — upita Luj XIV — da je njegovo veličanstvo Čarls II napustio Hag?

— Sasvim sigurno, Vaše veličanstvo — odgovori mladi čovek. — Moj otac je dobio jedno pismo u kome se nalaze i mnoge pojedinosti, zna se čak i to da se kralj iskrcao u Doveru; videli su ga ribari kada je ušao u pristanište; ostalo je još tajna.

— Želeo bih da znam i to ostalo — reče žustro Filip. — Znate li vi to, brate?

Luj XIV opet pocrvene, i to po treći put za jedan sat.

— Pitajte to g. kardinala — odgovori on tonom zbog koga Mazaren, Ana Austrijska i svi ostali pogledaše u njega.

— To znači, sine, — upade smejući se Ana Austrijska — da kralj ne voli da se govori o državnim stvarima van Saveta.

Filip primi ovaj ukor ne ljuteći se, i duboko se pokloni, osmehnuvši se prvo svom bratu, zatim svojoj majci.

Ali Mazaren vide, gledajući ispod oka, da će opet da se stvori jedna grupa u jednom uglu sobe, i da će vojvoda od Orleana, grof de Giš i vitez de Loren, pošto ne mogu glasno da kažu šta misle, reći možda tiho i više nego što je potrebno. On poče da baca na njih značajne poglede pune podozrenja i nespokojstva, pozivajući Anu Austrijsku da omete ovo savetovanje zaverenika, kad iznenada, Bernuen, koji beše ušao razmahnuvši zavese na kardinalovoj ložnici, priđe i nešto šapnu na uho svome gospodaru.

— Vaša preuzvišenosti, jedan izaslanik Njegovog veličanstva kralja Engleske.

Mazaren ne mogaše da prikrije lako uzbuđenje koje kralj odmah primeti. Da ne bi izgledalo da je radoznao, a još više da se ne bi primetilo da je on ovde izlišan, Luj XIV odmah ustade i prilazeći njegovoj preuzvišenosti, požele mu laku noć.

Svi ustadoše, bučno gurajući naslonjače i stolove.

— Pustite da se postepeno svi raziđu — reče tiho Mazaren Luju XIV — i imajte dobrotu da mi poklonite nekoliko trenutaka. Brzo ću da svršim jednu stvar o kojoj hoću još večeras da razgovaram sa Vašim veličanstvom.

— A ko će da otprati kraljice? — upita Luj XIV.

— Vojvoda Anžujski je tu — reče njegova preuzvišenost.

I on se vrati u svoju ložnicu, čije zavese spuštajući se, zakloniše postelju.

Međutim, kardinal ne beše izgubio iz vida svoje zaverenike.

— Gospodine grofe de Giš! — reče on drhtavim glasom, dok je oblačio iza zavese sobnu haljinu koju mu pridržavaše Bernuen.

— Evo me, Vaša svetlosti — reče mladi čovek prilazeći.

— Uzmite moje karte; vi uvek imate sreće… Pokupite za moj račun malo novaca od ove gospode.

— Hoću, Vaša svetlosti.

Mladi čovek sede za sto, odakle se kralj beše digao da bi razgovarao sa kraljicama.

Otpoče ozbiljna igra između grofa i nekoliko bogatih dvorana.

Za to vreme Filip je razgovarao o odelu i nakitu sa vitezom de Loren, a iza zavese se nije više čulo šuštanje kardinalove svilene haljine.

Njegova preuzvišenost beše pošla za Bernuenom u sobu za rad, koja je bila pored spavaće sobe.

XL

DRŽAVNA STVAR

Kad je prešao u svoju sobu za rad kardinal zateče grofa de La Fer, koji se za vreme dok je čekao, divio jednoj izvanrednoj Rafaelovoj slici, koja se nalazila iznad police za posuđe na kojoj su bili predmeti izrađeni u zlatu.

Njegova preuzvišenost uđe nečujno, lako i tiho kao kakva senka, posmatrajući kradom izraz grofovog lica, kao što je to imao običaj da čini, smatrajući da može i sa samog lica svoga sagovornika da pročita kako će se njihov razgovor završiti.

Ali ovoga puta Mazaren se prevari u svome očekivanju; ništa nije pročitao na Atosovom licu, čak ni izraz poštovanja koje je obično čitao na svima licima.

Atos je imao crno odelo sa malo srebrnoga veza. Nosio je odličja Svetoga duha, Zlatnoga runa i Podvezice; tri tako visoka odlikovanja da ih je jedino mogao nositi sva tri, ili neki kralj ili glumac.

Mazaren je dugo tražio u svome pamćenju, koje je bilo sad slabije, ime toga čoveka ledenoga lica, ali nije uspeo da ga se seti.

— Saznao sam — reče najzad — da mi donosite iz Engleske neku poruku.

I on sede, dajući rukom znak Bernuenu i Brijenu da iziđu; ovaj se spremao, u svojstvu sekretara, da se lati pera.

— Vaša preuzvišenosti, dolazim od strane njegovog veličanstva kralja Engleske.

— S obzirom da ste Englez govorite vrlo čistim francuskim jezikom — reče ljubazno Mazaren, gledajući ispod oka ordenje Svetog Duha, Podvezice i Zlatnoga runa, a naročito lice glasnika.

— Ja nisam Englez, gospodine kardinale, Francuz sam — odgovori Atos.

— Čudno je da kralj Engleske uzima Francuza da donese njegove poruke; to je odličan znak. Vaše ime, gospodine, molim?

— Grof de La Fer — odgovori Atos poklonivši se manje duboko nego što su to zahtevala propisana pravila učtivosti i gordost svemoćnog ministra.

Mazaren sleže ramenima kao da je hteo da kaže: „To mi je ime nepoznato.”

Atos je i dalje stajao hladan.

— Vi dolazite, gospodine — nastavi Mazaren — da mi kažete…?

— Dolazim od strane njegovog veličanstva kralja Velike Britanije, da saopštim kralju Francuske…

Mazaren se namršti.

— Da saopštim kralju Francuske — produži Atos hladnokrvno — srećno vraćanje njegovog veličanstva Čarlsa II na presto njegovih predaka.

Ovo isticanje te razlike nije promaklo lukavom episkopu. Mazaren je i suviše dobro poznavao ljude, i zato odmah primeti u hladnoj i skoro oholoj učtivosti Atosovoj znak neprijateljskog raspoloženja na koje ne beše navikao na dvoru.

— Svakako da imate punomoćja? — upita Mazaren kratkim i izazivačkim tonom.

— Da, Vaša svetlosti.

Ovu reč: Vaša svetlosti, Atos teško prevali preko usana; reklo bi se da mu je ta reč parala usta.

— U tom slučaju, pokažite mi ih.

Iz jedne izvezene torbice od crne kadife koju je nosio ispod svoga prsluka, Atos izvadi jedno pismo. Kardinal pruži ruku.

— Oprostite Vaša svetlosti, — reče Atos — ali pismo koje donosim namenjeno je kralju.

— Pošto ste Francuz, gospodine, vi morate znati šta znači prvi ministar na francuskom dvoru.

— Nekada sam — reče Atos — zaista vodio računa o tome šta znače prvi ministri; ali ima mnogo godina kako sam rešio da se obraćam samo neposredno kralju.

— Onda, gospodine, — reče Mazaren koji je počinjao da se ljuti — nećete razgovarati ni s prvim ministrom, ni s kraljem.

I Mazaren ustade. Atos ponovo stavi u kesicu svoje pismo, pozdravi ozbiljno i hladno i pođe nekoliko koraka prema vratima.

Ova hladnokrvnost razdraži Mazarena.

— Čudni postupci za jednog diplomatu! — uzviknu on — Živimo li još u dobu kada nam je Kromvel slao ubojice za izaslanike? Samo vam još nedostaje, gospodine, šlem na glavi i Biblija za pojasom.

— Gospodine, — odvrati Atos hladno — ja nikada nisam imao tu sreću kao vi, da pregovaram sa g. Kromvelom, a njegove sam izaslanike video samo sa mačem u ruci; prema tome nije mi poznato kako je on pregovarao sa prvim ministrima. Što se tiče kralja Engleske, Čarlsa II, ja znam da kad on piše kralju Luju XIV, ne piše njegovoj preuzvišenosti kardinalu Mazarenu; u tome pravljenju razlike ne vidim nikakav diplomatski potez.

— Ah! — uzviknu Mazaren, dižući svoju omršavelu glavu i udarajući se rukom po čelu — Sada se sećam.

Atos ga pogleda začuđeno.

— Da, tako je! — reče kardinal gledajući i dalje svoga sagovornika — Da, siguran sam da je tako… Poznao sam vas gospodine. Ah, diavolo, sada se ne čudim više!

— Zaista, — nasmeši se Atos — bilo mi je čudno da me Vaša preuzvišenost, koja ima odlično pamćenje, nije poznala.

— Uvek ste uporni i raspoloženi da se prepirete… gospodine. Kako vas ono behu zvali? Čekajte samo… to je neko ime reke… Potamos… Nije… ime nekog ostrva… Naksos. Nije, rer Jove, ime jedne planine… Atos! Setio sam se! Ushićen sam što vas opet vidim i što nisam više u Rieju, gde ste me sa svojim prokletim saučesnicima naterali da platim otkupninu… Fronda! Uvek ta Fronda. Prokleta Fronda! Oh! Kakvo je buntovno seme posejala. Ali, molim vas, gospodine, recite, zašto vaše neprijateljsko raspoloženje još traje, kada je moga nestalo? Ako neko, međutim, ima razloga da se žali, mislim da to niste vi, koji ste odande izvukli ne samo čitavu kožu već ste dobili i lentu Svetog Duha.

— Gospodine kardinale, dozvolite da se ne upuštam u razmatranja ove vrste. Ja imam da izvršim jedan zadatak… Hoćete li mi pomoći da ga izvršim?

— Čudi me, gospodine, — reče Mazaren, vrlo zadovoljan što je uspeo da se seti, i raspoložen da pakosno zajeda svoga sagovornika — čudi me, gospodine… Atose… da se takav pristalica Fronde kao što ste vi, primio da donese poruku onom tamo Mazarenu, kao što se govorilo u staro dobro doba…

I Mazaren poče da se smeje uprkos tome što ga je mučio kašalj, koji mu je pričinjavao jak bol i presecao svaku njegovu rečenicu, pretvarajući je u jecaj.

— Ja sam se primio da donesem poruku samo francuskom kralju, gospodine kardinale — odgovori Atos, ali sa manje jetkosti, jer mu se činilo da će bolje proći ako bude uzdržljiviji.

— Ipak će morati, gospodine pristalice Fronde, — reče Mazaren veselo — da iz kraljevih ruku, stvar koju ste uzeli na sebe da svršite…

— Stvar koju mi je stavio u dužnost da svršim, Vaša preuzvišenosti, jer ja se ne otimam da svršavam poslove.

— Neka je i tako! Moraće, rekoh, da to pregovaranje ide malo i preko mene… Ne gubimo dragoceno vreme. Recite mi uslove.

— Imao sam već tu čast da uverim Vašu preuzvišenost da se u pismu njegovog veličanstva Čarlsa II jedino nalaze izražene njegove želje.

— Slušajte! Smešni ste sa svojom nepopustljivošću gospodine Atose… Vidi se da ste se tamo očešali o puritance… Ja znam bolje nego vi vašu tajnu, i možda niste bili u pravu što niste imali malo obzira prema jednom veoma starom i veoma bolesnom čoveku, koji je mnogo radio u svome životu i koji se hrabro borio za svoje ideje kao i vi za svoje… Nećete ništa da kažete? Dobro. Nećete da mi predate svoje pismo? U redu. Pođite sa mnom u moju sobu, razgovaraćete sa kraljem… i pred kraljem… Sada, još samo jednu reč: Ko vam je dao Zlatno Runo? Sećam se da se govorilo da imate Podvezicu; ali za Runo nisam znao…

— Nedavno, Vaša milosti, Španija je prilikom ženidbe njegovog veličanstva Luja XIV poslala kralju Čarlsu II jednu neispunjenu povelju o darovanju Zlatnog Runa; Čarls II mi je odmah predao taj orden, ispisujuću u povelji moje ime.

Mazaren ustade i naslanjajući se na Bernuenovu ruku uđe u svoju ložnicu u trenutku kada se u sobi objavljivalo: „Gospodin princ!” Princ od Kondea, najstariji princ vladalačkog roda, pobednik kod Rokroa, Lansa i Nordlingena, ulazio je zaista kod njegove svetlosti gospodina Mazarena u pratnji svojih plemića, i već je pozdravljao kralja, kad prvi ministar podiže zavesu na svojoj ložnici.

Atos je imao vremena da vidi Raula kako se rukuje sa grofom de Giš i da se nasmeši na njega, dok ga je ovaj pozdravljao sa puno poštovanja.

Imao je vremena da vidi i kardinalovo lice koje je sijalo od zadovoljstva kada je opazio pred sobom na stolu ogromnu količinu zlata, koju je grof de Giš dobio na kartama, pošto ga je služila sreća od onog trenutka kada mu je njegova preuzvišenost poverila svoje karte da on igra umesto njega. I zato, zaboravljajući izaslanika, izaslanstvo i princa, prvo na šta je pomislio, bilo je zlato.

— Šta! — uzviknu starac — Sve to… sve ste to dobili?

— Nešto oko pedeset hiljada zlatnika; da, Vaša svetlosti — odvrati grof de Giš ustajući. — Treba li da vratim Vašoj preuzvišenosti, ili da igram i dalje?

— Vratite, vratite! Vi ste ludi. Dovraga! Vi biste izgubili sve što ste dobili.

— Čast mi je da vas pozdravim, Vaša Svetlosti — reče princ de Konde klanjajući se.

— Dobro veče, Gospodine prinče — reče ministar nemarno. — Vrlo je ljubazno od vas što ste došli da posetite bolesnog prijatelja.

— Prijatelja!… — prošaputa grof de La Fer, koji se zaprepasti kada ču da se reč: prijatelj, stavlja uz imena Mazarena i Kondea.

Mazaren je pogodio misao ovoga pristalice Fronde, jer se nasmeja pobedonosno, i odmah zatim reče kralju:

— Sire, čast mi je da predstavim Vašem veličanstvu gospodina grofa de La Fer, izaslanika njegovog veličanstva britanskog kralja… Državni posao, gospodo! — dodade on, dajući znak rukom da treba da iziđu iz sobe svi oni koji su se u njoj nalazili, i koji se, sa princom de Konde na čelu, izgubiše odmah čim Mazaren dade taj znak.

Pošto je još jednom bacio pogled na grofa de La Fer, Raul pođe za g. de Kondeom.

Filip Anžujski i kraljice se pogledaše, pitajući se da li treba i oni da izađu.

— Porodična stvar — reče iznenada Mazaren, zadržavajući ih da ne ustanu. — Ovaj gospodin donosi kralju jedno pismo od Čarlsa II, koji se sada nalazi čvrsto na svom prestolu, i koji predlaže bračnu vezu između Gospodina, kraljevog brata i gospođice Anrijete, unuke Anrija IV… Hoćete li da predate kralju pismo koje vam je povereno gospodine grofe?

Atos se zaprepasti. Kako je ministar mogao znati šta piše u jednom pismu od koga se on nijednoga trenutka ne beše odvojio? Međutim i dalje gospodareći sobom, on pruži svoje pismo mladome kralju Luju XIV, koji ga uze crveneći. U kardinalovoj sobi je vladala svečana tišina koju je remetilo samo zveckanje zlata koje je Mazaren svojom uvelom i mršavom rukom slagao u jedan kovčežić dok je kralj čitao pismo.

XLI

PRIČANjE

Posle kardinalove pakosne upadice izaslaniku nije ostalo bogzna šta da kaže; međutim, reč vraćanje na presto ostavila je snažan utisak na kralja; otkako je grof ušao on ga je netremice gledao, i sada mu se obrati ovim rečima:

— Gospodine, budite ljubazni i recite nam štogod podrobnije o stanju stvari u Engleskoj. Vi dolazite iz te zemlje, vi ste Francuz, a odlikovanja koja blistaju na vašim grudima svedoče da ste ne samo zaslužni, već i čovek od ugleda.

— Gospodin je — reče Mazaren, obraćajući se kraljici majci — grof od La Fera, koji je nekad služio Vašem veličanstvu.

Ana Austrijska u čijem su se životu smenjivali tmurni i vedri dani, zaboravljala je učinjene usluge kao i sve kraljice. Ona pogleda Mazarena i iz njegovog zlobnog osmeha nasluti da se on spremao da nešto pakosno kaže; zatim pogleda Atosa, očekujući od njega objašnjenje.

— Gospodin je bio — nastavi kardinal — Trevilov musketar, u službi pokojnoga kralja… Gospodin odlično poznaje Englesku, gde je u više mahova odlazio; on je vrlo zaslužan čovek.

Ovim je rečima kardinal ciljao na sve uspomene zbog kojih bi Ana Austrijska uvek uzdrhtala kad bi one oživele pred njom. Sećajući se Engleske, setila bi se mržnje koju je nekada osećala prema Rišeljeu i ljubavi koju je gajila prema Bakingamu; jedan Trevilov musketar podsećao je na njihova pustolovna lutanja sa kojih su se oni vraćali kao pobednici a koja su uzbuđivala srca mlade žene; sećala se i onih opasnosti koje behu uzdrmale presto mlade kraljice.

Ove su reči ostavile snažan utisak, jer sve kraljevske ličnosti zaćutaše i napregnute pažnje i sa različitim osećanjima počeše da oživljavaju u svome sećanju uspomene na to tajanstveno doba koje mladi nisu videli, a za koje su stari verovali da je zauvek zaboravljeno.

— Govorite, gospodine — reče Luj XIV koji se prvi oslobodi tog uzbuđenja i odagna sumnje i uspomene koje ga behu obuzele.

— Da, govorite — dodade Mazaren, kome je sitna pakost koju je učinio Ani Austrijskoj vratila odlučnost i veselost.

— Sire, — reče grof — kao da je neko čudo iz osnova izmenilo sudbinu Čarlsa II. Ono što ljudi dotad nisu mogli da učine, izgleda kao da je Bog odlučio da učini.

Mazaren se zakašlja, okrećući se u svojoj postelji.

— Kralj Čarls II — nastavi Atos — napustio je Hag, ne više kao begunac ili kao osvajač, već kao neograničeni vladar, koji se posle putovanja van svoje kraljevine vraća dočekan blagosiljanjem čitavog naroda.

— Zaista, to je veliko čudo, — reče Mazaren — jer ako su vesti bile tačne, kralj Čarls II je otišao iz zemlje praćen pucnjavom iz pušaka, a sad se vratio dočekan blagosiljanjem.

Kralj ne pokaza nikakvo uzbuđenje.

Filip, koji je bio mlađi i lakomisleniji, ne mogaše da prikrije jedan osmeh koji polaska Mazarenu, jer je smatrao da time mladi princ odobrava njegovu šalu.

— Zaista, — reče kralj — desilo se čudo; ali Bog koji toliko pomaže kraljevima, gospodine grofe, služi se, međutim, rukama ljudi da izvrši svoje namere. Kojim ljudima na prvom mestu duguje Čarls II što se ponovo popeo na presto?

— Ali, — prekide ga kardinal ne obzirući se da li time vređa kraljevo samoljublje — zar Vaše veličanstvo ne zna da on to duguje Monku.

— Ja to svakako znam — odvrati odlučno Luj XIV; — međutim, ja pitam gospodina grofa za uzrok te promene kod g. Monka.

— I Vaše je veličanstvo dodirnulo baš suštinu toga pitanja — odgovori Atos; — jer da se nije desilo čudo o kome sam imao čast da govorim, g. Monk bi svakako ostao nepokolebljiv neprijatelj kralja Čarlsa II. Bog je hteo da se jedna čudna zamisao, smela i vešto smišljena rodi u glavi izvesnog čoveka, dok se u isto vreme u glavi jednog drugog rodila jedna odvažna zamisao, podstaknuta osećanjem odanosti prema kralju. Udruživanje tih dveju zamisli dovelo je do takve promene u držanju g. Monka, da je od ogorčenog neprijatelja, postao prijatelj svrgnutog kralja.

— Za tu sam pojedinost baš hteo da pitam — reče kralj. — Ko su ta dva čoveka o kojima govorite?

— Dva Francuza, Sire.

— Zaista? Vrlo sam srećan zbog toga.

— A koje su te dve zamisli? — uzviknu Mazaren. — Mene više zanimaju zamisli nego ljudi.

— Da — prošaputa kralj.

— Ona druga, ona razumna… ona koja je bila dokaz odanosti, ona manje važna, Sire, bila je, da neko ode i da iskopa jedan milion u zlatu koji kralj Čarls I beše zakopao u Njukastlu i da sa tim zlatom plati Monku za podršku koju bi pružio kralju.

— Oh, oh! — reče Mazaren koji ožive kad ču reč milion… — Ali Njukastl je držao baš taj isti Monk?

— Da, gospodine kardinale, zbog toga sam se i usudio da ovu zamisao nazovem odvažnom i da kažem da je podstaknuta osećanjem odanosti. Trebalo je, dakle, ako g. Monk odbije da se kralju Čarlsu vrati taj milion koji je njemu pripadao, i koji je trebalo izvući pozivajući se na osećanje časti g. Monka, a ne na njegovo osećanje odanosti prema kruni… A to je bilo učinjeno uprkos izvesnih teškoća; general je bio pošten i dozvolio je da se to zlato odnese.

— Izgleda mi — reče kralj bojažljivo i zamišljeno — da Čarls II za vreme svoga boravka u Parizu nije znao da taj milion postoji.

— Izgleda mi — dodade pakosno kardinal — da je njegovo veličanstvo kralj Velike Britanije vrlo dobro znao da taj milion postoji, ali da je više voleo da ima dva miliona nego jedan.

— Sire, — odgovori Atos odlučno — njegovo veličanstvo kralj Čarls II dok je bio u Francuskoj, bio je tako siromašan da nije imao novaca da putuje poštanskim kolima; bio je izgubio svaku nadu tako da je više puta hteo da se ubije. On nije imao ni pojma da u Njukastlu postoji taj milion, i da nije bilo jednoga plemića, podanika Vašega veličanstva, koji je u svojoj duši čuvao tajnu o tome milionu, koja je samo njemu bila poverena a koju je on otkrio Čarlsu II, ovaj bi kralj i danas bedno živeo potpuno zaboravljen.

— Pređimo na onu vešto smišljenu, čudnu i smelu zamisao — upade mu u reč Mazaren, čija je oštroumnost pogodila da ona nije uspela. — Kakva je bila ta zamisao?

— Evo u čemu je stvar. G. Monk je bio jedina prepreka da se ponovo vrati na presto njegovo veličanstvo svrgnuti kralj, i jedan je Francuz smislio kako da se ukloni ta prepreka.

— Oh, oh! Pa taj je Francuz neki zlikovac — reče Mazaren — i njegova zamisao nije tako oštroumna da bi mogao da izbegne da ga vrhovni sud ne osudi na vešala ili mučenja na točku na trgu La Grev.

— Vaša se preuzvišenost vara — reče Atos odsečno; — ja nisam rekao da je pomenuti Francuz bio odlučio da ubije g. Monka, već da ga ukloni. Reči francuskog jezika imaju značenje koje francuski plemići sasvim dobro razumeju. Uostalom, kad se vodi borba i kad neko služi kralja protiv njegovih neprijatelja, njemu nema da sudi vrhovni sud, nego Bog. Dakle, taj francuski plemić beše odlučio da otme g. Monka.

Kralj se oduševljavao slušajući pričanje o tim podvizima.

Mlađi brat njegovog veličanstva udari pesnicom o sto i uzviknu:

— Ah! kako je to lepo!

— I on je oteo g. Monka? — reče kralj. — Ali Monk je bio u svome logoru…

— A plemić je bio sam, Sire.

— To je divno!— reče Filip.

— Zaista je divno! — uzviknu kralj.

— Dobro je! Dva mala lava su se razbesnela — prošaputa kardinal.

I ne prikrivajući svoju srdžbu on reče:

— Nisam znao te pojedinosti; jemčite li, gospodine, da su one tačne?

— Utoliko mi je lakše da to učinim, gospodine kardinale, što sam bio svedok tih događaja.

— Vi?

— Da, Vaša svetlosti.

I nehotice, kralj se beše približio grofu; vojvoda Anžujski beše se naglo okrenuo i prišao Atosu s druge strane.

— A zatim, gospodine, a zatim? — povikaše obojica u isti mah.

— Sire, g. Monk, koga je Francuz oteo, bio je doveden kod kralja Čarlsa II u Hag. Kralj je vratio slobodu g. Monku, a general je iz zahvalnosti vratio Čarlsu II presto Velike Britanije, za koji su se toliki hrabri ljudi borili bez uspeha.

Filip oduševljeno zapljeska, Luj XIV, koji je bio uzdržaniji, okrete se grofu de La Fer i reče:

— Da li je sve to tačno, sve do najmanjih pojedinosti?

— Potpuno tačno, Sire.

— Jedan od mojih plemića znao je za tajnu toga miliona i on je tu tajnu čuvao?

— Da, Sire.

— Ko je taj plemić?

— To sam ja, vaš sluga — reče kratko Atos.

Šapat pun divljenja ispuni Atosovo srce ponosom; a imao je i zašto da bude ponosan. I sam Mazaren podiže ruke k nebu.

— Gospodine, — reče kralj — tražiću, pokušaću da nađem neki način da vas nagradim.

Atos se trže.

— O, ne zbog vašeg poštenja; znam da bi za vas bilo poniženje da vam se zbog toga plaća; ali vam dugujem nagradu što ste doprineli da se moj brat Čarls II vrati na presto.

— Zaista je tako — reče Mazaren.

— Ova pobeda jedne pravedne stvari ispunila je srećom ceo francuski vladalački dom — reče Ana Austrijska.

— Pričajte dalje — reče Luj XIV. — Da li je istina da je jedan čovek, potpuno sam, uspeo da dođe do Monka koji je bio u svome logoru i da ga odande otme?

— Ovaj je čovek imao deset pomoćnika koje je prikupio iz nižih društvenih slojeva.

— Samo toliko?

— Samo toliko.

— A kako se on zove?

— G. d’Artanjan, koji je ranije bio zapovednik musketara Vašeg veličanstva.

Ana Austrijska pocrvene, Mazaren se osećao postiđen i sav preblede; Luj XIV se natmuri i kap znoja kanu sa njegovog bledog čela.

— Kakvi su to ljudi… — prošaputa on.

I nehotice on baci na Mazarena jedan pogled koji bi ga uplašio da u tom trenutku ne beše sakrio glavu ispod jastuka.

— Gospodine, — reče mladi vojvoda od Anžuja stavljajući na Atosovo rame svoju belu i nežnu ruku koja je ličila na žensku ruku — kažite tome čestitom čoveku, molim vas, da će Gospodin, kraljev brat, sutra u prisustvu stotine najviših plemića Francuske, piti u njegovo zdravlje.

I pošto je to rekao, mladi čovek primeti da je dajući izraza svome oduševljenju pokvario čipkani ukras oko rukava i poče vrlo pažljivo da ga udešava.

— Razgovarajmo o poslovima, Sire — reče Mazaren, koji nije davao izraza svome oduševljenju i nije nosio čipkane ukrase oko rukava.

— Da, gospodine — odvrati Luj XIV. — Kažite šta imate da mi saoštite, gospodine grofe — dodade on obraćajući se Atosu.

Atos poče da govori, i svečano ponudi ruku ledi Anrijete Stjuart mladome kraljevom bratu.

Savetovanje je trajalo jedan sat; posle toga otvoriše vrata dvoranima, koji ponovo zauzeše svoja mesta, kao da cele te večeri nisu prekidali svoju zabavu.

Atos se tada sastade sa Raulom i otac i sin stegnuše jedan drugom ruku.

XLII

GOSPODIN MAZAREN POSTAJE RASIPNIK

Dok je g. Mazaren pokušao da se povrati od velikog straha koji beše pretrpeo, Atos i Raul progovoriše nekoliko reči u jednom uglu sobe.

— Evo vas, dakle, u Parizu, Raule — reče grof.

— Da, gospodine, otkako se g. Princ vratio.

— Ne mogu ovde, gde nas posmatraju, da slobodno razgovaram sa vama, ali kroz koji trenutak poći ću kući i tamo ću vas čekati; dođite čim vam vaša služba to dozvoli.

Raul se pokloni. G. Princ se beše uputio pravo prema njima.

Princ je imao onaj jasan i dubok pogled kojim se odlikuju ptice grabljivice plemenitog soja; na celom njegovom licu bilo je više crta koje su isticale tu sličnost. Poznato je da se kod princa de Konde oštar orlovski nos isticao ispod pomalo kosog čela za koje bi se pre moglo reći da je nisko nego da je visoko; taj nos, na licu naslednika slavnih prinčeva doma Kondea po rečima podsmešljivaca na dvoru koji su nemilosrdni čak i prema tako obdarenim ljudima, ličio je više na orlovski kljun nego na ljudski nos. Zbog tog prodornog pogleda, tog zapovedničkog izraza na čitavom njegovom licu, više nego zbog dostojanstvenog držanja i pravilne lepote pobednika kod Rokroa, zbunili bi se svi oni kojima bi uputio koju reč. Uostalom u njegovim buljavim očima plamen bi brzo sevnuo tako, da je kod g. Princa svako uzbuđenje ličilo na gnev. Mećutim, zbog njegovog visokog plemstva svi su na dvoru poštovali g. Princa i kod mnogih koji su cenili samo njegovu ličnu vrednost, to je poštovanje išlo čak do strahopoštovanja.

Luj de Konde pristupi, dakle, grofu de La Fer i Raulu sa jasno izraženom namerom da ga grof pozdravi i da on kaže koju reč Raulu.

Niko nije umeo da pozdravi u isti mah sa toliko ljubaznosti i sa toliko poštovanja kao grof de La Fer. Smatrao je ispod svoga dostojanstva, kada nekoga pozdravlja, da svojim klanjanjem istakne sve one skoro neprimetne razlike koje jedan dvoranin ističe iz želje da se dodvori. Atos je bio svestan svoje lične vrednosti, i pozdravljajući jednoga princa, pozdravljao je u njemu čoveka, ublažavajući nečim prijatnim, nečim što se ne da izraziti, pomalo krutu dostojanstvenost svoga držanja koja bi mogla vređati one koji su po svome plemstvu bidi viši od njega.

Princ je taman hteo nešto da kaže Raulu, kada ga Atos preduhitri.

— Kada g. vikont de Braželon ne bi bio jedan od vernih slugu Vašeg visočanstva, zamolio bih ga da me predstavi vama… gospodine prinče.

— Imam čast da govorim sa gospodinom grofom de La Fer — reče odmah g. de Konde.

— Moj zaštitnik — dodade Raul crveneći.

— Sa jednim od najčasnijih ljudi u kraljevini, — produži princ — jednim od prvih plemića Francuske, o kome sam slušao da se tako lepo govori, da sam često želeo da ga ubrojim među svoje prijatelje.

— Bio bih dostojan te časti samo zbog poštovanja i zbog divljenja koje gajim prema Vašem visočanstvu.

— G. de Braželon, — reče princ — dobar je oficir, vidi se da je prošao kroz dobru školu. Ah, gospodine grofe, u vaše vreme vojskovođe su imali vojnike…

— To je istina, Vaša svetlosti, ali danas vojnici imaju vojskovođe.

Zbog ove pohvale koja je tako malo ličila na laskanje, zaigra od radosti srce čoveka koga je cela Evropa smatrala za junaka, i koji je mogao biti presit hvala.

— Nepovoljno je za mene — odvrati princ — što ste napustili službu u vojsci, gospodine grofe, jer će neodložno kralj morati da vodi rat ili protiv Holandije ili protiv Engleske i biće dosta prilika da se istakne čovek kao što ste vi, koji poznaje Veliku Britaniju kao Francusku.

— Mislim da mogu da vam kažem, Vaša svetlosti, da sam mudro postupio kada sam napustio službu u vojsci — reče Atos smešeći se. — Francuska i Velika Britanija živeće od sada kao dve sestre, ako verujem svojim predosećanjima.

— Vašim predosećanjima?

— Evo, Vaša svetlosti, slušajte šta se govori tamo za stolom g. kardinala.

— Za kartaškim stolom?

— Za kartaškim stolom… da, Vaša svetlosti.

I zaista, kardinal se beše malo podigao u svojoj postelji i beše dao znak kraljevom mlađem bratu, koji mu priđe.

— Vaše visočanstvo, — reče kardinal — naredite molim vas, da pokupe sve one zlatnike.

I pokaza na ogromnu gomilu žutih i sjajnih zlatnika koju je grof de Giš malo pomalo naslagao ispred sebe, zahvaljujući nekoj neverovatnoj sreći koja ga je služila.

— Za mene? — uzviknu vojvoda od Anžuja.

— Da, ovih pedeset hiljada zlatnika, Vaše visočanstvo, pripadaju Vama.

— Vi mi ih poklanjate?

— Igrao sam u vašu korist, Vaše visočanstvo — odvrati kardinal i kao da je taj napor da pokloni novac iscrpeo sve njegove fizičke i duševne moći.

— Oh! Bože moj, — prošaputa Filip, skoro van sebe od radosti — kakav lep dan!

I on sam, služeći se svojim prstima kao grabljama za skupljanje novca, privuče k sebi jedan deo te svote i napuni svoje džepove zlatnicima. Međutim, više od jedne trećine beše još ostalo na stolu.

— Viteže, reče Filip svome ljubimcu, vitezu od Lorena — hodi ovamo.

Ljubimac dotrča.

— Strpaj u džep ovaj ostatak — reče mladi princ.

Ovaj čudni prizor svi su prisutni smatrali kao dirljivu porodičnu svečanost. Kardinal se ponašao kao otac prema dvojici sinova Francuske jer dva mlada princa behu odrasla pod njegovim okriljem. Niko, dakle, nije smatrao kao oholost ili čak kao drskost, kao što bi se to danas smatralo, ovu darežljivost prvoga ministra.

Dvoranima nije ostalo ništa drugo nego da zavide…

Kralj okrete glavu.

— Nikada nisam imao toliko novaca — reče veselo mladi princ; on pređe preko sobe sa svojim ljubimcem i pođe da potraži svoje kočije. — Ne, nikada… Kako su pedeset hiljada livri teške!

— Ali zašto g. kardinal poklanja odjednom taj novac? — upita Princ tiho grofa de La Fer. — Zar je ovaj dragi kardinal tako teško bolestan?

— Da, Vaša svetlosti, svakako da je teško bolestan; uostalom kao što Vaše visočanstvo može da vidi, vrlo rđavo izgleda.

— Svakako… Ali on će zbog ovog umreti… Pedeset hiljada livri!… Oh, ne može čovek to da poveruje. Kažite grofe, zašto? Nađite nam neki razlog.

— Strpite se malo, Vaša svetlosti; evo g. vojvoda od Anžuja dolazi ovamo razgovarajući sa vitezom de Lorenom; ne bi me iznenadilo ako mi uštedi trud da budem suviše radoznao. Slušajte šta kažu.

I zaista, vitez je poluglasno govorio princu:

— Vaše visočanstvo, neobično je da vam g. Mazaren daje toliki novac… Pazite, ispašće vam zlatnici, Vaše visočanstvo… Šta hoće kardinal od vas, kada je tako darežljiv.

— Šta sam vam kazao — šapnu Atos g. Princu; — možda ćete sad čuti odgovor na svoje pitanje.

— Šta mislite, Vaše veličanstvo — ponovi nestrpljivo vitez koji je, odmeravajući težinu svoga džepa, proračunavao koliki je deo svote pripao njemu okolišnim putem.

— Moj dragi viteže, to je svadbeni dar.

— Kako svadbeni dar!

— Pa da, ženim se! — odvrati vojvoda od Anžuja, ne obraćajući pažnju da je u tom trenutku prolazio ispred g. Princa i ispred Atosa koji mu se obojica duboko pokloniše.

Vitez baci na mladoga princa pogled, tako čudan, tako pun mržnje, da grof de La Fer zadrhta.

— Vi da se oženite? Vi? — ponovi on — Oh! To je nemoguće. I vi biste učinili tu ludost!

— Bože moj! Ja je ne činim; teraju me da je učinim — odvrati vojvoda od Anžuja. — Ali, pođimo brzo; pođimo da potrošimo naš novac.

Na to se on izgubi sa svojim drugom, smejući se i razgovarajući, dok su se ljudi klanjali kad je on prolazio. Tada g. Princ reče sasvim tiho Atosu.

— To je, dakle, ta tajna?

— Ja vam je nisam kazao, Vaša svetlosti.

— Ženi se sestrom Čarlsa II?

— Mislim da je tako.

Princ se zamisli za jedan trenutak i njegov pogled sevnu kao munja.

— Eto, — reče on polako kao da je govorio sa samim sobom — još jednom ćemo mačeve obesiti o klin… i to zadugo!

I on uzdahnu.

Jedino je Atos naslutio, jer on jedini beše čuo taj uzdah, koliko je u njemu bilo tajno ugušenog slavoljublja, uništenih snova, prevarenih nada.

Odmah zatim g. Princ se oprosti, jer je kralj odlazio.

Atos jednim znakom podseti Braželona na poziv koji mu beše uputio na početku ovoga događaja.

Malo pomalo soba se isprazni i Mazaren osta sam, mučen tolikim bolovima, da nije više pomišljao da ih prikriva.

— Bernuene! Bernuene! — povika on prigušenim glasom.

— Šta želi Vaša milost?

— Geno… Zovite Genoa; — reče njegova preuzvišenost — čini mi se da umirem.

Bernuen, preplašen, potrča da izda naređenje, i sluga koji otrča po lekara mimoiđe se sa kraljevim kočijama u ulici Sen-Onore.

XLIII

GENO

Kardinalovo naređenje je bilo hitno: Geno ubrzo stiže.

Zatekao je bolesnika kako leži opružen u postelji, pomodreo, natečenih nogu, upalog trbuha. Mazaren beše dobio jak napad kostobolje. Imao je užasne bolove i podnosio ih je netrpeljivo, kao čovek koji je navikao da mu se sve pokorava. Kada Geno stiže kardinal reče:

— Oh! Spasen sam!

Geno je bio vrlo učen i vrlo oprezan čovek, kome nije bilo potrebno da ga Boalo³⁵ hvali pa da bude čuven. Kada se nalazio pred bolesnikom, pa ma on bio i kralj, ophodio se vrlo strogo prema njemu.

On ne odgovori, dakle, Mazarenu kao što je ovaj to očekivao: „Evo lekara, zbogom bolesti!” Naprotiv, pregledajući bolesnika sa vrlo ozbiljnim izrazom na licu, on reče:

— Oh, oh!

— Šta je Geno?… Kakav izraz lica imate!

— Imam onaj izraz koji je potreban da bih jasno video od čega bolujete, Vaša svetlosti, a vaša je bolest vrlo opasna.

— Kostobolja… Oh, da! Kostobolja.

— Sa komplikacijama, Vaša svetlosti.

Mazaren se malo podiže i osloni na lakat, a njegov pogled i pokret ruke kao da su pitali:

— Šta hoćete time da mi kažete! Jesam li bolesniji nego što ja to mislim?

— Vaša svetlosti, — reče Geno sedajući kraj postelje — Vaša preuzvišenost je mnogo radila u svome životu. Vaša preuzvišenost je mnogo patila.

— Ali izgleda mi da nisam tako star… Pokojni g. Rišelje imao je samo sedamdeset meseci manje od mene kada je umro, a umro je od bolesti koja je bila neizlečiva. Ja sam mlad, Geno, pomislite samo: tek što sam napunio pedeset i dve godine.

— Oh! Vaša svetlosti, imate mnogo više… Koliko je trajala Fronda?

— Zašto me to pitate, Geno?

— Da nešto proračunam kao lekar, Vaša svetlosti.

— Oko deset godina… računajući ono vreme kada je bila u punom jeku i kad se stišavala.

— Vrlo dobro; budite dobri da računate svaku godinu Fronde kao tri godine… to znači trideset godina; a dvadeset i pedeset i dve čine sedamdeset i dve godine. Vi ste stari sedamdeset i dve godine, Vaša svetlosti… a to je duboka starost.

Dok je to govorio pipao je puls bolesnika. Taj je puls bio rđav predznak, tako da lekar odmah nastavi iako ga je bolesnik prekidao:

— Računajmo svaku godinu Fronde kao četiri, to znači da ste živeli osamdeset i dve godine.

Mazaren jako preblede i reče prigušenim glasom:

— Govorite li vi to ozbiljno, Geno?

— Nažalost da, Vaša svetlosti.

— Vi hoćete da mi zaobilaznim putem stavite do znanja da sam teško bolestan:

— Boga mi, tako je, Vaša svetlosti, i čoveku koji ima toliko pameti i toliko hrabrosti koliko ih ima Vaša preuzvišenost, ne bi trebalo stavljati do znanja zaobilaznim putem.

Kardinal je tako teško disao da je izazvao sažaljenje kod lekara iako je ovaj već bio okoreo gledajući ljudske patnje.

— Ali postoji bolest i bolest — produži Mazaren. — Neku čovek i preboli.

— To je istina, Vaša svetlosti.

— Zar ne? — uzviknu Mazaren skoro veselo — Jer najzad, čemu služe svemoć, snažna volja? Čemu bi služili veliki umovi, vaš um, Geno? Najzad, čemu služe nauka i umetnost, ako bolesnik koji raspolaže svim tim, ne može da se spase opasnosti?

Geno je hteo da odgovori, ali Mazaren produži:

— Pomislite — reče on — da od svih vaših bolesnika ja imam najviše poverenja u vas; pomislite da vas ja slepo slušam i da prema tome…

— Ja sve to znam — reče Geno.

— Ozdraviću, dakle?

— Vaša svetlosti, nema ni snažne volje, ni svemoći, ni velikih umova, ni nauke koji mogu da se odupru bolesti koju bez sumnje Bog šalje, ili koju je poslao na zemlju kada je stvarao svet, dozvoljavajući joj da slobodno uništava ljude i da ih ubija. Kada je bolest neizlečiva, protiv toga se ne može ništa.

— Moja bolest… je… neizlečiva? — upita Mazaren.

— Da, Vaša svetlosti.

Njegova preuzvišenost osta za jedan trenutak sav skrhan kao nesrećnik na koga se srušio stub i koji ga je smrvio. Ali on je bio čovek čelične volje, ili boljereći čovek čvrstoga duha.

— Geno, — reče on uspravljajući se — dozvolite mi da vas upitam za mišljenje. Hoću da pozovem najveće naučnike Evrope, hoću da tražim njihovo mišljenje… hoću najzad da živim pomažući se ma kakvim lekom.

— Vaša svetlost ne misli — reče Geno — da smatram da sam toliko sposoban da mogu da izreknem sud o jednom tako dragocenom životu kao što je njegov; ja sam već okupio sve dobre francuske i evropske lekare… bilo ih je dvanaest.

— I rekli su?

— Rekli su da Vaša preuzvišenost boluje od jedne neizlečive bolesti; imam u svojoj lisnici njihovo mišljenje koje su potpisali. Ako Vaša preuzvišenost želi da ga pročita, naći će imena svih neizlečivih bolesti koje smo pronašli. Ima pre svega…

— Ne! Ne! — uzviknu Mazaren, odgurnuvši hartiju. — Ne, ne, Geno, priznajem se pobeđenim! Polažem oružje!

I posle ove uzbudljive scene zavlada duboka tišina; kardinal je dolazio k sebi i snaga mu se polako vraćala.

— Posgoji i nešto drugo — prošaputa Mazaren; — postoje oni koji leče samo na osnovu iskustva, postoje nadrilekari. U mojoj zemlji, oni od kojih su lekari digli ruke, okušaju sreću sa bapskim lekovima, koji ubiju desetoricu, ali spasu stotinu.

— Zar Vaša preuzvišenost nije primetila da sam za mesec dana deset puta promenio lekove?

— Da… Pa šta?

— Pa eto! Potrošio sam pedeset hiljada livri da otkupim tajne svih tih nevaljalaca: sve sam ih redom oprobao i ispraznio svoju kesu. Vi ste izlečeni. A da nije bilo moje veštine, dosada biste umrli.

— Svršeno je, — prošaputa kardinal — svršeno je.

On baci mračan pogled oko sebe, na svoja bogatstva.

— Treba ostaviti sve to! — uzdahnu on. — Umirem, Geno, umirem!

— Oh, još ne, Vaša svetlosti — reče lekar. Mazaren ga ščepa za ruku.

— A kad? — upita on, gledajući netremice svojim široko otvorenim očima lice lekara na kome se nije ogledalo ni najmanje uzbuđenje.

— Vaša svetlosti, to se nikada ne govori.

— Da, običnim ljudima: ali meni… meni, čiji svaki trenutak vredi čitavo blago, kaži mi to, Geno, kaži mi!

— Ne, ne, Vaša svetlosti.

— Ja to zahtevam, kažem ti. Oh! Daj mi samo mesec dana i za svaki od tih trideset dana platiću i sto hiljada livri.

— Vaša svetlosti, — odvrati Geno odlučnim glasom — Bog vam daruje dane, a ne ja. Bog vam daruje, dakle, samo još petnaest dana!

Kardinal bolno uzdahnu i ponovo se sruči na svoje uzglavlje, šapućući:

— Hvala, Geno, hvala!

Lekar se spremao da ode; samrtnik se uspravi:

— Čuvaj tajnu, — reče on zažarenih očiju — čuvaj tajnu. — Ima dva meseca kako ja znam za tu tajnu, Vaša milosti; vidite da sam je dobro čuvao.

— Idite Geno, postaraću se za vašu budućnost; idite i kažite Brijenu da mi pošalje jednoga pisara; recite da pozovu g. Kolbera. Idite.

XLIV

KOLBER

Kolber nije bio daleko; on beše proveo celo veče u jednom hodniku, razgovarajući sa Bernuenom, sa Brijenom, tumačeći vrlo vešto kako to samo umeju dvorski ljudi, vesti koje prethode događajima i koje najedanput izbiju kao mehurići na površini vode. Vreme je svakako da sa nekoliko reči opišemo jednu od najinteresantnijih ličnosti ovoga veka i da je naslikamo možda isto onako verno kao što je to mogao neki slikar onoga doba. Kolber je bio čovek vredan pažnje kako za istoričare tako i za moraliste.

On je bio trinaest godina stariji od Luja XIV, svog budućeg gospodara.

Osrednjeg rasta, pre mršav nego debeo, imao je upale oči, proste crte lica, kosu oštru, crnu i retku, zbog čega je, kažu biografi njegovog doba, rano počeo da nosi kapicu. Pogled mu je bio strog, čak i oštar; držao se nekako ukočeno, zbog čega su njegovi potčinjeni mislili da je ohol, a njegovi pretpostavljeni da hoće da izgleda dostojanstven; nadmen u svakoj prilici, čak i kad je bio sam i posmatrao sebe u ogledalu: ovoliko što se tiče spoljašnjeg izgleda naše ličnosti.

Što se tiče njegovih duhovnih osobina, mnogo su hvalili njegovu veliku sposobnost za upravljanje finansijama, njegovu veštinu da učini plodnim i ono što nikako nije.

Kolberova zamisao je bila da natera guvernere pograničnih tvrđava da izdržavaju neplaćene garnizone pomoću nameta koje su ubirali. Jedna osobina od ovako neocenjive vrednosti navede g. kardinala Mazarena da na mesto Žubera, rukovaoca finansijama koji beše umro, postavi g. Kolbera koji je ovako dobro umeo da zakida i tako smanjuje izdatke.

Kolber je postepeno sticao ugled na dvoru, uprkos svog skromnog porekla: on je bio sin čoveka koji je prodavao vino kao i njegov otac, a koji je docnije prodavao čoju, a zatim svilene tkanine.

Kolber, koga su spremali za trgovinu, bio je trgovački pomoćnik kod jednog trgovca u Lionu, od koga je otišao, da bi u Parizu stupio kod pravozastupnika u Šatleu, koji se zvao Bitern. Tu se naučio veštini da sastavi jedan račun i još dragocenijoj veštini da ga učini zamršenim.

Ovo ukočeno držanje je Kolberu mnogo koristilo, jer je sušta istina da sreća, koja je ponekad ćudljiva, liči na one žene iz starog doba, kojima kad se nešto prohte, ne smeta ni telesna ni duhovna ružnoća stvari i ljudi. Kolber, koga je njegov rođak, gospodin de Sen-Puanž, štitio i koji mu je pomogao da stupi u službu 1648. kod Mišela Leteljea, državnog sekretara, dobi jednog dana od ministra poruku za kardinala Mazarena.

U to vreme njegovu preuzvišenost je odlično služilo zdravlje jer još ne beše preživeo teške godine Fronde od kojih je svaku mogao da računa kao tri ili četiri. On je bio u Sedanu, i beše se upleo u neku dvorsku spletku, iz koje je izgledalo da Ana Austrijska želi da se izvuče.

Letelje je držao u rukama sve konce te spletke.

On beše dobio od Ane Austrijske jedno pismo, koje je bilo vrlo dragoceno za njega, a koje je moglo da naškodi Mazarenovom ugledu; ali kako je on već igrao dvostruku ulogu, što je za njega bilo vrlo korisno, a kako je uvek štedeo oba neprijatelja da bi izvukao koristi i od jednog i od drugog, bilo da ih zavadi još više, bilo da ih pomiri, Mišel Letelje htede da pošalje Mazarenu pismo Ane Austrijske, da bi ovaj saznao šta u njemu piše, a da bi mu prema tome, bio zahvalan za uslugu koju mu tako ljubazno čini.

Poslati pismo, to je bilo lako; doći opet do pisma pošto bude pročitano, to je bilo teško. Letelje pogleda oko sebe i kad vide ovog crnog i mršavog pisara koji je namršten nešto škrabao tu u njegovoj kancelariji, on mu se učini pogodniji od svakog drugog da izvrši njegov plan.

Kolber dobi naređenje da ode u Sedan, da odnese Mazarenu pismo i da isto donese natrag Leteljeu.

On sasluša naređenje sa najvećom pažnjom, zatraži da mu se ono dvaput ponovi, i htede tačno da zna da li je isto tako neophodno doneti ga natrag kao i predati ga, a Letelje mu reče:

— Još potrebnije.

Tada on pođe, pređe taj put ne štedeći sebe, kao običan glasnik, i prvo predade Mazarenu pismo u kome je Letelje javljao kardinalu da mu šalje to dragoceno pismo, a zatim i samo pismo.

Mazaren jako pocrvene kad vide pismo Ane Austrijske, ljubazno se nasmeši Kolberu i reče mu da može da ide.

— A kad ću dobiti odgovor, Vaša milosti? — reče on ponizno.

— Sutra.

— Sutra ujutru?

— Da, gospodine.

Pisar pođe, poklonivši se što je dostojanstvenije mogao.

Sutradan je došao da čeka još u sedam sati. Mazaren ga pusti da čeka do deset. Kolber mirno sačeka u predsoblju da na njega dođe red i uđe.

Mazaren mu tad predade jedan zapečaćen omot. Na omotu su bile ispisane ove reči: „Gospodinu Mišelu Leteljeu itd.”

Kolber pažljivo osmotri omot; kardinal napravi ljubazno lice i povede ga prema vratima.

— A gde je pismo kraljice majke, Vaša preuzvišenosti? — upita Kolber.

I on stavi šešir između kolena i poče da skida pečat sa omota.

Mazaren viknu i reče grubo:

— Šta to radite?

— Skidam pečat sa omota, Vaša svetlosti.

— Nemate vere u mene, gospodine cepidlako? Nečuvena bezočnost!

— Ah, Vaša svetlosti, nemojte se ljutiti na mene! Ne daj bože da ja sumnjam u Vašu preuzvišenost!

— A u koga onda?

— U savesnost vaših potčinjenih, Vaša svetlosti. Šta je jedno pismo? Parče hartije. A zar to parče hartije ne može da se zaboravi?… Eto, Vaša svetlosti, pogledajte i vidite da li nisam bio u pravu! Vaši pisari su zaboravili to parče hartije, pismo nije u omotu.

— Vi ste jedan bezobraznik, šta ste vi mogli da vidite! — povika Mazaren srdito — Idite i čekajte moja naređenja!

Izgovorivši ove reči sa onom čisto italijanskom prefinjenošću, on istrže omot Kolberu iz ruku i uđe u svoje odaje, ali ove srdžbe nestade kad on jednog dana dobro razmisli o tome.

Svakog jutra, kad bi otvorio vrata od svoje sobe za rad, Mazaren bi ugledao lice Kolbera koji je tu stražario iza ograde, a to neprijatno lice tražilo je od njega, ponizno ali uporno, pismo kraljice majke.

Mazaren ne mogaše da izdrži više i morade da mu ga vrati. On proprati ovo vraćanje jednom od najžešćih pridika, a za to vreme je Kolber pregledao omot, opipavao ga, čak i mirisao hartiju, slova i potpis, ni više ni manje nego kao da je imao posla sa najvećim falsifikatorom u kraljevini. Mazaren se ophodio sa njim još grublje, a Kolber, hladno, pošto se uverio da je pismo ono pravo, ode kao da ništa nije bilo.

Zbog ovakvog ponašanja on docnije dobi Žuberovo mesto, jer je Mazaren, koji mu se divio umesto da mu to uzme za zlo, poželeo da zadobije za sebe ovako vernog čoveka.

Vidimo i po ovoj priči kakva je bila Kolberova pamet. Događaji, odvijajući se polako, dozvoliše joj da slobodno da sebi maha.

Kolber ubrzo steče kardinalovu naklonost: on mu čak postade neophodan. Pisar je znao za sve njegove račune iako mu kardinal nikad nije govorio o njima.

A ova tajna, za koju su znali samo njih dvojica, čvrsto ih je vezivala, i eto, zašto je Mazaren, u času kad je trebalo da stane pred gospodara onog drugog sveta, hteo da dobije jedan dobar savet da bi odlučio kako da raspodeli svoje bogatstvo koje je morao da ostavi na ovome svetu.

Pošto je Geno otišao, on pozva, dakle, Kolbera, ponudi mu da sedne i reče mu:

— Razgovarajmo, gospodine Kolbere, i to ozbiljno, jer ja sam bolestan i moglo bi se desiti da umrem.

— Čovek je smrtan — odgovori Kolber.

— To sam stalno imao na umu, gospodine Kolbere, i radio sam predviđajući to… Vi znate da sam ja stekao nešto malo bogatstva…

— Znam to, Vaša svetlosti.

— I koliko mislite otprilike da sam stekao, gospodine Kolbere?

— Četrdeset miliona pet stotina šezdeset hiljada dvesta livri devet sua i osam para — odgovori Kolber.

Kardinal duboko uzdahnu i pogleda Kolbera sa divljenjem, ali se nasmeši.

— To je novac za koji se zna — dodade Kolber odgovarajući na ovaj osmeh.

Kardinal se naglo uspravi u postelji.

— Šta hoćete time da kažete? — upita on.

— Hoću da kažem — reče Kolber — da pored tih četrdeset miliona pet stotina šezdeset hiljada dvesta livri devet sua i osam para, postoje još trinaest miliona za koje niko ne zna.

— Uh, — uzdahnu Mazaren — kakav je ovo čovek!

U tom se trenutku pojavi u vratima Bernuenova glava.

— Šta je, — upita Mazaren — zašto me uznemiravate?

— Otac kaluđer, ispovednik Njegove preuzvišenosti je pozvan da dođe večeras; ako ga sad ne primite on će kod Vaše milosti moći da dođe tek prekosutra.

Mazaren pogleda u Kolbera koji odmah uze svoj šešir i reče:

— Vratiću se docnije, Vaša svetlosti.

Mazaren se kolebao.

— Ne, ne, — reče on — isto toliko ste mi vi potrebni koliko i on. Uostalom vi ste moj drugi ispovednik… i ono što ću jednom kazati, može da čuje i drugi. Ostanite, Kolbere.

— Ali, Vaša svetlosti, ako ne postoji tajna ispovesti, da li će ispovednik pristati na to?

— Ne brinite vi za to, uđite u ložnicu.

— Mogu ja da čekam i napolju, Vaša milosti.

— Ne, ne, bolje će biti da čujete ispovest jednog poštenog čoveka.

Kolber se pokloni i pređe u ložnicu.

— Uvedite oca kaluđera — reče Mazaren navlačeći zavese.

XLV

ISPOVEST JEDNOG POŠTENOG ČOVEKA

Sva ta larma i užurbanost koje behu nastale u kardinalovoj kući usled zabrinutosti zbog njegovog zdravlja, ne začudiše mnogo kaluđera, koji uđe slobodno.

— Priđite, prečasni, — reče Mazaren, pošto baci poslednji pogled na ložnicu — priđite i olakšajte mi.

— To je moja dužnost, Vaša svetlosti — odgovori kaluđer.

— Prvo sedite udobno, a ja ću početi sa opštom ispovešću; odmah posle toga vi ćete mi dati oproštenje grehova i biću mirniji.

— Vaša milosti, — reče prečasni — vi niste tako bolesni da je hitna opšta ispovest… Pazite, to bi bilo isuviše zamorno!

— Vi pretpostavljate da tu ima mnogo da se kaže, prečasni.

— Kako da verujem da nije tako, kad je neko živeo tako punim životom kao Vaša preuzvišenost?

— Ah! To je istina… Da, priča bi mogla da bude duga.

— Milost božja je velika — reče kaluđer unjkavim glasom.

— Eto, — reče Mazaren — počinjem i sam da se plašim da sam dozvolio da se čine mnoge stvari koje bi gospod mogao da osudi.

— Tako? — reče prostodušno kaluđer, odmičući od lampe svoje sitno i šiljato lice kao u krtice. — Takvi su grešnici: ne misle da čine greh, a kad je već prekasno, postaju krajnje savesni.

— Grešnici — prihvati Mazaren; — da li ste hteli da kažete grešnici, ili ste hteli da kažete ribari i da mi se tom poslednjom reči podsmehnete i da me ukorite zbog ovih rodoslova koje sam dozvolio da ljudi izmišljaju u vezi sa mojim poreklom… ja, koji sam u stvari sin ribara.

— Hm! — učini kaluđer.

— To je prvi greh, prečasni; jer najzad ja sam dopustio da se priča da ja vodim poreklo od starih rimskih konzula T. Žeganijusa Macerinusa I, Macerinusa II i Prokulusa Macerinusa III, o kojima se govori u hronici Haolandera. Srodnost tih dveju reči dovela me je u iskušenje. Macerinus, ova reč sa ovim nastavkom za umanjivanje znači mršavko. Oh, prečasni, danas reč Mazarini, iako ima ovaj nastavak za uvećavanje, može da znači mršav kao Lazar. Pogledajte!

I on pokaza svoje ruke i noge sasušene od groznice, koje su sada bile sama koža i kost.

— Ja ne vidim da u tome što ste vi rođeni u jednoj porodici ribara ima nečeg nepovoljnog za vas… jer najzad, i sveti Petar je bio ribar; i ako ste vi prvi među crkvenim velikodostojnicima, on je bio vrhovni poglavar crkve. Hajdemo dalje, molim.

— Utoliko pre što sam pretio Bastiljom izvesnom Buneu, svešteniku iz Avinjona, koji je hteo da objavi rodoslov kuće Mazarini koji je bio suviše ulepšan.

— Da bi mogao biti i verodostojan? — odvrati kaluđer.

— Oh, prečasni, što sam tada tako postupio, to je bilo iz oholosti… još jedan greh.

— To ste učinili iz velikog oštroumlja, a preterivanja te vrste ne mogu se nikom prebaciti. Hajdemo dalje, hajdemo dalje.

— Stao sam kod oholosti… Vidite, prečasni, pokušaću da se pridržavam podele na sedam smrtnih grehova.

— Volim kad se stvari dobro rasporede.

— To mi je veoma drago. Treba da znate da 1630… nažalost, to je bilo pre trideset i jednu godinu!

— Tada vam je bilo dvadeset i devet godina, Vaša milosti.

— Doba kad krv udari. Izigravao sam ratnika, kad sam u Kazalu jurnuo usred puščane vatre da bi pokazao da umem isto tako dobro da jašem kao i svaki oficir. Istina je da sam doneo mir Španjolcima i Francuzima. To malo otkupljuje moj greh.

— Ja ne vidim ni najmanji greh u tome što je neko pokazao da ume da jaše — reče kaluđer; to je značilo imati smisla za lepo i to je činilo čast našem svešteničkom redu. Kao hrišćanin, odobravam vam što ste sprečili dalje prolivanje krvi; kao svešteno lice, ponosim se zbog hrabrosti koju je jedan moj sabrat pokazao.

Mazaren skrušeno klimnu glavom.

— Da, — reče on — a posledice?

— Kakve posledice?

— Ah, ovaj prokleti greh oholosti ima vrlo duboke korene… Otkako sam onako jurnuo između dve vojske, osetio barut, prošao kroz redove vojnika, gledao sam pomalo prezrivo na generale.

— Tako!

— To je zlo… I otada nisam naišao ni na jednog koji mi je izgledao da nešto vredi.

— Jedno je tačno, — reče kaluđer — da generali koje smo imali nisu bili sposobni.

— O! — uzviknu Mazaren — To se ne može kazati za g. Princa… A njega sam mnogo namučio!

— Ne treba ga žaliti, on je stekao priličnu slavu i prilično bogatstvo.

— Recimo da je tačno što se tiče g. Princa; ali šta da kažem za g. de Bofora na primer… koga sam toliko kinjio u Vensenskoj kuli?

— Ah! To je bio buntovnik, a bezbednost države je zahtevala da ga žrtvujet… hajdemo dalje.

— Mislim da sam završio što se tiče oholosti. Ima jedan greh kome se bojim da dam pravo ime…

— Ja ću to učiniti, ja… Samo vi govorite o njemu.

— To je jedad veliki greh, prečasni.

— To ćemo videti, Vaša svetlosti.

— Vi ste morali čuti o izvesnoj vezi koju sam imao… sa Njenim veličanstvom kraljicom majkom… zlonamerni ljudi…

— Zlonamerni ljudi, Vaša svetlosti, to su vam glupaci… Zar nije bilo potrebno, za dobro države i u interesu mladoga kralja, da se slažete sa kraljicom? Pređimo na druge grehove.

— Uveravam vas da ste mi skinuli težak teret sa grudi — reče Mazaren.

— Sve su to sitnice!… Potražite ozbiljnije stvari.

— Bilo je mnogo slavoljublja, prečasni…

— To je podstrek za velike stvari, Vaša svetlosti.

— Čak i ona žudnja za papskom krunom?

— Biti papa, to znači biti prvi među hrišćanima. Zašto ne biste smeli to da poželite?

— Pisali su da sam prodao Kambre Španjolcima, da bih to postigao.

— Vi ste možda i sami pisali satirične spise, a niste mnogo proganjali one koji su ih pisali.

— Onda, prečasni, zaista mi je savest sasvim mirna. Samo su ostali sitni gresi.

— Recite koji.

— Kocka.

— To je pomalo svetovna zabava; ali najzad, vi ste bili primorani, usled toga što zauzimate visok položaj, da primate u svom domu otmeno društvo koje voli te zabave.

— Voleo sam da dobijam na kocki…

— Nema igrača koji igra da bi izgubio…

— Pomalo sam i podvaljivao…

— Vraćali ste to onima koji su vama podvaljivali. Dalje.

— Pa lepo! Prečasni, sad nemam ništa više na svojoj savesti. Dajte mi oproštaj za moje grehove i moja će duša moći, kad je gospod bude pozvao, nesmetano da se popne do njegovog prestola.

Kaluđer ne pokrenu ruke i ne otvori usta.

— Šta čekate, prečasni? — reče Mazaren.

— Čekam kraj.

— Kraj čega?

— Ispovesti, Vaša svetlosti.

— Ali ja sam završio.

— A, ne! Vaša preuzvišenost se vara.

— Ne, koliko znam.

— Dobro tražite.

— Tražio sam koliko god je bilo moguće.

— Pokušaću da vas podsetim.

— Pokušajte.

Kaluđer se nakašlja nekoliko puta.

— Vi mi ne govorite o tvrdičluku, jednom od glavnih grehova, ni o onim milionima — reče on.

— O kojim milionima, prečasni.

— Pa o onima koje imate, Vaša svetlosti.

— Oče, taj novac je moj, zašto bih vam o njemu govorio.

— Vidite, naša se mišljenja ne slažu. Vi kažete da je taj novac vaš, a ja, ja mislim da on pripada malo i drugima.

Mazaren prinese svoju hladnu ruku čelu na kome su izbijale graške znoja.

— Kako to? — promuca on.

— Eto. Vaša preuzvišenost je zaradila mnogo novaca u kraljevoj službi…

— Hm! Mnogo… ne suviše.

— Bilo kako bilo, od koga ste zaradili taj novac?

— Od države.

— Država, to je kralj.

— Ali šta iz toga zaključujete, prečasni? — reče Mazaren koji poče da drhti.

— Ne mogu ništa da zaključim dok ne budem imao spisak svega onoga što imate. Prebrojmo malo, molim vas. Vi imate episkopiju u Mecu?

— Da.

— Opatije Sen-Kleman, Sen-Arnu, Sen-Vensan, sve to u Mecu?

— Da.

— Vi imate opatiju Sen-Deni u Francuskoj, lepo imanje.

— Da, prečasni.

— Vi imate opatiju Klini, ona je bogata.

— Imam je.

— Opatiju Sen-Medar u Soasonu, sto hiljada livri prihoda!

— Ne poričem.

— Opatiju Sen-Viktor u Marseju, jednu od najboljih na jugu Francuske.

— Da, oče.

— Dobar milion godišnje. Sa kardinalskom i ministarskom platom, dva miliona, možda, godišnje.

— Eh!

— Za deset godina, to su dvadeset miliona… a dvadeset miliona, kad se dadu pod interes od pedeset odsto narastu još dvadeset miliona za deset godina.

— S obzirom da ste kaluđer, odlično računate!

— Otkako je 1644. Vaša preuzvišenost smestila kaluđere našeg reda u manastir u kome živimo blizu Sen-Žermen-de-Pre, ja se bavim računovodstvom zajednice.

— I mojim, kako vidim, prečasni.

— Treba biti pomalo upućen u sve, Vaša svetlosti.

— A sad, zaključite.

— Zaključio sam da je prtljag isuviše veliki da biste mogli da prođete kroz rajska vrata.

— I biću osuđen na večite muke?

— Da, ako ne vratite taj novac onome kome pripada.

Mazaren žalosno uzviknu.

— Da vratim! Ali kome, bože moj?

— Onome čiji je taj novac, kralju!

— Ali kralj mi je sve to dao!…

— Jedan trenutak! Kralj ne potpisuje rešenja!

Mazarenovi uzdasi se pretvoriše u ječanje.

— Dajte mi oproštaj za grehove — reče on.

— Nije mogućno, Vaša svetlosti… Vratite novac, vratite — odvrati kaluđer.

— Pa vi ste mi dali oproštaj za sve grehove; zašto mi ne date i za ovaj?

— Zato, — odgovori prečasni — jer ako bih vam dao oproštaj za taj greh, učinio bih greh koji mi kralj nikad ne bi oprostio, Vaša svetlosti.

Kad to reče, ispovednik skrušena izgleda ostavi svog pokajnika, zatim iziđe isto onako mirno kao što je i ušao.

— Hej, vi tamo! Gospode bože! — zaječa kardinal… — Hodite ovamo, Kolbere; mnogo mi je teško, prijatelju!

XLVI

DAROVANjE

Kolber se pojavi iza zavesa.

— Jeste li čuli? — upita Mazaren.

— Nažalost, jesam, Vaša svetlosti.

— Da li je on u pravu? Da li je sav ovaj novac zaista stečen na nepošten način?

— Jedan kaluđer, Vaša svetlosti, ne može da bude dobar sudija kad je u pitanju novac — odgovori hladno Kolber. — Međutim, prema njegovim teološkim shvatanjima, mogućno je da se Vaša preuzvišenost o nešto ogrešila. Uvek se nađu neki grehovi… kad čovek umire.

— Prvo, on greši što umire, Kolbere.

— Istina je, Vaša svetlosti. O koga kaluđer smatra da ste se ogrešili? O kralja?

Mazaren sleže ramenima,

— Kao da nisam ja spasao njegovu državu i njegove finansije.

— To vam se ne može osporiti, Vaša svetlosti.

— Zar nije tako? Dakle, sasvim sam opravdano zaslužio da za to budem plaćen, iako kaluđer ne misli da je tako.

— U to se ne može sumnjati.

— I mogu da sačuvam za svoju porodicu, koja je tako siromašna, dobar deo od toga… čak i sve što sam zaradio!

— Ja tu ne vidim nikakve smetnje, Vaša svetlosti.

— Bio sam siguran da ću dobiti mudar savet ako ga od vas zatražim, Kolbere — reče Mazaren sav veseo.

Kolber se namršti i na njegovom se licu pojavi neverica.

— Vaša svetlosti, — upade on u reč — moraćemo ipak da vidimo da kaluđerove reči nisu neka zamka.

— Nemoguće! Zamka… a zašto? Kaluđer je pošten čovek.

— On je mislio da je Vaša preuzvišenost s jednom nogom u grobu. Vaša preuzvišenost ga je pitala za savet… Nisam li čuo da vam je odgovorio: „Pravite razliku između onog što vam je kralj dao i onoga što ste sami uzeli…” Pokušajte da se setite da li vam je tako nešto kazao; tako bi nešto mogao da kaže jedan kaluđer.

— Mogućno je.

— U tom slučaju, Vaša svetlosti, ja smatram da vas je kaluđer pozvao da vratite novac.

— Da vratim? — povika Mazaren sav uzrujan.

— Pa, ne kažem ne.

— Da sve vratim? Ne mislite valjda tako… Vi isto kažete što i ispovednik.

— Da vratite samo jedan deo, to jest, da odvojite onaj deo koji pripada njegovom veličanstvu, to može da bude opasno, Vaša svetlosti. Vaša preuzvišenost je isuviše vešt političar, a da ne zna da u ovom času kralj nema u svojim kovčezima ni sto pedeset hiljada livri.

— To se mene ne tiče, — reče Mazaren likujući — to se tiče vrhovnog rukovaoca finansijama, g. Fukea, čije sam vam račune davao da proveravate ovih poslednjih meseci.

Kolber se ugrize za usne čim se spomenu Fukeovo ime.

— Njegovo veličanstvo — procedi on kroz zube — ima samo onoliko novaca koliko prikupi g. Fuke. A vaš bi novac, Vaša svetlosti, došao kralju kao najslađa poslastica.

— Ali najzad, nisam ja vrhovni rukovalac kraljevim finansijama; ja imam svoju ličnu kesu… Istina, da bih učinio kralja srećnim, ostaviću i njemu neko zaveštanje… ali ne mogu ja da zakidam od svoje porodice.

— Da zaveštate samo jedan deo, to bi bila sramota za vas i uvreda za kralja. Ako biste zaveštali samo jedan deo njegovom veličanstvu, to bi značilo da priznajete da niste sigurni da ste taj novac pošteno stekli.

— Gospodine Kolbere!…

— Mislio sam da mi je Vaša preuzvišenost učinila čast da zatraži od mene savet.

— Da, ali vi ne znate ono što je glavno u ovoj stvari.

— Ja sve znam, Vaša svetlosti; evo već deset godina kako pregledam sve račune u Francuskoj, i mada sam ih s mukom urezivao u svoj mozak, sad sam ih tako dobro zapamtio, da počev od kancelarije g. Leteljea koji je vrlo štedljiv, pa do sitnih tajnih darivanja g. Fukea, koji je rasipnik, mogu da kažem napamet, cifru po cifru, koliko se troši od Marseja do Šerbura.

— I vi biste hteli da ja prespem sav svoj novac u kraljeve kovčege! — povika podrugljivo Mazaren koji je u taj mah nekoliko puta bolno uzdahnuo zbog kostobolje koja ga je mučila. — Naravno, kralj ne bi imao ništa da mi prebaci, ali bi mi se podsmevao grickajući moje milione, i bio bi sasvim u pravu.

— Vaša preuzvišenost me nije razumela. Ja nikako nisam tvrdio da će kralj biti taj koji će trošiti vaš novac.

— Ali, međutim, vi ste to jasno izrazili, kako mi izgleda, kad ste me savetovali da mu ga dam.

— Ah! — odvrati Kolber — Vašu preuzvišenost muči njena bolest i ona potpuno gubi iz vida jednu osobinu Luja XIV.

— Koju to?…

— Mislim na onu osobinu, ako smem to da kažem, o kojoj ste vi maločas govorili, ispovedajući se kaluđeru.

— Recite slobodno. To je?…

— Oholost. Molim da mi Vaša svetlost oprosti, hteo sam da kažem ponos. Kraljevi ne mogu biti oholi: to je osobina koju imaju obični smrtnici.

— Da, oholost; u pravu ste… šta ste dalje hteli da kažete?…

— Eto, Vaša preuzvišenosti, ako sam dobro pogodio, neka Vaša preuzvišenost da sav svoj novac kralju, i to odmah.

— Ali zašto? — reče radoznalo Mazaren.

— Zato što kralj neće sve primiti.

— Oh, da ne primi jedan mlad čovek koji nema novaca i koga raspinje samoljublje!

— Recimo da je tako.

— Jedan mlad čovek koji želi moju smrt.

— Vaša Svetlosti…

— Da, Kolbere, da bi me nasledio; da, on želi moju smrt da bi me nasledio. Veliki sam ja glupak! I ja da mu iziđem u susret!

— Tačno. Ali ako to darovanje bude učinjeno na izvestan način, on će odbiti da ga primi.

— Ta idite, molim vas!

— To je izvesno. Jedan mlad čovek koji još ništa nije stvorio, koji gori od želje da postane slavan, koji nestrpljivo čeka da počne da vlada sam, neće ništa primiti što su mu drugi stvorili; on će hteti sam da gradi. Taj mladi vladar, Vaša svetlosti, neće se zadovoljiti Pale-Roajalom koji mu je Rišelje ostavio u nasledstvo ni dvorcem Mazaren koji ste vi dali da se onako raskošno sagradi, ni Luvrom u kome su stanovali njegovi preci, ni dvorcem Sen-Žermen u kome je on rođen. Sve što ne potiče od njega, on će prezreti, ja to proričem.

— I vi jemčite da ako ja dam svojih četrdeset miliona kralju…

— I ako budete kazali izvesne stvari, jemčim da će odbiti da ih primi.

— A te stvari… su?

— Ja ću ih napisati, ako Vaša svetlost bude htela da mi ih izdiktira.

— Ali, najzad, kakvu ću ja korist imati od toga?

— Ogromnu. Niko neće više moći da osuđuje Vašu preuzvišenost zbog onog tvrdičluka koji se ne može pravdati, a koji su pisci satiričnih spisa toliko prebacivali najsjajnijem umu ovog veka.

— U pravu si, Kolbere, u pravu si; idi u moje ime kod kralja i odnesi mu moj testament.

— Darovanje, Vaša svetlosti.

— Ali ako on primi! Ako ne odbije da primi?

— Tada će vašoj porodici ostati trinaest miliona, a to je lepa svota.

— Ali ćeš ti onda biti ili izdajica ili glupak.

— A ja nisam ni jedno ni drugo, Vaša svetlosti. Izgleda mi da se vi mnogo plašite da će kralj primiti… Ah, pre treba da se plašite da neće primiti.

— Ako ne primi, eto, ja mu obezbeđujem onih mojih trinaest miliona koje sam ostavio na stranu… da, ja ću to učinit… da… ali evo opet mi se vraćaju bolovi; onesvestiću se… Ja sam mnogo bolestan, Kolbere, bliži mi se kraj.

Kolber uzdrhta.

I zaista, kardinalu je bilo jako rđavo: on se sav preznojavao u svojoj paćeničkoj postelji, a gledajući ovo strašno bledilo njegovog oznojenog lica, ni onaj lekar koji je već okoreo gledajući ljudske patnje, ne bi mogao da ne oseti sažaljenje. Svakako da je i Kolber bio jako uzbuđen, jer on odmah iziđe iz sobe i zovnu Bernuena da uđe kod samrtnika, a on pređe u hodnik.

I tu, šetajući se gore dole sa zamišljenim izrazom, usled čega je njegovo prosto lice skoro izgledalo otmeno, opuštenih ramena, opružena vrata, poluotvorenih usta koja su šaputala nepovezane delove rečenice, izraz njegovih isto tako nepovezanih misli, on prikupi hrabrost za ono što je hteo da pokuša, dok se na deset koraka od njega, njegov gospodar od koga ga je odvajao samo jedan zid, gušio u samrtnim mukama zbog kojih je žalosno jaukao, ne misleći više ni na ovozemaljska blaga, ni na rajsko blaženstvo, već samo na paklene muke.

Dok su vreli ubrusi, razne tople obloge, melemi i Geno, koga su pozvali kod Mazarena, dejstvovali sve uspešnije, Kolber je, držeći obema rukama svoju veliku glavu da bi stišao uzrujanost izazvanu silnim planovima koji su se rađali u njegovoj glavi, smišljao kako da glasi pismeno o darovanju onih miliona koje je hteo da natera Mazarena da napiše, čim budu popustili bolovi. Izgledalo je kao da su svi ovi kardinalovi jauci i nasrtaji smrti na ovog predstavnika prošlosti, bili podsticaj za duh ovog čoveka sa gustim obrvama koji je razmišljao i koji se već okretao prema izlasku novog sunca jednog preporođenog društva.

Kolber se vrati kod Mazarena kad bolesnik dođe k sebi i ubedi ga da izdiktira pismeno o darovanju koje je ovako glasilo:

Kako se bliži trenutak kad treba da iziđem pred lice gospoda, gospodara svih ljudi, molim kralja, da ponovo uzme dobra koja je imao dobrotu da mi podari, a moja će porodica biti srećna da vidi da ona prelaze u tako slavne ruke. Spisak mojih dobara, koji je već sastavljen, može se naći čim zatraži Njegovo veličanstvo, ili čim ispusti dušu njegov najodaniji sluga.

Žil, kardinal de Mazaren

Kardinal potpisa uzdišući; Kolber zapečati omot i odmah ga odnese u Luvr, gde se kralj tog trenutka beše vratio, zatim se on vrati u svoj stan, trljajući ruke sa pouzdanjem radnika koji je korisno ispunio svoj dan.

XLVII

OVDE ĆEMO VIDETI DA JE ANA AUSTRIJSKA
SAVETOVALA LUJU XIV JEDNO, A G. FUKE DRUGO

Vest da je kardinal na samrti beše se već pročula i privukla skoro isto toliko ljudi u Luvr koliko i vest o ženidbi Gospodina, kraljevog brata, koja je bila zvanično objavljena.

Tek što se Luj XIV vratio u svoje odaje, razmišljajući još o stvarima koje je video i čuo te večeri, kad jedan vratar javi da su se oni isti mnogobrojni dvorani, koji su jutros požurili da prisustvuju kraljevom ustajanju iz postelje, opet pojavili da prisustvuju njegovom odlasku na počinak. Otkako je kardinal vladao, to veliko poštovanje dvor je, ne krijući nimalo kome poklanja veću naklonost, ukazivao ministru, ne vodeći računa da li će time izazvati nezadovoljstvo kod kralja.

Ali ministar je dobio, kao što smo već kazali, ozbiljan napad kostobolje i ovaj priliv laskanja skrenuo je prema prestolu.

Dvorani, rukovođeni nagonom, umeju izvanredno dobro da predosete sve događaje; dvorani su sveznajući: oni umeju unapred, kao pravi diplomati, da predvide kakav će biti kraj i najzamršenijih događaja, kao vojskovođe, kakav će biti ishod bitke, kao lekari, da izleče bolesnike.

I Luj XIV, koga njegova majka beše naučila, pored ostalih, i ovoj nepobitnoj istini, shvati da je njegova preuzvišenost gospodin kardinal Mazaren jako bolestan.

Kad je Ana Austrijska odvela mladu kraljicu u njene odaje i skinula sa svoje glave one teške svečane ukrase, ona odmah ode kod sina koji je bio u svojoj sobi za rad; tu je on sam, mračan i ranjena srca, iskaljivao na samog sebe, kao da je tako hteo da vežba svoju volju, jednu od onih potajnih i strašnih srdžbi, onih kraljevskih srdžbi koje, kad izbiju, izazivaju događaje, a koje su kod Luja XIV, koji je umeo izvanredno da vlada sobom, bile tako blage oluje, da je gotovo najžešća, njegova jedina srdžba ona koju Sen Simon pominje čudeći se, bila ona čuvena srdžba koja ga beše obuzela pedeset godina docnije, povodom onog tajanstvenog skrivanja vojvode od Mena, a koja se završila besnim udaranjem štapom po leđima jednog lakeja koji beše ukrao jedan ukras od porcelana.

Mladi kralj je, kao što smo videli, bio izmučen i razdražen i govorio je sebi, gledajući se u ogledalu:

— O, kralju!… kralju koji samo nosiš to ime, ali ne vladaš… senka, varljiva senka si ti!… nepomični kip koji nema moć sem da izazove da ga dvorani pozdravljaju, kad ćeš moći da podigneš svoju ruku meku kao kadifa i da stisneš svoju pesnicu meku kao svila? Kad ćeš moći da otvoriš za nešto drugo, sem za uzdah ili za osmeh, svoja usta koja su osuđena na bezizraznu nepomičnost kipova u tvojoj dvorani za prijeme.

On tada pređe rukom preko čela želeći da udahne svež vazduh, on priđe prozoru i vide dole nekoliko konjanika koji su razgovarali među sobom i nekoliko grupa građana koji su bojažljivo i radoznalo posmatrali. Ti konjanici su bili jedan deo straže, ti radoznalci, revnosni građani, oni za koje je jedan kralj uvek neobična stvar, kao što su nosorog, krokodil ili zmija.

On se udari po čelu nadlanicom i uzviknu:

— Kralj Francuske! Kakva titula! Francuski narod! Koliko mnoštvo ljudi! A evo ja se vraćam u svoj Luvr; sa mojih ispregnutih konja još se isparava znoj, a ja sam izazvao samo toliko interesovanja da jedva dvadeset osoba gleda kako prolazim… da, dvadeset… kažem. Ne, nema ni dvadeset radoznalaca za kralja Francuske, nema čak ni deset strelaca da čuvaju moj dom: strelci, narod, straža, sve je u Pale-Roajalu. Zašto to, bože? Zar ja nemam pravo da vas to upitam?

— To je zato — odgovori na to pitanje jedan glas koji se začu iza zavese na vratima sobe za rad — što je u Pale-Roajalu sve zlato, sva moć onoga koji želi da vlada.

Luj se naglo okrete. Glas koji je izgovorio te reči bio je glas Ane Austrijske.

Kralj zadrhta, i prilazeći svojoj majci reče:

— Nadam se da Vaše veličanstvo nije obratilo pažnju na ovo prazno deklamovanje na koje usamljenost i dosada, koje su tako dobro poznate kraljevima, navode i najsrećnije prirode.

— Obratila sam pažnju samo na jednu stvar, sine: da ste se žalili.

— Ja? To nikako; — reče Luj XIV — zaista, nisam; varate se, Gospođo.

— A šta ste onda radili, Sire?

— Izgledalo mi je da razrađujem neku temu pod strogim nadzorom svoga učitelja.

— Sine, — nastavi Ana Austrijska odmahujući glavom — grešite što ne verujete ono što vam kažem, grešite što mi ne poklanjate svoje poverenje. Doći će jedan dan, možda uskoro, kad će vam biti potrebno da se setite ove nepobitne istine: „Zlato znači svemoć, i jedino su pravi kraljevi oni, koji su svemoćni.”

— Vi niste valjda imali nameru — nastavi kralj — da osuđujete bogataše ovoga veka?

— Ne, — reče živo Ana Austrijska — ne, Sire; oni koji su danas bogati, pod vašom vladavinom, bogati su zato što ste vi to želeli i ja niti im to uzimam za zlo, niti im zavidim; svakako da su dosta dobro služili Vašem veličanstvu, pošto im je Vaše veličanstvo dozvolilo da sami sebe nagrade. Eto šta podrazumevam pod tim rečima zbog kojih me prekorevate.

— Ne daj bože, Gospođo, da ja ikad zbog ma čega prekorim svoju majku.

— Uostalom,— nastavi Ana Austrijska — Gospod daje ovozemaljska blaga samo za izvesno vreme; a da se ne bi suviše pogordili zbog počasti i bogatstva, dao je patnju, bolest, smrt, i niko, — dodade Ana Austrijska sa bolnim osmehom koji je bio dokaz da ona primenjuje na sebe to žalosno pravilo — niko ne odnosi sa sobom u grob svoje bogatstvo ili svoje gospodstvo. I tako mladi ubiraju plodove bogate žetve koju su pripremili stari.

Luj je slušao sa sve većom pažnjom ove reči koje je Ana Austrijska naglašavala, u očevidnoj želji da uteši.

— Gospođo, — reče Luj XIV, gledajući netremice svoju majku — zaista izgleda da imate još nešto da mi saopštite.

— Nemam baš ništa, sine; ali jeste li primetili večeras da je g. Kardinal jako bolestan?

Luj pogleda svoju majku, tražeći uzbuđenje u njenom glasu, bol na njenom licu. Lice Ane Austrijske je izgledalo malo izmenjeno usled patnje, ali uzrok te patnje je bio lične prirode… možda je ta izmenjenost lica bila izazvana rakom na dojci, koji je počinjao da uzima sve više maha.

— Da, Gospođo, — reče kralj — da, gospodin de Mazaren je jako bolestan.

— Bio bi to veliki gubitak za kraljevinu, ako bi Gospod pozvao k sebi njegovu preuzvišenost. Niste li vi istog mišljenja kao i ja, sine? — upita Ana Austrijska.

— Da, Gospođo, da, svakako bi to bio veliki gubitak za kraljevinu, — reče Luj pocrvenevši — ali meni izgleda da bolest nije tako opasna, a uostalom kardinal je još mlad.

Tek što kralj završi, kad jedan vratar razmaknu zavesu na vratima i pojavi se sa pismom u ruci; on tu ostade, čekajući da ga kralj oslovi.

— Šta je to? — upita kralj.

— Poruka od g. de Mazarena — odgovori vratar.

— Dajte — reče kralj.

On uze pismo. Ali u trenutku kad je hteo da ga otvori, začu se u isti mah buka u dvorani za prijem, u predsoblju, i u dvorištu.

— Ah, ah, — reče Luj XIV, koji bez sumnje beše shvatio kakva je to buka koja je dolazila sa tri strane — pogrešio sam što sam kazao da u Francuskoj postoji samo jedan kralj! Prevario sam se, postoje dva.

U tom se trenutku vrata otvoriše i kralj ugleda vrhovnog rukovaoca finansijama, g. Fukea. On je dizao buku u dvorani za prijem, njegovi lakeji u predsobljima a njegovi konji u dvorištu. Pored toga dugo se čulo šaputanje kad je on prolazio i ono se nastavljalo još dugo pošto je prošao. Luj XIV je tako mnogo žalio što se taj šapat ne čuje dok on prolazi.

— Ne može se reći za ovoga da je kralj, kako to vi kažete — reče Ana Austrijska svome sinu; ovo je jedan vrlo bogat čovek i to je sve.

A neko žučno osećanje ispunjavalo je velikom mržnjom ove njene reči, dok se, naprotiv, na Lujevom čelu, koji je ostao miran i hladan, ne beše pojavila ni najmanja bora.

On, dakle, mirno pozdravi Fukea glavom, nastavljajući da odvija svitak hartije koji mu beše predao vratar. Fuke to opazi i sa učtivošću koja je bila prirodna i u isti mah puna poštovanja, on priđe Ani Austrijskoj da bi ostavio kralja da čita nesmetano.

Luj XIV beše otvorio pismo ali ga, međutim, nije čitao.

On je slušao kako Fuke izvanredno biranim rečima pravi komplimente njegovoj majci, hvaleći lepotu njenih mišica i ruku. Lice Ane Austrijske se razvedri i skoro nasmeši.

Fuke primeti da ga kralj gleda i sluša umesto da čita; on se okrete prema kralju, iako je i dalje izgledalo da poklanja pažnju samo Ani Austrijskoj.

— Znate li, gospodine Fuke — reče Luj XIV — da je njegova preuzvišenost veoma rđavo?

— Da, Sire, znam to — reče Fuke; — zaista, on je mnogo bolestan. Ja sam bio na svom imanju Vo, kada sam saznao za tu vest, i odmah sam sve ostavio.

— Vi ste večeras pošli iz Voa, gospodine.

— Da, pre sat i po, Vaše veličanstvo — reče Fuke gledajući u sat ukrašen dijamantima.

— Sat i po! — reče kralj, uspevajući da savlada svoju srdžbu, ali ne i da sakrije svoje čuđenje.

— Razumem, Sire, Vaše veličanstvo ne veruje u ono što sam kazao, i u pravu je; ali ako sam tako brzo stigao, zaista je to bilo nekim čudom. Poslali su mi iz Engleske tri para vrlo brzih konja, kako su me uveravali; svake četvrte milje smenjivala su se po dva, i večeras sam oprobao njihovu brzinu. Stigli smo od Voa do Luvra za sat i po, i Vaše veličanstvo vidi da me nisu prevarili oni iz Engleske.

Kraljica majka se nasmeši sa potajnom zavišću.

Fuke požuri da doda, da bi sprečio da ona ne pomisli štogod rđavo.

— I zato su ovakvi konji, ne za podanike već za kraljeve, jer kraljevi ne treba nikad da ustupaju ni pred kim, ni pred čim.

Kralj podiže glavu.

— Međutim, upade mu u reč Ana Austrijska, vi niste kralj, koliko ja to znam, gospodine Fuke?

— I stoga, Gospođo, konji čekaju da Njegovo veličanstvo da samo jedan znak, pa da uđu u štale Luvra; i ako sam se drznuo da ih oprobam, to je bilo jedino iz straha da ne ponudim kralju nešto što ne bi stvarno bilo vanredno.

Kralj sav pocrvene.

— Vi znate, gospodine Fuke, — reče kraljica — da na francuskom dvoru nije običaj da podanici prave poklone kralju.

Luj se trže.

— Nadam se, Gospođo, — reče Fuke jako uzrujan — da moja ljubav prema Njegovom veličanstvu, moja stalna želja da mu ugodim, mogu da se stave iznad ovih dvorskih pravila o ponašanju. Nisam se uostalom ja drznuo da pravim poklon, plaćao sam samo danak.

— Hvala, gospodine Fuke, — reče učtivo kralj — i zahvalan sam vam što ste imali dobru nameru, jer zaista ja volim dobre konje; ali vi znate da nisam mnogo bogat; vi to bolje znate nego iko, vi koji ste moj vrhovni rukovalac finansijama. Ja ne bih mogao, čak i kad bih želeo, da kupim tako skupe konje.

Fuke baci jedan ponosit pogled na kraljicu majku koja je likovala zbog ovog neprijatnog položaja u kome se ministar nalazio, i reče:

— U raskoši leži moć kraljeva, Sire; po raskoši oni su slični gospodu bogu; raskoš ih čini višim od ostalih ljudi; raskoš jednog kralja hrani njegove podanike i čini im čast. Pod prijatnom toplotom raskoši kraljeva rađa se raskoš pojedinaca, koja je izvor bogatstva naroda. Ako Vaše veličanstvo primi na poklon ovih šest konja kojima nema ravna, ono će podstaći samoljublje odgajivača u našoj zemlji, onih iz Limuzena, Perša i Normandije; ovo nadmetanje bi bilo svima od koristi… Ali kralj ništa ne kaže i prema tome znači da se kralj ne slaže sa mnom.

Za to je vreme Luj XIV, da se ne bi primetila njegova zbunjenost, savijao i odvijao Mazarenovo pismo, koje ne beše ni pogledao. On najzad to učini i uzviknu čim pročita prve redove.

— Šta je, sine? — upita Ana Austrijska brzo prilazeći kralju.

— Od kardinala — odgovori kralj nastavljajući da čita.

— Da, da, zaista od njega.

— Da mu nije gore?

— Pročitajte — reče kralj pošto završi.

On pruži pismo svojoj majci, misleći možda da je dovoljno da Ana Austrijska pročita, pa da bude ubeđena u ovako jednu čudnovatu stvar kao što je bila ova o kojoj se govorilo u ovom pismu.

I Ana Austrijska pročita. Dok je čitala, oči su joj sijale od radosti koju je uzalud pokušavala da prikrije; Fuke primeti i pogleda je.

— Oh! Propisan ugovor o darovanju — reče ona.

— O darovanju? — ponovi Fuke.

— Da, — reče kralj, obraćajući se naročito vrhovnom rukovaocu finansijama — g. kardinal mi na samrti zaveštava, jednim ugovorom o darovanju, sve svoje bogatstvo.

— Četrdeset miliona! — uzviknu kraljica — Ah! Sine, ovo je lep potez od strane g. kardinala i koji će da opovrgne zlonamerne glasove; četrdeset miliona koji su polako skupljani, a koji se sad, svih četrdeset odjednom, vraćaju u kraljevu riznicu; to odaje vernog podanika i pravog hrišćanina.

I pošto još jednom baci pogled na ovo pismeno o darovanju, ona ga vrati Luju XIV, koga je pomisao na ovako veliku svotu jako uzbuđivala.

Fuke se beše povukao nekoliko koraka i ćutao je.

Kralj ga pogleda i pruži mu pismo.

Vrhovni rukovalac finansijama baci jedan kratak i prezriv pogled na pismo.

— Da, Sire, vidim da je to darovanje.

— Treba odgovoriti, sine, — povika Ana Austrijska — treba odmah odgovoriti.

— A kako, Gospođo?

— Otići u posetu kardinalu.

— Ali nema nepun sat kako sam se rastao od njegove preuzvišenosti — reče kralj.

— Onda mu pišite, Sire.

— Da pišem — reče kralj negodujući.

— Ipak, — nastavi Ana Austrijska — izgleda mi, sine, da jedan čovek koji je napravio ovakav poklon ima potpuno prava da očekuje da mu se prilično brzo zahvali.

Zatim se ona okrete vrhovnom rukovaocu i reče:

— Zar ne mislite i vi tako, Gospodine Fuke?

— Poklon vredi truda, da, Gospođo — odvrati vrhovni rukovalac sa dostojanstvenošću koja ne izmače kralju.

— Primite, dakle, i zahvalite — navaljivala je Ana.

— Šta kaže gospodin Fuke — upita Luj XIV.

— Vaše veličanstvo hoće da zna šta ja mislim?

— Da.

— Zahvalite, Sire.

— Ah! — uzviknu Ana Austrijska.

— Ali nemojte da primite — nastavi Fuke.

— A zašto to? — upita Ana Austrijska.

— Ali vi ste to sami kazali, Gospođo — odvrati Fuke; — zato što kraljevi ne treba i ne mogu da primaju poklone od svojih podanika.

Kralj je ćutao i slušao ova dva tako suprotna mišljenja.

— Ali to su četrdeset miliona! — reče Ana Austrijska istim tonom kojim je docnije jadna Marija Antoaneta kazala: „Možete mi vi pričati šta hoćete.”

— Ja to znam, — reče Fuke smejući se — četrdeset miliona, to je lepa svota, a takva svota može da dovede u iskušenje i savest jednog kralja.

— Ali, gospodine, — reče Ana Austrijska — umesto da odvraćate kralja da primi taj poklon, obratite pažnju njegovom veličanstvu, vi čija je to dužnost, da bi sa tih četrdeset miliona bio bogat.

— I baš zbog toga, Gospođo, što tih četrdeset miliona znače bogatstvo, ja ću reći kralju: „Sire, ako nije pristojno da jedan kralj primi od jednog podanika šest konja koji staju dvadeset hiljada livri, sramota je da duguje za svoje bogatstvo drugom podaniku koji je bio manje ili više savestan kad je birao sredstva pomoću kojih je stvoreno to bogatstvo.”

— Ne dolikuje vam, gospodine — reče Ana Austrijska — da dajete savete kralju; nabavite mu onda četrdeset miliona, koji će da mu zamene ovih četrdeset koje će da izgubi zbog vas.

— Kralj će ih imati, kad god bude hteo — reče klanjajući se vrhovni rukovalac finansijama.

— Da, ako budete iscrpljivali nametima narod — reče Ana Austrijska.

— A zar to on nije bio, Gospođo, — odgovori Fuke — kad su silom iscedili iz njega ovih četrdeset miliona koji su darovani ovim ugovorom? Šta više, Njegovo veličanstvo je zatražilo moje mišljenje, evo ga; ako mi Njegovo veličanstvo zatraži saradnju isto će je tako imati.

— Hajde, hajde, sine, primite — reče Ana Austrijska. — Vas ne mogu da pogode nikakva ogovaranja, nikakva prepričavanja.

— Nemojte primiti, Sire — reče Fuke. — Dokle živi, kralj se upravlja po svojoj savesti, njegove želje su sudije njegovih dela; ali kad umre, tu je potomstvo koje mu ili daje za pravo, ili ga osuđuje.

— Hvala, majko — odvrati Luj XIV klanjajući se sa puno poštovanja kraljici. — Hvala, gospodine Fuke — reče on učtivo dajući znak vrhovnom rukovaocu finansijama da može da ide.

— Hoćete li da primite? — upita još jednom Ana Austrijska.

— Razmisliću — odgovori kralj gledajući Fukea.

XLVIII

AGONIJA

Onog dana kad je pismeno o darovanju bilo poslato kralju, kardinal je naredio da ga prenesu u Vensen. Kralj i dvor su pošli za njim. Poslednji plamen ove buktinje bacao je još dosta jaku svetlost, tako da je ona mogla da zaseni sve ostale svetlosti. Uostalom, kao što vidimo, mladi Luj XIV, veran ministrov pratilac, do poslednjeg njegovog časa je išao svuda kuda i on. Bolest, kako je Geno predvideo, beše se pogoršala: sad nije bio samo napad kostobolje, sad je smrt nasrtala na bolesnika. A ono što je povećavalo njegove samrtne muke bila je briga zbog onog pismena o darivanju koje beše poslao kralju, a koje je, kako je govorio Kolber, trebalo da kralj vrati, odbijajući da ga primi. Kardinal je imao mnogo vere, kao što smo videli u proricanja svog sekretara; ali ta svota je bila velika, i ma kako da je Kolber bio mudar čovek, kardinal je s vremena na vreme pomišljao u sebi da je i kaluđer mogao da se prevari i da je bilo bar isto toliko izgleda da neće biti osuđen na večite muke, koliko je bilo da će mu Luj XIV vratiti njegove milione.

Uostalom što je više čekao da mu se vrati to darovanje, sve je više nalazio da četrdeset miliona zaista vrede da nešto čovek stavi na kocku, a naročito jednu stvar koja nije sigurna, kao što je to spas duše.

Mazaren je, kao kardinal i prvi ministar, bio skoro bezvernik i potpun pristalica materijalističkog shvatanja.

I kad god bi se vrata otvorila, on se brzo okretao prema njima, misleći da će videti da mu vraćaju to nesrećno pismeno o darovanju; a zatim, prevaren u svojoj nadi, on bi ponovo legao uzdišući i osećajući opet bolove, koji su sad izgledali još jači zato što u jednom trenutku beše zaboravio na njih.

I Ana Austrijska beše pošla za kardinalom; njeno srce, mada je stareći postala samoživa, nije moglo da ne tuži za ovim samrtnikom; jedni kažu da je tužila za njim kao žena, a drugi da je tužila za njim kao vladarka.

Na njenom licu se već sad donekle ispoljavala žalost, a isto tako i kod ostalih dvorana.

Luj, da se ne bi pročitalo na njegovom licu šta oseća, uporno se nije micao iz svojih odaja, gde mu je jedino njegova dadilja pravila društvo; što je više verovao da se približava trenutak kad će biti potpuno slobodan, sve je bio skromniji i strpljiviji, povlačeći se u sebe, kao i svi jaki ljudi koji nešto smeraju, da bi u odsudnom trenutku imao više snage.

Poslednje miro je u tajnosti dato kardinalu, koji se, veran svojoj navici da se pretvara, borio protiv prividnosti, pa čak i protiv stvarnosti, i primao posete ležeći u svojoj postelji, kao da je bolovao od neke izlečive bolesti.

Geno je sa svoje strane čuvao najstrožu tajnu: kad bi ga pitali, zamoren stalnim zapitkivanjem, on nije ništa drugo odgovarao sem ovo: „Njegova preuzvišenost je još mlada i snažna; ali ono što bog hoće on to i uradi, a ako on reši da uništi nekog čoveka, taj čovek mora da bude uništen.” Te reči, koje je on ponavljao sa izvesnom obazrivošću, birajući kome će da ih kaže, dve osobe su tumačile, pridajući im veliku važnost: kralj i kardinal.

Mazaren je uprkos Genoovih proročanskih reči i dalje sebe zavaravao, ili da tačnije kažemo, on je tako dobro igrao svoju ulogu, da je obmanjivao i najpronicljivije, one koji su govorili da se on zavarava.

Luj koji dva dana ne beše video kardinala, Luj koji je neprestano gledao u ono pismeno o darivanju koje je zadavalo tako veliku brigu kardinalu, nije tačno znao kako se razvija Mazarenova bolest. Sin Luja XIII, koji je dotada bio kao i njegov otac, tako malo kralj, mada je tako silno žudeo za kraljevskom vlašću, priželjkivao ju je sa onim strahom koji čovek oseća pred onim što mu je nepoznato. Stoga, pošto je doneo odluku, koju uostalom nije nikom saopštavao, on reši da zatraži od kardinala da se sastanu. Ana Austrijska, koja je stalno bila pored kardinala, prvo ču za ovo što je kralj predložio i saopšti to samrtniku, koji zbog toga uzdrhta.

U kom cilju Luj XIV traži od njega da se sastanu? Da li zato da bi mu vratio novac, kako je to kazao Kolber? Da li zato da bi ga zadržao, pošto mu bude zahvalio, kako je Mazaren mislio? Ali kako je samrtnik osećao da ova neizvesnost pojačava njegovu bolest, on se nije nijednog trenutka dvoumio.

— Njegovo veličanstvo će biti dobrodošlo, da, sasvim dobrodošlo — povika on, dajući znak Kolberu koji je sedeo kod njegovih nogu, koji ovaj sasvim dobro razumede. — Gospođo, — nastavi Mazaren — hoće li Vaše veličanstvo da bude tako dobro da uveri lično kralja u istinitost onoga što sam sad kazao?

Ana Austrijska ustade; i ona je želela da što pre tačno sazna šta će biti sa onih četrdeset miliona o kojima su potajno svi mislili.

Kad Ana Austrijska iziđe, Mazaren učini veliki napor i nagnuvpš se prema Kolberu, reče:

— Pa lepo, Kolberu, ova dva dana su zaista bila mučna! Protekla su dva strašna dana, a vidiš li, ništa otud nije vraćeno.

— Imajte strpljenja, Vaša svetlosti — reče Kolber.

— Jesi li ti lud, nesrećniče! Ti mi savetuješ da budem strpljiv. Oh! Zaista, Kolberu, ti mi se rugaš: ja umirem a ti mi vičeš da čekam?

— Vaša svetlosti, — reče Kolber sa uobičajenom hladnokrvnošću — nemoguće je da se stvari ne dogode onako kako sam ja kazao. Ako Njegovo veličanstvo dolazi da vas vidi, to je zato što hoće lično da vam vrati ono pismeno o darivanju.

— Ti u to veruješ? Ali ja ne; ja sam siguran da njegovo veličanstvo dolazi da mi zahvali.

U tom se trenutku Ana Austrijska vrati; odlazeći kod svog sina, ona beše srela u predsoblju jednog novog nadrilekara.

U pitanju je bio izvestan prašak koji je trebalo da spase kardinala. Ana Austrijska je donosila malo od tog praška.

Ali Mazaren nije to čekao; on čak ne htede ni da baci pogled na njega, tvrdeći da život ne vredi da se i najmanje čovek potrudi da ga održi. Ali izričući tu mudru istinu, on najzad odade tajnu koju je tako dugo čuvao.

— Gospođo, — reče on — nije to ono čemu u ovom trenutku treba pokloniti najveću pažnju. Pre dva dana sam kralju ponudio da primi jedan mali poklon; dosad kralj svakako iz prevelike osetljivosti, nije hteo nikako da govori o tome, ali je došao trenutak da se objasnimo i ja preklinjem Vaše veličanstvo da mi kaže šta kralj misli.

Ana Austrijska se spremaše da mu odgovori. Mazaren je zadrža i reče:

— Recite istinu, gospođo; tako vam neba, samo istinu! Ne zavaravajte jednog samrtnika varljivom nadom.

Tada on uhvati Kolberov pogled koji mu je govorio da će da pogreši.

— Ja znam, — reče Ana Austrijska uzimajući kardinala za ruku — ja znam da ste vi velikodušno napravili, ne mali, kako vi to kažete sa toliko skromnosti, već jedan veličanstven poklon; ja znam koliko bi vam bilo teško da kralj…

Mazaren je slušao, on koji je umirao, kako ne bi slušali ni deset zdravih.

— Da kralj? — nastavi on.

— Da kralj — produži Ana Austrijska — ne primi od sveg srca ono što vi tako velikodušno nudite.

Mazaren se sruči na uzglavlje kao neka lutka, to jest sa očajanjem čoveka koji tone a nema više moći da se bori; ali mu beše ostalo još dosta snage i prisebnosti da baci na Kolbera jedan od onih pogleda koji vrede koliko i deset soneta, to jest deset drugih spevova.

— Je l’te — dodade kraljica — da bi vi smatrali kraljevo odbijanje kao veliku uvredu?

Mazaren zavrte glavom ali ne reče ništa. Kraljica pogrešno razumede šta je time hteo da kaže, ili se pretvaraše da ne razume.

— I zato sam ga ja obrlatila dobrim savetima, i kako su se neki, zavideći bez sumnje na slavi koju ćete vi steći zbog ove darežljivosti, trudili da dokažu kralju da ne treba da primi taj poklon, ja sam se borila da bi vas zadovoljila, i to tako, da se nadam da se on neće usprotiviti vašoj želji.

— Ah, — prošaputa Mazaren gledajući umornim pogledom — ah, evo jedne usluge na koju ću misliti svakog trenutka, za vreme ovo malo časova koje mi još ostaje da živim.

— Uostalom, moram reći — nastavi Ana Austrijska — da sam imala mnogo teškoća da je učinim Vašoj preuzvišenosti.

— Ah, dođavola! Verujem to. Oh!

— Gospode bože! Šta vam je?

— Izgoreću.

— Mnogo patite, dakle?

— Kao osuđeni na večne muke.

Kolber je želeo da može u zemlju da propadne.

— I tako, — nastavi Mazaren — Vaše veličanstvo misli da kralj… (on zastade nekoliko trenutaka) da kralj dolazi ovamo da mi zahvali?

— Verujem da je tako — reče kraljica.

Mazaren zgromi Kolbera jednim strašnim pogledom.

U tom trenutku sluge objaviše u predsoblju prepunom dvorana da kralj dolazi. To izazva nered koji Kolber iskoristi da se iskrade iz ložnice. Ana Austrijska ustade i stojeći dočeka svoga sina. Luj XIV se pojavi na pragu sobe, upirući pogled u samrtnika koji se i ne pomače da dočeka ovo veličanstvo od koga je mislio da nema više ništa da očekuje.

Sluga dogura jednu naslonjaču do postelje. Luj pozdravi svoju majku, zatim pozdravi kardinala i sede. I kraljica sede.

Zatim, kako se kralj okrete i pogleda, sluga razumede taj pogled i dade znak, i oni dvorani koji su stajali kod vrata udaljiše se.

Kad spustiše kadifene zavese na vratima, u sobi nasta tišina. Kralj je bio vrlo mlad, stajao je bojažljivo pred onim koga je od detinjstva smatrao za svog gospodara, a koji mu je sada u ovim svečanim trenucima kad je umirao, ulivao još veće poštovanje. On se nije usuđivao da otpočne razgovor jer je osećao da svaka reč mora imati veliki značaj, ne samo kad bi se govorilo o životu na ovom svetu, već i o onom posle smrti.

A ovog trenutka kardinal je mislio samo na jednu stvar: na svoje darovanje. Nije on zbog bolova izgledao tako skrhan i nije mu zbog njih pogled bio tako tužan, već zato što je čekao kad će kralj da mu zahvali i tako uništi svaku nadu da će mu vratiti novac.

Mazaren prvi prekide ovo ćutanje.

— Vaše veličanstvo je došlo da boravi u Vensenu? Luj klimnu glavom.

— Ono čini veliku milost jednom samrtniku, kome će zbog toga smrt biti lakša — nastavi Mazaren.

— Nadam se — reče kralj — da sam došao u posetu, ne samrtniku, već bolesniku koji će da ozdravi.

Mazaren zavrte glavom, što je značilo: „Vaše veličanstvo je milostivo, ali ja znam bolje od njega šta o tome da mislim.”

— Ovo je poslednja poseta, Sire, poslednja — reče on.

— Ako je tako, Gospodine kardinale — reče Luj XIV — onda dolazim poslednji put da mi da savet moj vođ, kome ja za sve dugujem.

Kako je Ana Austrijska bila žena, ona ne mogaše da uzdrži suze. I Luj je bio jako uzbuđen, a Mazaren uzbuđeniji od svoja dva gosta, ali iz drugih razloga. Opet nasta tišina. Kraljica obrisa suze, a Luj se povrati od svog uzbuđenja i nastavi:

— Rekao sam da mnogo dugujem Vašoj preuzvišenosti.

Kardinal je gutao pogledom Luja XIV jer je osećao da se približuje najvažniji trenutak.

— A glavni cilj moje posete je — nastavi kralj — da vam iskreno zahvalim za onaj poslednji dokaz vašeg prijateljstva koji ste izvoleli da mi pošaljete.

Kardinalovi se obrazi udubiše, usne mu se malo otvoriše i iz dubine grudi mu se ote najbolniji uzdah.

— Sire, — reče on — lišiću nasledstva svoju jadnu porodicu, dovešću do bede svoje, i to će moći da mi se upiše u greh; ali bar neće moći da se kaže da sam odbio da sve žrtvujem svome kralju.

Ana Austrijska opet poče da plače.

— Dragi gospodine Mazarene, — reče kralj ozbiljnijim glasom nego što je moglo da se očekuje od njegove mladosti — vi ste me rđavo razumeli, kako vidim.

Mazaren se malo podiže, nalaktivši se.

— Uopšte nije reč o tome da dovedete do bede svoju dragu porodicu, da lišite nasledstva one koji su vam služili; ah, ne, do toga neće doći.

— Eto, vratiće mi nešto malo — pomisli Mazaren: — izvucimo, dakle, što se više može.

— Sad će kralj da se razneži i da se pravi velikodušan — pomisli kraljica; — ne dozvolimo mu da sebe liši bogatstva; ovakva prilika da ga stekne, nikad se neće pružiti.

— Sire, — reče sasvim glasno kardinal — moja porodica je velika, i kada mene ne bude, moje nećake će bedno živeti.

— Oh, — požuri se da kaže kraljica — ne brinite se nimalo za svoju porodicu, dragi gospodine Mazarene; vaši će nam prijatelji biti najdraži prijatelji; vaše će nećake biti moje kćeri, sestre njegovog veličanstva, a ako se neka milost bude delila u Francuskoj, podariće se onima koje vi volite.

— Prazne reči! — pomisli Mazaren, koji je znao bolje nego iko koliko se čovek može osloniti na obećanja kraljeva.

Luj pročita na licu samrtnika šta ovaj misli.

— Budite spokojni, dragi gospodine de Mazarene, — reče mu on sa nekim tužnim i ironičnim, jedva primetnim osmehom — gospođice de Mazaren, izgubivši vas, izgubiće ono što im je najdragocenije, ali će one ipak biti najbogatije naslednice u Francuskoj; i pošto ste vi imali dobrotu da mi poklonite njihov miraz…

Mazaren je teško disao.

— Ja im ga vraćam — nastavi Luj izvlačeći iz nedara i pružajući prema kardinalovoj postelji pergament na kome je bilo ispisano ono darovanje, koje je izazvalo za ova poslednja dva dana onoliko uzbuđenja kod Mazarena.

— Šta sam vam kazao, Vaša svetlosti — prošaputa u ložnici jedan glas koji dopre kao najslabije šaputanje.

— Vaše veličanstvo vraća moj dar! — povika Mazaren, koji je bio toliko uzbuđen od radosti, da zaboravi da izigrava dobrotvora.

— Vaše veličanstvo vraća onih četrdeset miliona! — uzviknu Ana Austrijska, toliko zaprepašćena, da je zaboravila da izigrava ucveljenu ženu.

— Da, gospodine kardinale, da, Gospođo — odgovori Luj XIV cepajući pergament koji se Mazaren još ne beše usudio da uzme natrag. — Da, uništavam ovo pismeno koje je trebalo da opljačka čitavu jednu porodicu. Dobro koje je Njegova preuzvišenost stekla u mojoj službi, njegovo je, a ne moje.

— Ali, Sire, — povika Ana Austrijska, da li Vaše veličanstvo misli na to da u svojim kovčezima nema ni deset hiljada zlatnika?

— Gospođo, ovo je prvo delo koje činim kao kralj i nadam se da ću njime dostojno otpočeti svoju vladavinu.

— Ah, Sire, u pravu ste! — uzviknu Mazaren — Ovo je zaista nešto veliko, plemenito, ovo što ste sad učinili.

I on baci pogled na svako parče ovog pismena, čiji su delići bili razbacani po njegovoj postelji, da bi bio siguran da je pocepan original a ne prepis.

Najzad on opazi ono parče na kome je bio njegov potpis, i kad ga poznade on sav iznemogao pade na uzglavlje.

Ana Austrijska, nemajući snage da prikrije svoje žaljenje, podiže ruke i oči k nebu.

— Ah, Sire, — povika Mazaren — koliko će vas blagosiljati; gospode bože, koliko će vas cela moja porodica voleti!… Rer Vasso! Ako ikad budete nezadovoljni nekim od mojih, Sire, namrštite se samo, i ja ću se dići iz groba.

Ova komedija nije delovala onako kako je to Mazaren očekivao. Luj beše već počeo da razmišlja o uzvišenijim stvarima, a Ana Austrijska, ne mogavši da podnese, a da ne ispolji gnev koji je besneo u njoj, ovu velikodušnost svoga sina i ovo kardinalovo licemerstvo, ustade i iziđe iz sobe, malo vodeći računa da tako zaboravlja na svoju žalost.

Mazaren prozre sve, i bojeći se da se Luj XIV ne predomisli, poče da viče da bi skrenuo pažnju prisutnih na drugo što, kao što je to docnije uradio Skapen u onoj nenadmašivoj šali, koju se mrzovoljni i džandrljivi Boalo beše usudio da prebaci Molijeru.

Međutim vika se postepeno stišavaše, a kad Ana Austrijska iziđe iz sobe, ona se čak potpuno utiša.

— Gospodine kardinale, — reče kralj — imate li sad neki savet da mi date?

— Sire, — odgovori Mazaren — vi ste oličenje mudrosti i smotrenosti; a što se tiče plemenitosti, o njoj neću da govorim; ovo što ste sad uradili prevazilazi sve ono što su najplemenitiji ljudi starih i modernih vremena mogli ikad da učine.

Kralja nimalo ne uzbudi ova hvala.

— I tako, — reče on — vi mi samo zahvaljujete, i vaše iskustvo, koje je mnogo poznatije od moje mudrosti, moje smotrenosti, ne nalazi neki prijateljski savet koji bi mi mogao koristiti u budućnosti.

Mazaren se zamisli jedan trenutak.

— Vi ste učinili — reče on — mnogo za mene, to jest za moje, Sire.

— He govorimo o tome — reče kralj.

— Pa lepo, — nastavi Mazaren — hoću da vam dam nešto u naknadu za onih četrdeset miliona koje ovako kraljevski vraćate.

Luj XIV napravi jedan pokret koji je pokazivao da su mu sva ova laskanja neprijatna.

— Hoću da vam dam jedan savet; da, jedan savet, i to savet koji vredi više od onih četrdeset miliona — nastavi Mazaren.

— Gospodine kardinale! — prekide Luj XIV.

— Sire, evo saveta, slušajte.

— Slušam.

— Približite se, Sire, jer mene izdaje snaga… Bliže, Sire, bliže.

Kralj se naže nad samrtnikovu postelju.

— Sire… — reče Mazaren, ali tako tiho da samo šapat, kao neki savet koji dolazi iz groba, dopre do kralja koji je pažljivo slušao. — Sire, ne treba nikad da imate prvog ministra.

Luj se uspravi začuđen. Ovaj savet je bio kao neka ispovest. A ova Mazarenova iskrena ispovest je bila zaista blago. Kardinalovo zaveštanje mladom kralju sastojalo se samo iz osam reči; ali ovih osam reči, Mazaren je tačno kazao, vredele su četrdeset miliona.

Luj osta jedan trenutak sav zbunjen, a Mazarenu je izgledalo kao da je kazao neku sasvim prirodnu stvar.

— A sad, sem vaše porodice, — upita mladi kralj — imate li još koga da mi ostavite da o njemu vodim brigu?

Lako grebanje na zavesi začu se iz ložnice. Mazaren razumede.

— Da, da! — povika on živo — Da, Sire, preporučujem vam jednog mudrog, poštenog i sposobnog čoveka.

— Recite njegovo ime, gospodine kardinale.

— Njegovo ime je za vas još skoro nepoznato, Sire; to je g. Kolber, moj rukovalac finansijama. Oh, isprobajte njegovu sposobnost, — dodade Mazaren, naročito naglašavajući ovo — sve što mi je predskazao, dogodilo se; on ume dobro da zapaža, i nikad se nije prevario ni u pogledu stvari, a ni u pogledu ljudi, što je još čudnije. Sire, ja vam mnogo dugujem, ali mislim da ću vam se odužiti, ako vam dam g. Kolbera.

— Neka tako bude — reče tiho Luj XIV; jer kao što je Mazaren kazao, ovo ime mu je bilo sasvim nepoznato, i on je smatrao da su ove kardinalove reči pune oduševljenja, samo prazno pričanje čoveka koji umire.

Kardinal se beše opet zavalio na uzglavlje.

— A sad, zbogom, Sire… zbogom — prošaputa Mazaren — …Umoran sam i imam još težak put da pređem pre nego što iziđem pred svog novog gospodara… Zbogom, Sire.

Mladi kralj oseti da mu suze naviru na oči. On se naže nad samrtnikom, koji je već bio polumrtav, a zatim se brzo udalji.

XLIX

KOLBER SE POJAVLjUJE

Cele te noći su i samrtnik i kralj podjednako patili: samrtnik je čekao kraj svojih muka, kralj svoju slobodu.

Luj nije ni legao u postelju. Posle jednog sata pošto beše otišao iz kardinalove sobe, on je saznao da je samrtnik, kome se beše povratilo malo snage, tražio da ga obuku, našminkaju i očešljaju jer je hteo da primi izaslanike. Kao i Avgust, i on je svakako smatrao da je ovaj svet velika pozornica i želeo pristojno da odigra svoju ulogu u poslednjem činu komedije.

Ana Austrijska se ne pojavi više kod kardinala, jer tamo nije imala više nikakva posla. Društvena pravila o ponašanju su joj poslužila kao izgovor da više ne odlazi kod njega. Uostalom kardinal se nije ni raspitivao za nju: on nije mogao da joj oprosti ono što je ona savetovala svome sinu.

Oko ponoći, još dok je bio onako našminkan, on poče da se bori sa smrću. On beše ponovo pregledao svoj testament; kako je u njemu bilo izraženo tačno ono što je on želeo, i kako se bojao da neko iz koristoljublja ne iskoristi njegovu nemoć da bi štogod u njemu izmenio, on beše naredio Kolberu koji se šetao kao najbudniji stražar u hodniku koji vodi u kardinalovu sobu da dobro pazi.

Kralj, koji se beše zatvorio u svoje odaje, slao je svakog sata svoju dadilju kod Mazarena, sa naređenjem da mu stalno podnosi tačan izveštaj o kardinalovoj bolesti.

Prvo je saznao da je kardinal tražio da ga obuku, našminkaju i očešljaju da bi primio izaslanike, zatim da su kardinalu počeli da čitaju molitve koje se čitaju samrtnicima.

U jedan sat ujutru, Geno je pokušao sa poslednjim lekom, lekom koji ima vrlo jako dejstvo. To je bila stara navika koja je ostala iz ovog doba mačevanja, doba koje je nestajalo i ustupalo mesto drugom, kada se verovalo da se u poslednjem trenutku može smrti zadati iz potaje poslednji udarac.

Pošto beše uzeo ovaj lek, Mazaren je desetak minuta lakše disao. On naredi da se odmah i svuda razglasi da je kriza srećno prebrođena. Kad kralj ču tu vest, on oseti kako mu hladan znoj obliva čelo; jedno kratko vreme mu se beše učinilo da se bliži dan njegove slobode, a ovo ponovno padanje u ropstvo izgledalo mu je sad još strašnije i još teže da se primi. Ali izveštaj koji dobi posle toga, izmeni sve.

Mazarenovo se disanje nije čulo i on skoro nije pratio molitve koje je sveštenik iz crkve Sen-Nikola-de-Šan čitao kraj njegove postelje. Kralj nastavi da šeta po sobi vrlo uzbuđeno i da pregleda, hodajući po sobi, neke hartije koje beše izvukao iz jednog kovčežića od koga je samo on imao ključ. Dadilja se po treći put vrati. Mazaren beše napravio igru reči i naredio da se prevuče lakom njegova Flora³⁶ od Ticijana.

Najzad, oko dva sata ujutru kralj ne mogaše više da se bori sa umorom; dvadeset i četiri sata on ne beše oka sklopio. San koji silno ovlada čovekom u njegovim godinama, obuze ga i savlada otprilike jedan sat. Ali on ne leže u postelju, već odspava jedan sat u naslonjači. Oko četiri sata dadilja uđe u sobu i probudi ga.

— Šta je? — zapita kralj.

— Eto, dragi moj Sire, — reče dadilja sklapajući ruke sa izrazom sažaljenja — eto, umro je!

Kralj naglo ustade kao da ra je na to pokrenula neka čelična opruga.

— Umro je — uzviknu on.

— Nažalost, da.

— Je li to sigurno?

— Da.

— To je zvaničan izveštaj?

— Da.

— Je li to objavljeno?

— Još nije.

— Ali, ko je tebi kazao da je kardinal umro?

— G. Kolber.

— G. Kolber?

— Da.

— Je li on bio siguran da je tako kao što je kazao.

— On je tada izlazio iz sobe gde je nekoliko trenutaka držao ogledalo ispred kardinalovih usta.

— Ah, — reče kralj — a šta je posle bilo sa g. Kolberom?

— Napustio je sobu njegove preuzvišenosti.

— I pošao…?

— Sa mnom.

— Tako da je on sad… ?

— Ovde, dragi moj Sire, i čeka pred vašim vratima da blagoizvolite da ga primite.

Luj pođe žurno prema vratima. On ih sam otvori i spazi u hodniku Kolbera koji je tu stajao i čekao. Kralj zadrhta kad ugleda ovaj kip odeven u crno.

Kolber se pokloni sa dubokim poštovanjem i učini dva koraka prema njegovom veličanstvu.

Luj se vrati u sobu, dajući znak Kolberu da pođe za njim.

Kolber uđe; Luj otpusti dadilju koja zatvori vrata kad iziđe. Kolber ostade skromno stojeći kod vrata.

— Šta dolazite da mi javite, gospodine? — reče kralj jako nespokojan što je mogla da se prozre njegova najskrivenija misao, koju nije mogao potpuno da prikrije.

— Da je g. kardinal preminuo, Sire, i da vam donesem njegov poslednji pozdrav.

Kralj osta jedan trenutak zamišljen. Za to vreme on je pažljivo posmatrao Kolbera; bilo je očevidno da se sećao šta mu je poslednje kardinal rekao.

— Vi ste g. Kolber? — upita on.

— Da, Sire.

— Veran sluga njegove preuzvišenosti, kako mi je to sama njegova preuzvišenost kazala?

— Da, Sire.

— Kome je kardinal poverio jedan deo svojih tajni?

— Sve tajne.

— Prijatelji i sluge njegove pokojne preuzvišenosti biće mi dragi, gospodine, i ja ću se pobrinuti da dobijete mesto u mojim kancelarijama.

Kolber se pokloni.

— Vi se, gospodine, bavite finansijama, mislim?

— Da, Sire.

— I g. kardinal vam je poverio upravu svojih dobara?

— On mi je učinio tu čast, Sire.

— Nikad niste lično ništa učinili za moj dom, mislim?

— Oprostite, Sire, ja sam imao tu sreću da navedem g. kardinala na jednu uštedu, i zahvaljujući njoj, u kovčege Vašeg veličanstva se svake godine unosi tri stotine hiljada franaka.

— Ali kakvu uštedu, gospodine? — upita Luj XIV.

— Vaše veličanstvo zna da njegovi Švajcarci imaju srebrne čipke oko svojih pantljika.

— Svakako.

— Pa lepo, Sire, ja sam predložio da se oko tih pantljika stavljaju čipke od lažnog srebra; razlika se ne može primetiti, a sto hiljada talira hrane šest meseci jedan puk ili se za njih može kupiti deset hiljada dobrih pušaka, ili lađa sa deset topova, opremljena da odmah može da zaplovi.

— To je istina — reče Luj XIV, posmatrajući pažljivo ovog čoveka; — evo jedne uštede koja je učinjena baš onde gde treba; a uostalom bilo je i smešno da vojnici nose iste čipke kao i plemići.

— Srećan sam što mi to odobrava Njegovo veličanstvo — reče Kolber.

— Je li to jedina služba koju ste imali kod kardinala? — upita kralj.

— Meni je njegova preuzvišenost stavila u dužnost da pregledam račune vrhovnog rukovodstva finansijama, Sire.

— Ah, — reče Luj XIV, koji se spremao da otpusti Kolbera, ali ga ova reč zadrža da to učini — ah, vama je to njegova preuzvišenost stavila u dužnost da vršite nadzor nad g. Fukeom. A šta ste primetili?

— Da rashodi premašuju prihode, Sire: ali ako mi Vaše veličanstvo dozvoli…

— Govorite slobodno, gospodine Kolberu.

— Moram da objasnim Vašem veličanstvu izvesne stvari.

— To nikako, gospodine; vi ste pregledali njegove račune, recite mi ukratko šta ste našli.

— To će biti lako, Sire… Sve je prazno, nigde novaca.

— Pazite dobro, gospodine; vi žestoko napadate upravljanje poslovima g. Fukea, koji je međutim, kako sam čuo da se govori, sposoban čovek.

Kolber pocrvene, zatim poblede, jer je osećao da se uhvatio u koštac sa jednim čovekom koji je bio skoro moćniji od onoga koji je umro.

— Da, Sire, vrlo sposoban čovek — ponovi klanjajući se.

— Ali ako je g. Fuke sposoban čovek, i ako i pored sve njegove sposobnosti novca nema, ko je za to kriv?

— Ja ne optužujem, Sire, ja samo utvrđujem činjenicu.

— Dobro. Izvedite račune i podnesite mi ih. Rashodi premašuju prihode, kažete? Manjak može da bude trenutan; ali kad primanja počnu da stižu, novac je opet tu.

— Ne, Sire.

— U ovoj godini je možda tako, razumem to? Ali u idućoj?

— Iduća godina, Sire, je sva pojedena kao i ova.

— A ona koja dolazi posle nje?

— Kao i prethodna.

— Šta mi vi to kažete, gospodine Kolberu?

— Kažem da su četiri godine zadužene unapred.

— Onda ćemo praviti zajam.

— I tri zajma, Sire.

— Stvoriću zvanja koja ću ustupati i ubiraćemo novac koji će se plaćati za njih.

— Nemoguće, Sire, jer već su stvarana zvanja i zvanja, a na isprave o postavljenjima, na ta zvanja nisu stavljena imena, tako da ih imaoci iskorišćavaju, ne stavljajući ni oni svoja imena. Eto zašto vi ne možete da ih ustupate. A pored toga kada su ugovarali koliko treba za njih da plate, g. vrhovni rukovalac finansijama je davao popust u iznosu od trećine ugovorene cene, tako da se narod iscrpljuje nametima, a Vaše veličanstvo od toga nema koristi.

Kralj se trže.

— Objasnite mi to, gospodine Kolberu.

— Neka Vaše veličanstvo izrazi jasno svoju misao i neka mi kaže šta želi da joj objasnim.

— U pravu ste; da bude jasno kao dan, zar ne?

— Da, Sire, jasno kao dan. Bog je bog naročito zbog toga što je stvorio svetlost dana.

— Eto, na primer, — nastavi Luj XIV — ako danas, kad je g. kardinal mrtav i kad ja počinjem da vladam, ja poželim da imam novaca?

— Vaše ga veličanstvo neće imati.

— Oh, to je čudno, gospodine. Kako, moj vrhovni rukovalac finansijama ne bi mi stvorio taj novac?

Kolber odmahnu svojom velikom glavom.

— Šta to znači? — reče kralj — Državni prihodi su toliko prezaduženi da i ne postoje?

— Da, Sire, toliko su prezaduženi.

Kralj se namršti.

— Dobro — reče on. — Sazvaću sve one koji imaju te isprave o postavljenjima, da bih se sa njima poravnao što povoljnije za mene.

— Nemoguće, jer su te isprave pretvorene u obveznice, koje su radi lakšeg ustupanja i lakšeg prenošenja na druge, podeljene na toliko manjih delova da se više ne može pronaći onaj kome je prvobitno data.

Luj je šetao gore dole po sobi jako uzrujan, i stalno namršten.

— Ali ako je tako kako vi kažete, gospodine Kolberu, — reče on zaustavljajući se iznenada — ja sam upropašćen materijalno pre nego što sam i počeo da vladam?

— Zaista je tako, Sire — odvrati ovaj hladnokrvni čovek koji je znao samo da ređa cifre.

— Ali, gospodine, novac mora ipak negde biti?

— Da, Sire, i evo ja prvi donosim Vašem veličanstvu zabelešku o novcu koji g. kardinal Mazaren nije hteo da pomene ni u svom testamentu, niti u ma kakvom drugom pismenu, već ga je meni poverio.

— Vama?

— Da, Sire, sa naređenjem da ga predam Vašem veličanstvu.

— Kako? Novac koji je imao pored onih četrdeset miliona koji se pominju u testamentu?

— Da, Sire.

— G. de Mazaren je imao još neki novac?

Kolber se pokloni.

— Taj čovek je, dakle, gutao kao bezdan? — prošaputa kralj. — G. de Mazaren s jedne strane, g. Fuke s druge; više od sto miliona možda na njih dvojicu; sad me nikako ne čudi što su moji kovčezi prazni.

Kolber je čekao mirno.

— A ta svota koju mi vi donosite, vredi li ona što? — upita kralj.

— Da, Sire, prilično je okrugla.

— Kolika je?

— Trinaest miliona livri, Sire.

— Trinaest miliona! — uzviknu Luj XIV uzdrhtavši od radosti — Kažete trinaest miliona, gospodine.

— Da, Vaše veličanstvo, kazao sam trinaest miliona.

— I za njih niko ne zna?

— Ne zna.

— I koje vi imate u rukama?

— Da, Sire, koje ja imam u rukama.

— I ja mogu da ih dobijem?

— Kroz dva sata.

— A gde su ti miliona?

— U podrumu jedne kuće koju je g. kardinal imao u gradu, i koju mi je izvoleo zaveštati jednom posebnom odredbom u svome testamentu.

— Vi, dakle, znate kako glasi kardinalov testament?

— Imam prepis koji je on potpisao svojom rukom.

— Prepis?

— Da, Sire, evo ga.

Kolber sasvim prirodno izvuče pismeno iz džepa i pokaza ga kralju.

Kralj pročita odredbu koja se odnosila na darovanje te kuće.

— Ali, — reče on — ovde je samo reč o kući, nigde nije spomenut novac.

— Izvinite, Sire, za njega zna moja savest.

— I g. Mazaren je imao poverenja u vas?

— Zašto ga ne bi imao?

— On koji je bio izvanredno nepoverljiv?

— On to nije bio prema meni, Sire, kao što vidi Vaše veličanstvo.

Luj pogleda zadovoljno tu prostu ali izrazitu glavu.

— Vi ste pošten čovek, gospodine Kolberu — reče kralj.

— To nije vrlina, Sire, to je dužnost — odgovori hladno Kolber.

— Ali, zar ovaj novac ne pripada porodici? — dodade Luj XIV.

— Da ovaj novac pripada porodici, on bi bio unesen u kardinalov testament sa ostalim njegovim dobrima. Da ovaj novac pripada porodici, ja bih ga uneo u ono pismeno o darovanju koje sam sastavio u korist Vašeg veličanstva, ja bih dodao tih trinaest miliona onoj svoti od četrdeset miliona koja vam je bila ponuđena kao poklon.

— Kako? — uzviknu Luj XIV — Vi ste sastavili ono pismeno o darovanju, gospodine Kolberu?

— Da, Sire.

— Kardinal vas je voleo? — dodade prostodušno Luj XIV.

— Uveravao sam njegovu preuzvišenost da Vaše veličanstvo neće primiti — reče Kolber, onim istim mirnim tonom o kome smo već govorili, i koji je čak i u običnim prilikama u životu imao nečeg svečanog.

Luj pređe rukom preko čela.

— Ah, — prošaputa on — još sam mlad da bih mogao da zapovedam ljudima!

Kolber je čekao kraj ovog unutrašnjeg razgovora. On vide da kralj opet diže glavu.

— U koliko sati treba da dostavim ovaj novac Vašem veličanstvu? — upita on.

— Hoćac u jedanaest sati. Želim da niko ne zna da imam ovaj novac.

Kolber ne odgovori, kao da ovo nije bilo njemu rečeno.

— Je li ta svota u polugama ili u iskovanom zlatu?

— U iskovanom zlatu, Sire.

— Dobro.

— Gde treba da se donese?

— U Luvr. Hvala, gospodine Kolberu.

Kolber se pokloni i iziđe.

— Trinaest miliona! — uzviknu Luj XIV kad osta sam; ali ja ovo sanjam!

Zatim on spusti čelo u svoje ruke kao da je zaspao.

Jedan trenutak docnije on opet podiže glavu, zatrese svojom lepom kosom, ustade, i otvorivši naglo prozor, on izloži svoje vrelo čelo svežem jutarnjem vazduhu koji mu je donosio oštar miris drveća i prijatan miris cveća.

Blistava zora se pojavljivala na horizontu i prvi sunčani zraci obasjaše čelo mladoga kralja.

— Ovo je zora moje vladavine — prošaputa Luj XIV. — Da li mi to šalješ neko znamenje, svemoćni bože?…

L

PRVI DAN VLADAVINE LUJA XIV

Ujutru se vest o kardinalovoj smrti pronese kroz zamak, a odatle u grad.

Ministri Fuke, Lion i Letelje uđoše u dvoranu za sednice da održe savetovanje.

Kralj odmah naredi da dođu kod njega.

— Gospodo, — reče on — kardinal nije više među živima. Ja sam ga pustio da upravlja mojim poslovima, ali sad hoću ja lično da upravljam njima. Vi ćete mi davati svoje mišljenje kad vam ga budem zatražio. Sad idite.

Ministri se začuđeno pogledaše.

Sa velikom mukom su uspeli da se ne nasmeše, jer su znali da kralj, koga su vaspitavali, nimalo ga ne upućujući u poslove, uzima na sebe, iz samoljublja, jedan teret koji je isuviše težak za njega.

Na stepenicama se Fuke oprosti od svojih kolega i reče im:

— Gospodo, sad ćemo mi imati mnogo manje posla. I on se veseo pope u svoje kočije.

Ostali se svi zajedno vratiše u Pariz, pomalo zabrinuti zbog obrta koji su uzimali događaji.

Oko deset sati kralj pređe u odaje svoje majke sa kojom je imao jedan tajni razgovor, a zatim, posle ručka, on se pope u svoje zatvorene kočije i odveze se pravo u Luvr. Tu on primi mnogo ljudi, uživajući da posmatra kako su svi u nedoumici, i kako su svi radoznali.

Predveče on naredi da se sva vrata u Luvru zatvore, izuzev onih koja su su bila prema reci. On izdade naređenje da se tu postavi straža od dve stotine Švajcaraca koji nisu znali ni reči francuski i da se pusti da se unese samo ono što je u denjkovima, a da se ne dozvoli da se ma šta iznese.

Tačno u jedanaest sati on ču pod svodom u ulazu lupu jednih teško natovarenih kola, zatim još jednih, i najzad još jednih. Posle toga se gvozdena kapija sa potmulom škripom zatvori.

Uskoro neko zakuca na vrata sobe za rad. Kralj ode da ih otvori lično i ugleda Kolbera čije su prve reči bile:

— Novac je u podrumu Vašeg veličanstva.

Luj tada siđe i pregleda lično veliku burad u kojima je bio zlatan i srebrn novac, a koja su uz Kolberovo staranje dogurala četiri čoveka u jedan podrum, od koga kralj beše tog jutra dao Kolberu ključ. Kad je pregled bio završen, Luj se vrati u svoje odaje praćen Kolberom, čiju ukočenu hladnoću ne zagreja ni najmanji zračak ličnog zadovoljstva.

— Gospodine, — reče mu tada kralj — šta tražite kao nagradu za svoju odanost i svoje poštenje?

— Ništa, Sire.

— Kako ništa? Nećete čak ni da vam dam priliku da mi služite?

— I ako mi Vaše veličanstvo ne pruži tu priliku ja ću mu ipak služiti. Nemoguće mi je da ne budem najodaniji kraljev sluga.

— Vi ćete biti rukovalac finansijama, gospodine Kolberu.

— Ali, Sire, postoji vrhovni rukovalac finansijama.

— Pa baš zato.

— Sire, vrhovni rukovalac finansijama je najmoćniji čovek u kraljevini.

— Ah, — uzviknu Luj crveneći — mislite?

— On bi me smrvio za osam dana, Sire; i zato što mi Vaše veličanstvo poverava nadzor nad upravljanjem finansijama, neophodno je da imam vlast. Rukovalac finansijama je potčinjen vrhovnom rukovaocu finansijama.

— Vi hoćete još neku podršku… Nisam vam ja dovoljan?

— Imao sam čast da kažem Vašem veličanstvu da je g. Fuke, za života g. Mazarena, bio druga ličnost u kraljevini; g. Mazaren je umro, i g. Fuke je postao sad prva ličnost.

— Gospodine, danas vam još dozvoljavam da mi kažete sve što hoćete, ali upamtite, sutra to više neću dozvoliti.

— Onda neću biti od koristi Vašem veličanstvu.

— Vi mi već i sad niste od koristi pošto se plašite da se ne izložite opasnosti služeći mi.

— Ja se samo bojim da ne budem doveden u nemogućnost da vam služim.

— Šta onda hoćete?

— Hoću da mi Vaše veličanstvo da pomoćnika za vođenje poslova u rukovodstvu finansijama.

— Onda to mesto gubi od svoje važnosti.

— Ali postaje sigurnije.

— Izaberite svoje saradnike.

— G. G. Breteja, Marena i Ervara.

— Sutra će biti objavljena postavljenja.

— Hvala, Sire.

— I to je sve što tražite?

— Nije sve, Sire, još jednu stvar…

— Koju?

— Dozvolite mi da obrazujem jedan sud.

— A čemu bi služio taj sud?

— Da sudi zakupcima i ubiračima poreze koji već deset godina vrše utaje.

— Ali… šta bi s njima uradili?

— Obesili bi trojicu, a zbog toga bi ostali morali da vrate šta su uzeli.

— Ali ja ipak ne mogu da otpočnem svoju vladavinu vešanjem, gospodine Kolberu.

— Naprotiv, Sire, da je ne biste završili kaznom stavljanja na muke.

Kralj ne odgovori.

— Pristaje li na to, Vaše veličanstvo? — reče Kolber.

— Razmisliću, gospodine.

— Kad budete razmislili, biće dockan.

— Zašto?

— Zato što ćemo imati posla sa ljudima koji će biti jači od nas, ako budu za ovo saznali.

— Obrazujte taj sud, gospodine.

— Obrazovaću ga.

— Je li to sve?

— Ne, Sire; ima još jedna stvar koja je važna… Kakva prava daje Vaše veličanstvo tom rukovodstvu?

— Ali… ja ne znam… postoji nešto što je uobičajeno…

— Sire, potrebno je da se ovom rukovodstvu da pravo da čita prepisku koja dolazi iz Engleske.

— Nemoguće, gospodine, jer se ta prepiska otvara u Savetu; i sam g. kardinal je tako radio.

— Čini mi se da je jutros Vaše veličanstvo izjavilo da neće više imati Savet.

— Da to sam izjavio.

— Onda neka Vaše veličanstvo izvoli da čita samo, i to samo ono, svoja pisma, prvenstveno ona koja dolaze iz Engleske; naročito mi je do toga stalo.

— Gospodine, vi ćete čitati tu prepisku, a mene ćete obaveštavati.

— A sad, Sire, šta ću imati da radim u pogledu finansija?

— Sve ono što g. Fuke ne bude uradio.

— To sam i tražio od Vašeg veličanstva. Hvala, sad odlazim miran.

I kad to reče, on ode. Luj je gledao za njim. Kolber ne beše izmakao ni sto koračaji od Luvra, kad kralj primi jednog glasnika iz Engleske. Kad dobro osmotri omot, kralj brzo skide pečat i prvo ugleda pismo Čarlsa II. Evo šta je engleski kralj pisao svom kraljevskom bratu:

Vaše veličanstvo mora da je mnogo zabrinuto zbog bolesti g. kardinala Mazarena, ali ova velika opasnost samo može da bude korisna Vašem veličanstvu. Kardinalov lekar zna da njemu nema spasa. Zahvaljujem vam na ljubaznom odgovoru koji ste mi poslali povodom onoga što sam vam pisao o ledi Anrijeti Stjuart, svojoj sestri; kroz osam dana princeza sa svojom pratnjom polazi za Pariz.

Veoma mi je drago što sam saznao za bratsko prijateljstvo o kome mi dajete dokaza i što mogu sa još većim pravom da vas nazovem svojim bratom. Naročito mi je milo što mogu da pokažem Vašem veličanstvu koliko se staram da učinim ono što njemu može da bude prijatno. Vi potajno utvrđujete Bel-Il-an-Mer. Grešite što to činite. Nikada mi nećemo ratovati jedan protiv drugog. Ovo me ne zabrinjuje, ali me žalosti. Vi na to nekorisno trošite tolike milione, recite to svojim ministrima, i znajte da je moja policija dobro obaveštena; učinite mi istu uslugu, brate, ako se za to ukaže prilika.

Kralj jako zazvoni i sluga se pojavi.

— G. Kolber je sad izišao i ne može biti daleko… Odmah ga pozovite — reče on.

Sobar se spremao da izvrši naređenje, ali ga kralj zadrža.

— Ne, — reče on — ne… ja vidim sve šta snuje ovaj čovek. Bel-Il je vlasništvo g. Fukea. Ako g. Fuke utvrđuje Bel-Il, to on u potaji nešto sprema. Ako bi se ovo što on potajno snuje otkrilo, to bi značilo propast za vrhovnog rukovaoca finansijama, a to može da se otkrije pomoću prepiske koja dolazi iz Engleske; eto zašto je g. Kolber hteo da ima tu prepisku. Ali ja, međutim, ne mogu da se oslonim samo na toga čoveka. On je samo glava, potrebna mi je i ruka.

Najedanput Luj radosno uzviknu:

— Imao sam — reče on sobaru — jednog zapovednika musketara.

— Da, Sire, gospodina d’Artanjana.

— On je trenutno napustio moju službu?

— Da, Sire.

— Odmah mi ga nađite i neka sutra bude tu, kad ja budem ustajao iz postelje.

Sobar se pokloni i iziđe.

— Imam trinaest miliona u svom podrumu — reče kralj; — Kolber će upravljati mojim finansijama, d’Artanjan će me braniti: sad sam stvarno kralj!

LI

VELIKA LjUBAV

Istog dana kad je stigao, vrativši se iz Pale-Roajala, Atos je, kao što smo videli, došao u svoj hotel u ulici Sent-Onore.

On je tu zatekao vikonta de Braželona, koji ga je čekao u njegovoj sobi i razgovarao sa Grimoom.

Razgovarati sa starim slugom nije bila laka stvar; samo dva čoveka su to umela: Atos i d’Artanjan. Prvi je uspevao u tome zato što je Grimo na svaki način naterivao njega da govori; d’Artanjan, suprotno tome, zato što je on naterivao Grimoa da priča.

Raul je tražio od Grimoa da mu priča o putu u Englesku i ovaj mu je to ispričao do najsitnijih pojedinosti, sa izvesnim brojem pokreta i u dve reči samo, ni više ni manje. On je prvo podražavao rukom talase i time pokazivao da su njegov gospodar i on putovali morem.

— To je bio neki pohod? — upitao je Raul.

— Da.

— U kome je g. grof bio izložen opasnostima? — pitao je Raul.

Grimo je lako slegnuo ramenima kao da je hteo da kaže: „Ni mnogo, ni malo.”

— Ali kakvim opasnostima? — uporno je ponavljao Raul.

Grimo je pokazao rukom mač, vatru i pušku okačenu na zidu.

— Dakle, g. grof je tamo imao nekog neprijatelja? — uzviknu Raul.

— Monka — odvrati Grimo.

— Čudno je to — nastavi Raul — da g. grof uporno smatra da sam ja još neiskusan; i neće da i ja u takvim sukobima delim slavu i opasnost sa njim…

Grimo se nasmeši.

U tom trenutku se Atos vrati.

Gazda mu je osvetljavao stepenice. Kad Grimo poznade korake svoga gospodara, on mu pođe u susret, i tako razgovor bi naglo prekinut.

Ali Raul se beše zahuktao sa pitanjima, i on nastavi da ih postavlja; sa mnogo nežnosti, ali i sa puno poštovanja, on uze Atosove ruke u svoje.

— Kako je moguće, gospodine, da vi pođete na neko opasno putovanje, a da se sa mnom ne pozdravite i da ne zatražite da vam pomognem svojim mačem, ja koji treba da vam pomažem otkako sam stao na snagu, ja koga ste vaspitali da bude čovek? Ah, gospodine, zar vi hoćete da doživim tu strahotu da vas nikad više ne vidim?

— Ko vam je kazao, Raule, da je moje putovanje bilo opasno? — odvrati grof, predajući svoj kaput i svoj šešir Grimou koji mu beše već skinuo mač.

— Ja — reče Grimo.

— A zašto to? — reče strogo Atos.

Grimo se zbuni; Raul ga preduhitri i odgovori umesto njega:

— Prirodno je, gospodine, da mi ovaj dobri Grimo kaže istinu o onome što se vas tiče. Ko će da vas voli i da vam pomaže ako ne ja?

Atos ne odgovori. On dade jedan prijateljski znak Grimou koji se udalji, a on sede u naslonjaču, dok Raul osta stojeći pred njim.

— Jedno je tačno, — nastavi Raul — da je vaš put bio neki pohod… i da vam je pretila opasnost od mača i ognja.

— Ne govorimo više o tome, vikonte, — reče blago Atos — otišao sam iznenada, to je istina, ali je služba Čarlsa II zahtevala da odmah pođem. Zahvaljujem vam na vašoj brizi; ja znam da mogu da računam na vas… Jeste li imali sve što vam treba, dok ja nisam bio tu, vikonte?

— Jesam, gospodine, hvala.

— Ja sam naredio Blezou da vam uruči sto zlatnika čim vam bude potreban novac.

— Gospodine, ja nisam video Blezoa.

— Onda znači da vam novac nije bio potreban?

— Gospodine, ostalo mi je još trideset zlatnika od prodaje konja koje sam kupio onda kad sam poslednji put išao u rat, a g. Princ je pre tri meseca imao dobrotu da mi pruži priliku da zaradim dve stotine zlatnika na kartanju u njegovom domu.

— Vi se kartate… Ja to ne volim, Raule.

— Ja nikad ne igram karata, gospodine, ali mi je g. Princ naredio u Šantiju da igram umesto njega… jedne večeri kad je stigao neki kraljev glasnik, i ja sam poslušao; g. Princ mi je naredio da uzmem novac koji sam dobio.

— Je li takav običaj u njegovom domu, Raule? — upita Atos mršteći se.

— Da, gospodine; svake nedelje g. Princ, iz ovog ili onog razloga, pruži ovakvu priliku jednom od svojih plemića. Ima pedeset plemića kod njegovog visočanstva; tada je došao red na mene.

— Dobro. I vi ste, dakle, išli u Španiju?…

— Da, gospodine, to je bilo vrlo lepo i zanimljivo putovanje.

— Evo mesec dana otkako ste se vratili.

— Da, gospodine.

— A otada?

— Otada…

— Šta ste radili?

— Bio sam na službi.

— Vi niste išli mojoj kući, u La Fer?

Raul pocrvene. Atos ga gledaše netremice i mirno.

— Pogrešili biste kad mi ne biste verovali, — reče Raul — ja sam pocrveneo, ja to osećam, ali to je protiv moje volje. Pitanje koje ste mi učinili čast da mi postavite takvo je, da je moglo mnogo da me uzbudi. Ja sam, dakle, pocrveneo što sam uzbuđen, a ne zato što lažem.

— Ja znam, Raule, da vi nikad ne lažete.

— Nikad, gospodine.

— Uostalom, prijatelju, pogrešili biste; ono što sam hteo da vam kažem…

— Ja to dobro znam, gospodine. Vi ste hteli da me pitate da li sam bio u Bloa.

— Tako je.

— Nisam tamo išao; nisam ni izdaleka video osobu o kojoj hoćete da mi govorite.

Raulov glas je drhtao dok je izgovarao ove reči. Atos, koji je umeo savršeno da shvati svako nežno osećanje, odmah dodade:

— Raule, vi odgovarate sa bolom, vi patite.

— Mnogo, gospodine; vi ste mi zabranili da idem u Bloa i da viđam gospođicu de La Valijer.

Mladi čovek zaćuta. Ovo drago ime, koje je bilo tako prijatno izgovarati, cepalo mu je srce milujući njegove usne.

— I dobro sam uradio, Raule — požuri da kaže Atos. — Ja nisam ni okrutan ni nepravičan otac; poštujem pravu ljubav, ali zamišljam za vas budućnost… sjajnu budućnost. Zablistaće nova vladavina kao zora; rat čeka mladoga kralja punog viteškog duha. Ovom vatrenom junaštvu biće potreban bataljon mladih i slobodnih boraca, koji će leteti u boj sa oduševljenjem i ginuti kličući: Živeo kralj! a ne: Zbogom ženo draga! Vi to sigurno razumete, Raule. Ma kako da moje razlaganje izgleda okrutno, ja vas preklinjem da mi verujete, i da se ne osvrćete na dane vaše rane mladosti kada ste prvi put upoznali ljubav, na dane mirne i bezbrižne mladosti, koji raznežuju srce i čine ga nesposobnim da izdrži one gorke napitke koji se zovu slava i zao udes. I ja vam, Raule, ponavljam, gledajte u ovom mom savetu samo želju da vam budem koristan, jedino težnju da vidim kako se uzdižete. Ja verujem da vi možete da postanete slavan čovek. Idite kroz život sami, i napredovaćete bolje i brže.

— Naredili ste, gospodine, i ja ću slušati — odvrati Raul.

— Naredio sam! — uzviknu Atos. — Zar tako vi meni odgovarate! Ja vama naredio! Oh, vi izvrćete moje reči i pogrešno tumačite moje namere! Ja nisam naredio, već sam zamolio.

— Ne, ne, gospodine, vi ste naredili, — ponavljao je Raul uporno — ali i da ste me samo zamolili, vaša molba bi jače delovala od naređenja. Ja nisam od onda video gospođicu de La Valijer.

— Ali vi patite! Vi patite! — ponavljao je Atos.

Raul ne odgovori.

— Nalazim da ste bledi, nalazim da ste tužni… To osećanje je vrlo jako?

— To je strasna ljubav, odvrati Raul.

— Ne… Samo navika.

— Gospodine, vi znate da sam ja dugo putovao, da sam proveo dve godine daleko od nje. Svaka. navika bi mogla da se izgubi za dve godine, mislim… E pa lepo! Kad sam se vratio, voleo sam, ne još više, jer to je nemoguće, već isto toliko. Gospođica de La Valijer je bračna drugarica kakva meni treba; ali vi ste za mene bog na ovome svetu. Vama ću sve žrtvovati.

— Pogrešili biste, — reče Atos — ja više nemam nad vama nikakva prava. Vi ste sad punoletni; nije vam čak ni potreban više moj pristanak. A uostalom ja taj pristanak ne bih ni odbio da dam, posle svega onoga što ste mi kazali. Oženite se gospođicom de La Valijer, ako želite.

Raul se trže, a zatim naglo reče:

— Vi ste dobri, gospodine, i vaše popuštanje me ispunjava zahvalnošću; ali ja neću to da prihvatim.

— Eto, sad odbijate?

— Da, gospodine.

— Ja neću više ništa da vam dokazujem, Raule.

— Ali u duši vi ste protiv tog braka, jep mi ga niste vi izabrali.

— To je istina.

— To je dovoljno da i ja više ne navaljujem: čekaću.

— Pazite dobro, Raule! To što kažete, vrlo je ozbiljno.

— Ja to dobro znam; čekaću, kažem.

— Šta? Da ja umrem? — reče uzbuđeno Atos.

— Ah, gospodine! — uzviknu Raul drhtavim glasom — Je li moguće da mi ovako razdirete srce, meni koji vam nisam dao povoda da se na mene žalite?

— Drago dete, to je istina — prošaputa Atos stiskajući žestoko usne da bi potisnuo uzbuđenje koje više nije mogao da savlađuje. — Ne, ja nikako ne želim da vas žalostim, samo ne razumem šta ćete čekati… da li ćete čekati da prestanete da volite?

— Ah, to ne, gospodine! Čekaću da vi promenite mišljenje.

— Ja ću nešto da ispitam, Raule, hoću da vidim da li će gospođica de La Valijer čekati kao i vi.

— Ja se u to nadam, gospodine.

— Ali pazite dobro, Raule! Ako ona ne bude htela da čeka? Ah, vi ste tako mladi, puni poverenja, pošteni… Žene su nestalne.

— Vi mi nikad niste govorili rđavo o ženama, gospodine; nikad niste imali razloga da se na njih žalite; zašto mi se sad žalite na njih, povodom gospođice de La Valijer?

— Istina je, — reče Atos obarajući pogled — nikad vam nisam rđavo govorio o ženama; nikada nisam imao razloga da se žalim na njih; nikad mi gospođica de La Valijer nije dala povoda ni za najmanju sumnju; ali kad čovek predviđa izvesne stvari, treba da predvidi i one koje su izuzetne i neverovatne! Ako vas, rekoh, gospođica de La Valijer ne bude čekala?

— Kako to, gospodine?

— Ako se ona okrene na drugu stranu?

— Hoćete da kažete, ako se zagleda u drugog? — reče Raul bled od uzbuđenja.

— Na to sam mislio.

— E, pa lepo, gospodine, ja bih ubio tog čoveka — reče kratko Raul; — zatim bih ubijao sve one koje bi gospođica de La Valijer izabrala, sve dok me jedan od njih ne bi ubio, ili dok mi gospođica de La Valijer ne bi opet poklonila svoju ljubav.

Atos uzdrhta.

— Mislio sam — nastavi on prigušenim glasom — da ste me maločas nazvali svojim bogom, svojim zakonom na ovom svetu?

— Oh, — reče Raul drhteći — vi biste mi zabranili da se tučem u dvoboju?

— A ako bih vam to zabranio, Raule?

— Vi biste mi zabranili da se nadam, gospodine, i prema tome vi mi ne biste zabranili da umrem.

Atos podiže glavu i pogleda vikonta. Ovaj je izgovorio te reči setnim glasom, i propratio ih najsetnijim pogledom.

— Dosta, — reče Atos posle dugog ćutanja — dosta o ovoj tužnoj stvari u kojoj obojica preterujemo. Živite od danas do sutra, Raule; vršite svoju službu, volite gospođicu de La Valijer, jednom reči, ponašajte se kao čovek, pošto ste zreo čovek, samo ne zaboravite da vas nežno volim a da i vi tvrdite da mene volite.

— Ah, gospodine grofe! — povika Raul pritiskujući Atosovu ruku na svoje srce.

— Dobro, drago dete; ostavite me, potreban mi je odmor… Ah, dobro sam se setio, g. d’Artanjan se vratio sa mnom iz Engleske; dugujete mu jednu posetu.

— Ići ću da ga posetim, gospodine, i to će mi pričiniti veliku radost; toliko volim g. d'Artanjana.

— Imate pravo: to je pošten čovek i hrabar vitez.

— I koji vas voli! — reče Raul.

— U to sam siguran… Znate li njegovu adresu?

— Ali on je u Luvru, u Pale-Roajalu, svuda gde je kralj. Zar on nije zapovednik musketara?

— Ne, zasad je g. d’Artanjan na odsustvu; on se odmara… Ne tražite ga, dakle, tamo gde je obično na službi. Raspitajte se o njemu kod nekog g. Planšea.

— Njegovog bivšeg sluge?

— Tako je, koji je postao bakalin.

— Znam; ulica Lombar?

— Tako nešto… ili ulica Arsi.

— Naći ću, gospodine, naći ću.

— Vi ćete ga najljubaznije pozdraviti od moje strane i dovešćete ga da večera sa mnom pre nego što pođem u La Fer.

— Hoću, gospodine.

— Laku noć, Raule.

— Gospodine, vidim da imate neko odličje koje nisam znao da imate. Čestitam vam.

— Zlatno runo?… Tako je… Igračka, sine… koja ne zabavlja više nijedno staro dete kao što sam ja… Laku noć, Raule!

LII

D’ARTANjANOVA POUKA

Sutradan Raul ne nađe d’Artanjana kao što se nadao. On nađe samo Planšea, koji se jako obradova kad vide mladog čoveka i koji mu na brzinu napravi dva tri komplimenta po kojima se nimalo nije moglo osetiti da je on bakalin. Ali kad se Raul sutradan ujutru vraćao iz Vensena, dovodeći pedeset konjanika koje mu beše poverio g. Princ, on opazi na trgu Bodoaje jednog čoveka koji je podignute glave gledao jednu kuću, kao što se gleda konj koji se kupuje.

Taj čovek, obučen u građansko odelo, sa kaputom zakopčanim kao mundir, sa vrlo malim šeširom na glavi, koji je o pojasu nosio dug mač sa opasačem od šagrinske kože, odmah okrete glavu čim ču topot konja i prestade da gleda kuću, da bi posmatrao konjanike.

To je bio g. d’Artanjan, g. d’Artanjan koji nije bio na konju, i koji je sa rukama na leđima sad pažljivo posmatrao konjanike, kao što prethodno beše posmatrao kuće. Nijedan konjanik, nijedan gajtan, nijedno kopito nije izmaklo njegovom pogledu.

Raul je išao sa strane svoje čete. D’Artanjan njega poslednjeg ugleda.

— E, — reče on — e, sto mu gromova!

— Ne varam se, jelte? — reče Raul obadajući svoga konja.

— Ne, ne varaš se, dobar dan! — odvrati bivši musketar.

I Raul radosno steže ruku svome starom prijatelju.

— Pazi, Raule, — reče d’Artanjan — drugi konj u petom redu izgubiće potkovicu pre nego što stigneš na most Mori; samo su mu ostala dva eksera na prednjoj potkovici s desne strane.

— Pričekajte me, — reče Raul — odmah se vraćam.

— Ostavićeš svoj odred?

— Tu je zastavnik, on će me zameniti.

— Hoćeš li da ručaš sa mnom?

— Vrlo rado, gospodine d'Artanjane.

— Onda svrši brzo; siđi s konja ili naredi da se i meni da jedan.

— Više volim da se vratim sa vama pešice.

Raul pohita da obavesti zastavnika, koji zauze njegovo mesto; zatim on sjaha, dade konja jednom konjaniku i sav radostan uze pod ruku d’Artanjana koji je posmatrao njegovo kretanje sa zadovoljstvom čoveka koji se u sve to dobro razume.

— Ti dolaziš i Vensena? — upita on najpre.

— Da, gospodine viteže.

— Šta je sa kardinalom?

— Mnogo je bolestan; kažu čak i da je umro.

— Je si li dobro sa g. Fukeom? — upita d’Artanjan, pokazujući prezrivim sleganjem ramena da ga Mazarenova smrt ne žalosti mnogo.

— Sa g. Fukeom? — reče Raul — Ja ga ne poznajem.

— Utoliko gore, utoliko gore, jer novi kralj traži uvek da pridobije ljude koji će mu biti privrženi.

— Oh, kralj mi ne želi ništa rđavo — odvrati mladi čovek.

— Ja ti ne govorim o onome koji nosi krunu, već o kralju… Kralj, to je g. Fuke, sad kad je kardinal mrtav. Treba biti vrlo dobro sa g. Fukeom, ako nećeš da ostaneš celog svog života zapostavljen kao ja… Istina je da ti, na tvoju veliku sreću, imaš i druge zaštitnike.

— Prvo g. Princa.

— Njegovo je prošlo, prošlo, prijatelju.

— G. grofa de La Fer.

— Atosa? Oh, to je nešto drugo. Da, Atosa… a ako hoćeš da uspeš u Engleskoj, nemaš nikog boljeg kome bi se mogao obratiti. Kazaću ti čak, ne hvaleći se, da i ja uživam malo ugleda na dvoru Čarlsa II. U dobri čas, ovo je kralj!

— Ah! — reče Raul sa prostodušnom naivnošću, sa kojom slušaju mladići visoka roda kad govori iskusan i hrabar čovek.

— Da, koji se zabavlja, istina je, ali koji je umeo da isuče mač i da ceni ljude koji su korisni. Atos uživa naklonost Čarlsa II. Tamo ti nađi sebi službu i ostavi ove cepidlake, zakupce poreze, čije francuske ruke kradu isto tako kao i oni italijanski prsti; ostavi ovog malog plašljivca kralja čija će vladavina biti kao i vladavina Fransoa II. Znaš li istoriju, Raule?

— Znam, gospodine viteže.

— Ti onda znaš da su Fransoa II stalno bolele uši?

— Ne, nisam to znao.

— Da je Šarla IX uvek bolela glava?

— Je li?!

— A da je Anrija III uvek boleo trbuh?

Raul poče da se smeje.

— Pa lepo, dragi moj prijatelju, Luja XIV stalno boli srce, žalosno je videti da jedan kralj uzdiše od jutra do mraka, da preko celog dana ne kaže nijedanput: „Sto mu muka!” ili „Do sto đavola!” Najzad nešto što te prodrma.

— I zbog toga ste vi, gospodine viteže, napustili službu? — upita Raul.

— Da.

— Ali, dragi gospodine d’Artanjane, i vi sami ste od svega digli ruke; vi nikada nećete steći bogatstvo.

— Oh, ja, — odvrati d’Artanjan nemarno — ja već znam na čemu sam. Ja sam nasledio nešto malo od oca.

Raul ga pogleda. D’Artanjanovo siromaštvo beše već prešlo u poslovicu. Kao Gaskonjac, on se razmetao time što ga prati nesreća više nego ijedan razmetljivac u Francuskoj i Navari. Raul je sto puta čuo da se zajedno pominju Jov i d’Artanjan, kao što se pominju blizanci Romul i Rem.

D’Artanjan primeti taj začuđen pogled.

— A i tvoj otac ti je sigurno kazao da sam bio u Engleskoj?

— Da, gospodine viteže.

— I da me je tamo poslužila sreća.

— Ne, gospodine, to nisam znao.

— Da, jedan od mojih dobrih prijatelja, jedan visoki plemić, vicekralj Škotske i Irske, pomogao mi je da dođem do jednog nasledstva.

— Do jednog nasledstva?

— Prilično velikog.

— Tako da ste sad bogati?

— Phe!…

— Primite moje najiskrenije čestitanje.

— Hvala… Gle, evo moje kuće.

— Na trgu Grev?

— Da, ti ne voliš ovaj deo grada?

— Naprotiv: prijatno je gledati vodu… Oh, kako je ova starinska kuća lepa.

— Slika Bogorodice je jedna stara krčma koju sam ja od pre dva dana pretvorio u kuću za stanovanje.

— Ali krčma i dalje radi?

— Naravno!

— A gde vi stanujete?

— Ja stanujem kod Planšea.

— Vi ste maločas kazali: „Evo moje kuće!”

— Kazao sam tako zato što je ovo stvarno moja kuća… Ja sam ovu kuću kupio.

— A, tako! — reče Raul

— I to mnogo jeftinije nego što ona vredi, moj dragi Raule; napravio sam sjajan posao!… Kupio sam kuću za trideset hiljada livri: njoj pripada jedan vrt koji izlazi na ulicu Morteleri; iznajmljujem krčmu i prvi sprat za hiljadu livri; tavan, to jest drugi sprat, za pet stotina livri.

— Ta šta kažete!

— Tako je kao što kažem.

— Tavan za pet stotina livri? Ali tu se ne može stanovati.

— Zato tu i ne stanuje niko; ali vidiš li da tavan ima dva prozora koji gledaju na trg.

— Da, gospodine.

— E, pa lepo! Kad god nekog muče na točku, vešaju, rastržu konjima na repove ili spaljuju živog, ova dva prozora se iznajmljuju čak i za dvadeset zlatnika.

— O! — reče Raul gnušajući se.

— Odvratno, zar ne? — reče dArtanjan.

— O! — ponovi Raul.

— Odvratno, ali je tako… Ovi parižani koji prodaju zjala pokatkad su pravi ljudožderi. Ja ne mogu da shvatim da ljudska bića, hrišćani, mogu da trguju ovakvim stvarima.

— To je istina.

— Što se mene tiče, — nastavi d’Artanjan — kad bih ja stanovao u ovoj kući, ja bih zapušio čak i rupe na bravama onih dana kad se izvršuju te kazne, ali ja ne stanujem u njoj.

— Ali vi iznajmljujete ovaj tavan za pet stotina livri?

— Svirepom krčmaru, a on ih daje u zakup… Kazao sam, dakle, hiljadu i pet stotina livri.

— Da, to je pet odsto, koliko novac obično donosi — reče Raul.

— Tačno. Ostaje mi glavni deo kuće pozadi: radnje, stanovi i podrumi koji se napune vodom svake zime, a sve to izdajem za dve stotine livri, i vrt koji je lep, zasađen divnim drvećem, sa visokim zidovima, u senci crkava Sen-Žerve i Sen-Portoa, hiljadu i tri stotine livri.

— Hiljadu i trista livri! Ali to je kraljevski prihod.

— Evo kako stoji sa tim vrtom. Naslućujem da neki kanonik iz te parohije (ovi kanonici su bogati kao Krez), naslućujem da on uzima pod zakup ovaj vrt za svoje zabave. Zakupac je kazao da se zove g. Godar… To je ili njegovo lažno ili pravo ime; ako je pravo, to je neki kanonik, ako je lažno, to je neko nepoznato lice; zašto bih ja tražio da doznam ko je on? On uvek plaća unapred. I maločas mi je sinulo kroz glavu, kad sam te ono sreo, da kupim na trgu Bodoaje jednu kuću čija bi se zadnja strana sučeljavala sa mojim vrtom, i to bi bilo divno imanje. Zbog tvojih konjanika prestao sam da mislim na to. Čuj, pođimo ulicom Vaneri, idemo pravo kod gazda Planšea.

D’Artanjan požuri i zbilja odvede Raula kod Planšea, u jednu sobu koju bakalin beše ustupio svom bivšem gospodaru. Planše beše izišao, ali je večera bila iznesena na sto. Ovaj bakalin ne beše još izgubio onu vojničku urednost i tačnost.

D’Artanjan ponovo poče da govori sa Raulom o njegovoj budućnosti.

— Tvoj otac je strog prema tebi? — reče on.

— Ali je pravičan, gospodine viteže.

— Oh, ja znam da je Atos pravičan, ali je možda on pomalo tvrdica?

— On je vrlo izdašan, gospodine d’Artanjane.

— Nemoj se ustručavati, mladiću; ako ti ikad bude potrebno nekoliko zlatnika, stari musketar je tu.

— Dragi gospodine d’Artanjane…

— Sigurno se pomalo kockaš?

— Nikad.

— Onda imaš sreće kod žena?… Ti crveniš! Oh, ti mali Aramise! Dragi moj, na to ide još više novaca nego na kocku. Istina da se čovek tuče u dvoboju kad izgubi, i to je naknada. Ali ovaj mali plašljivi kralj naplaćuje kaznu od ljudi koji izvlače svoj mač iz korica. Kakva vladavina, jadni moj, Raule, kakva vladavina! Kad samo čovek pomisli da su u moje vreme opsedali musketare u kućama, kao ono Hektora i Prijama u gradu Troji; žene su tada plakale, zidovi su pucali, a pet stotina mangupa je tapšalo i vikalo: „Ubij! Ubij!” naravno, kad nije bio u pitanju neki musketar! Sto mu gromova! Vi tako nešto nećete videti.

— Vi strogo sudite o kralju, dragi gospodine d’Artanjane, a jedva ga poznajete.

— Ja? Slušaj Raule: ja ću ti unapred kazati, dobro upamti moje reči, šta će on svakog dana, svakog sata da radi. Kad kardinal umre, on će plakati; dobro je; to će biti ono što će on najmanje glupo uraditi, a naročito ako mu suze ne bude iskrene.

— A posle?

— Posle će tražiti da mu g. Fuke daje novac za izdržavanje i ići će u Fontenblo da piše stihove za razne Mančini, kojima će kraljica iskopati oči. Kraljica je Španjolka, znaš, a svekrva joj je Ana Austrijska. Znam ja dobro ko su Španjolke iz austrijskog vladalačkog doma.

— A, posle?

— Posle će skinuti srebrne širite sa odela Švajcaraca, zato što koštaju mnogo, musketarima će oduzeti konje, zato što zob i seno za jednog konja staju pet sua dnevno.

— Oh, nemojte tako govoriti.

— Meni je to svejedno! Ja nisam više musketar, zar ne? Bilo da idu pešice, ili na konju, da nose iglu za nadevanje mesa slaninom, ražanj, mač ili ništa, šta se to mene tiče?

— Dragi gospodine d’Artanjane, preklinjem vas, ne govorite više rđavo o kralju… Ja sam skoro u njegovoj službi, a otac bi se ljutio na mene što slušam, pa ma i iz vaših usta, reči koje vređaju Njegovo veličanstvo.

— Tvoj otac? Taj vitez koji brani svaku nesigurnu stvar! Zaista je tvoj otac junak, Cezar, ali to je čovek koji ne vidi tačno kako stoje stvari.

— Eto ti sad, viteže! — reče Raul smejući se — Sad ćete da govorite rđavo i o mom ocu, o onome koga ste zvali veliki Atos; danas ste zli, i vas je bogatstvo ogorčilo kao što nekog ogorči siromaštvo.

— Zaista si u pravu; ja sam glupak i trabunjam koješta; ja sam jedan nesrećnik koji je ostario, istrošeno uže, probušen oklop, pocepana čizma, mamuza bez žvrka; ali hoćeš li da mi učiniš zadovoljstvo i da kažeš nešto preda mnom.

— Šta to, dragi gospodine d’Artanjane?

— Reci ovo: „Mazaren je bio pokvarenjak”.

— On je možda već mrtav.

— Razlog više; ja sam i kazao bio; kad se ne bih nadao da je on mrtav, ja bih te zamolio da kažeš: „Mazaren je pokvarenjak”. Reci, hajde, reci meni za ljubav.

— Pa hajde, reći ću.

— Reci!

— Mazaren je bio pokvarenjak — reče Raul smešeći se na musketara, koji je bio sav ozaren kao u ono vreme kad je bio najsrećniji.

— Stani jedan trenutak — reče on. Ti si kazao prvi deo rečenice, a sad kraj. Ponovi, Raule, ponovi: „Ali ću žaliti za Mazarenom.”

— Viteže!

— Nećeš to da kažeš, ja ću kazati dvaput umesto tebe… Ali ćeš ti zažaliti za Mazarenom.

Oni su se još smejali i prepirali oko ove rečenice kojom se izlagalo jedno načelo, kad jedan bakalski momak uće.

— Pismo, gospodine, za g. d’Artanjana.

— Hvala… Gle!… — uzviknu musketar — Rukopis g. grofa, reče Raul.

— Da, da.

I d’Artanjan otpečati pismo.

Dragi prijatelju, — pisao je Atos — zamolili su me od strane kralja da naredim da vas pronađu...

— Mene? — reče dArtanjan ispustivši pismo ispod stola.

Raul ga dohvati i nastavi da čita glasno:

Požurite… Njegovom veličanstvu je veoma potrebno da govori sa vama i on vas čeka u Luvru.

— Mene? — ponovi još jednom musketar.

— He, he — reče Raul.

— Oh, oh — odgovori d’Artanjan. — Šta ovo ima da znači?

LIII

K R A Lj

Kad prvo iznenađenje prođe, d’Artanjan pročita još jednom Atosovo pismo.

— Čudno je to — reče on — da me kralj zove.

— Zašto? — reče Raul.— Zar vi ne verujete da kralj žali za jednim slugom kao što ste vi?

— Oh, oh, — uzviknu oficir smejući se usiljeno — vi mi podvaljujute, gazda Raule. Da je kralj žalio za mnom, on me ne bi ni pustio da odem. Ne, ne, ja u tome vidim nešto bolje, ili gore ako hoćete.

— Gore! Šta to, gospodine viteže?

— Ti si mlad, pun poverenja, divan si… Kako bih želeo da sam na tvom mestu! Imati dvadeset i četiri godine, biti bezbrižan, ili ne misliti ni na šta drugo sem na ženu, ljubav i dobre namere!… Ah, Raule! Dokle god se kraljevi ne nasmeše na tebe i kraljice ti ne povere svoju tajnu, dokle god ne budeš video kako umiru dva kardinala, jednog koji je tigar, drugog koji je lisica, dokle god ne budeš… Ali čemu sve te budalaštine? Treba da se rastanemo, Raule!

— Kako izgledate dok mi to govorite! Kako izgledate ozbiljni!

— Eh, zato što je stvar važna… Slušaj me: imam nešto da te zamolim.

— Slušam, dragi gospodine d’Artanjane.

— Obavestićeš svog oca o mom odlasku.

— Vi odlazite?

— Pa naravno!… Reći ćeš mu da sam prešao u Englesku i da stanujem u svom malom letnjikovcu.

— U Englesku, vi!… A kraljevo naređenje?

— Sve sam više i više uveren da si naivan: ti zamišljaš da ću ja tek tako da odem u Luvr i da se stavim na raspoloženje onom malom krunisanom kurjačiću.

— Kurjačić! Kralj? Ali, gospodine viteže, vi ste ludi!

— Naprotiv, nikad nisam bio tako pametan. Ti, dakle, ne znaš šta će on da uradi sa mnom, taj dostojni sin Luja pravičnog?… Ali sto mu gromova! to je politika… Shvati, on će prosto naprosto da me strpa u Bastilju.

— Zbog čega? — uzviknu preplašeni Raul.

— Zbog onoga što sam mu jednog dana kazao u Bloa… Bio sam oštar i on se toga seća.

— Vi ste mu kazali?

— Da je cicija, mangup i glup.

— Ah, gospode bože… — reče Raul; — da li je moguće da su takve reči prešle preko vaših usana?

— Možda ti ne kazujem doslovno šta sam rekao, ali ti bar kažem šta su značile moje reči.

— Ali kralj bi naredio da vas odmah zatvore!

— Kome? Ja sam zapovedao musketarima; onda je trebalo da naredi meni da sam sebe odvedem u tamnicu; ja na to ne bih nikad pristao; borio bih se protiv samog sebe… Posle sam ja otišao u Englesku… D’Artanjana, dakle, nije više bilo… A danas, kad je kardinal mrtav, ili samo što nije, znaju da sam u Parizu i hapse me.

— Kardinal je, dakle, bio vaš zaštitnik?

— Kardinal me je poznavao; on je znao o meni izvesne pojedinosti; a i ja o njemu: cenili smo uzajamno jedan drugog… A zatim, kad je predavao svoju dušu đavolu, on je morao savetovati Ani Austrijskoj da me skloni na neko sigurno mesto. Nađi svog oca i ispričaj mu sve ovo. Zbogom!

— Dragi moj gospodine d’Artanjane, — reče Raul sav uzbuđen, pošto beše pogledao kroz prozor — vi čak ne možete ni da bežite.

— A zašto?

— Zato što vas dole čeka jedan oficir kraljeve straže Švajcaraca.

— Pa šta onda?

— Pa eto! On će vas uhapsiti.

D’Artanjan prsnu u grohotan smeh.

— Oh, ja znam da ćete se vi braniti, da ćete se čak i boriti sa njim; ja znam da ćete vi biti pobednik; ali to bi značilo pobuniti se protiv naređenja, ali kako ste i sami oficir, vi znate šta je disciplina.

— Vraško dete! Kako ti je ono vaspitano i kako pravilno rasuđuje! — promrmlja d’Artanjan.

— Odobravate mi, zar ne?

— Da. I umesto da iziđem na ulicu gde me onaj zvekan čeka, ja ću prosto kradom izići kroz sporedni ulaz koji se nalazi pozadi kuće. Imam jednog konja u štali; dobar je; teraću ga da juri dok ne crkne, to mi dozvoljavaju moja sredstva i tako će jedan po jedan konj crći, ali ću ja stići u Bulonj za jedanaest sati; poznajem put… Samo jedno reci svom ocu.

— Šta?

— Ono što… ono o čemu on dobro zna, nalazi se kod Planšea, izuzev jedne petine i…

— Ali, dragi moj gospodine d’Artanjane, pazite dobro: ako pobegnete, reći će o vama dve stvari.

— Koje, dragi prijatelju?

— Prvo, da ste se uplašili.

— Oh! A ko će to reći?

— Kralj će prvi to reći.

— Pa lepo! Ali… on će reći istinu. Uplašio sam se.

— Drugo, da se osećate krivim.

— Kriv, zbog čega?

— Da ste počinili zločine koje god budu hteli da vam pripišu.

— I to je tačno… I ti mi onda savetuješ da pustim da me zatvore?

— I g. grof de La Fer bi vam savetovao što i ja.

— Naravno, i ja to dobro znam! — reče d’Artanjan zamišljen — U pravu si, ja neću bežati. Ali ako me bace u Bastilju?

— Izvući ćemo vas odande — reče spokojno i mirno Raul.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan uzimajući ga za ruku — Ti si to tako odvažno kazao, Raule, baš onako kako bi to Atos kazao. Pa lepo! Ja odlazim. Ne zaboravi ono što sam ti poslednje rekao.

— Izuzev jedne petine — reče Raul.

— Da, ti si divan dečko i želim da dodaš još jednu stvar.

— Recite.

— Ako me ne izvučete iz Bastilje, i ako ja tamo umrem… oh, to se događalo… i ja ću biti do zla boga nesnosan zatvorenik… ja koji imam prilično dobru narav; u tom slučaju ja dajem tri petine tebi, a četvrtinu tvom ocu.

— Viteže!

— Sto mu gromova! Ako budete hteli da date da mi se čitaju molitve, za pokoj duše, vaša volja.

Kad to reče, d’Artanjan otkači svoj opasač, opasa mač, uze šešir na kome je bilo novo pero i pruži ruku Raulu, koji mu polete u zagrljaj.

Kad je ušao u radnju on baci pogled na momke koji su posmatrali ovaj prizor sa ponosom pomešanim sa nespokojstvom; zatim on zavuče ruku u jedan sanduk sa suvim grožđem i pođe prema oficiru koji je mirno čekao pred vratima radnje.

— Ovo lice… To bili vi, gospodine de Fridiše — povika veselo musketar. — Eh! Eh! Mi dakle hapsimo svoje prijatelje?

— Hapsimo?! — rekoše momci jedan drugom.

— To bio ja; dopar dan gospon d’Artanjan!

— Treba li da vam predam svoj mač? Upozoravam vas da je dugačak i težak. Ostavite mi ga do Luvra; sav izgledam glup, kad prolazim ulicama bez njega, a vi ćete izgledati još gluplji od mene, kad budete imali dva.

— Kralj ni to mene kazala, — odvrati Švajcarac — satržite takle svoj mač.

— Dobro, to je vrlo lepo od kralja. Pođimo brzo. Gospodin de Fridiš nije bio mnogo govorljiv, a d’Artanjan je imao na suviše stvari da misli, da bi to bio.

Od Planšeove radnje do Luvra nije imalo mnogo da se ide; oni stigoše za deset minuta. Bio je već mrak. Gospodin Fridiš htede da uđe na glavnu kapiju.

— Ne, — reče d’Artanjan — izgubićete mnogo vremena ako idete ovuda: pođite sporednim stepenicama.

Švajcarac učini onako kako mu je savetovao d’Artanjan i odvede ga u predsoblje, do sobe za rad Luja XIV.

Kad tu stigoše, on pozdravi svoga uhapšenika i bez ijedne reči se vrati na svoju službu.

D’Artanjan nije imao vremena da se pita zašto mu ostavljaju mač, jer se vrata od sobe otvoriše i jedan sobar pozva:

— Gospodin d’Artanjan!

Musketar zauze svoj paradni stav i uđe mirno gledajući oko sebe.

Kralj je sedeo za stolom i pisao.

On se i ne pomače kad se po parketu začu musketarov korak; on čak i ne okrete glavu. D’Artanjan dođe do sredine sobe i videći da kralj ne obraća pažnju na njega, i shvatajući sasvim dobro da je ta usiljenost neprijatan uvod u objašnjavanje koje je imalo da dođe, on okrete kralju leđa i poče pažljivo da posmatra ukrase na zidu i pukotine na tavanici.

Ovo sračunato držanje bilo je propraćeno jednim unutrašnjim monologom.

— A, ti hoćeš da me poniziš, ti, koga znam od detinjstva, koga sam spasao kao svoje rođeno dete, ti, kome sam služio kao svom bogu, to jest ne očekujući nagradu. Čekaj samo, čekaj; videćeš šta može da uradi čovek koji je zviždukao ubojnu pesmu Hugenota u brk kardinalu, onom pravom kardinalu.

U tom se trenutku Luj XIV okrete.

— Vi ste došli, gospodine d’Artanjane — reče on.

D’Artanjan vide da se kralj okrenuo i on učini to isto.

— Da, Sire — reče on.

— Dobro; izvolite sačekati da nešto saberem.

D’Artanjan ne odgovori ništa, samo se pokloni.

— Ovo je dosta učtivo, — pomisli on — nemam na ovo šta da kažem.

Luj naglo povuče jednu crtu i ljutito baci pero.

— Hajde, samo se ti ljuti da bi ti to pomoglo da počneš, — govorio je u sebi musketar — i meni će biti lakše, i tako nisam onog dana u Bloa ispraznio celu torbu.

Luj ustade, pređe rukom preko čela i kad dođe do d’Artanjana on ga pogleda oholo i blagonaklono u isti mah.

— Šta li hoće od mene? Hajde, neka svrši već jednom — pomisli musketar.

— Gospodine, — reče kralj — svakako znate da je g. kardinal umro.

— Mislio sam da je tako, Sire.

— Prema tome vi znate da sam sad gospodar u svojoj kući?

— To nije nešto što počinje od kardinalove smrti, svako je gospodar u svojoj kući, kad to hoće.

— Da, ali sećate li se šta ste mi rekli u Bloa?

— Tu smo — pomisli d’Artanjan; — nisam se prevario. Hajde, utoliko bolje! To je znak da imam još dosta dobar njuh.

— Vi mi ne odgovarate? — reče Luj.

— Sire, mislim da se sećam…

— Samo mislite?

— Prošlo je od toga dosta vremena.

— Ako se vi ne sećate, ja se sećam. Evo šta ste mi kazali; slušajte pažljivo.

— Oh, Sire, slušam najpažljivije što mogu, jer će razgovor verovatno biti u vezi sa mnom.

Luj još jednom pogleda musketara. Ovaj pogladi pero na svom šeširu a zatim svoje brkove, i čekaše smelo. Luj XIV nastavi.

— Vi ste napustili moju službu, gospodine, pošto ste mi kazali svu istinu?

— Da, Sire.

— To će reći, pošto ste mi kazali sve što ste mislili da je tačno o mom načinu mišljenja i mojim postupcima. I to je za pohvalu. Prvo ste mi kazali da ste služili moju porodicu trideset i četiri godine i da ste umorni.

— Da, to sam kazao, Sire.

— A zatim ste priznali da je taj umor samo izgovor, a da je nezadovoljstvo pravi razlog.

— Zaista, bio sam nezadovoljan, ali se to nezadovoljstvo nije nigde ispoljilo, koliko znam; i ako sam imao hrabrosti da to kažem pred Vašim veličanstvom, nisam to čak ni pomislio pred nekim drugim.

— Nemojte se izvinjavati, d’Artanjane, slušajte me i dalje. Kad ste mi prebacivali što ste nezadovoljni, kao odgovor vi ste dobili jedno obećanje. Ja vam rekoh: „Čekajte.” Je li to istina?

— Da, Sire, istina kao i ono što sam vam kazao.

— Vi ste mi odgovorili: „Docnije? Ne, to nikako; ako može odmah, u dobri čas!”… Nemojte se izvinjavati, kažem… To je bilo prirodno, ali vi niste imali sažaljenja prema svome vladaru, gospodine d’Artanjane.

— Sire… sažaljenja!… da se na jednog kralja sažali jedan bedan vojnik!

— Vi me dobro razumete; vi znate da mi je to sažaljenje bilo potrebno; vi dobro znate da sam se nadao u budućnost. Ali vi ste mi odgovorili, kad sam govorio o toj budućnosti: „Dozvolite mi da napustim službu… i to odmah!”

D’Artanjan se ugrize za brk.

— To je istina — prošaputa on.

— Vi me niste tešili kad sam bio u nevolji — dodade Luj XIV.

— Ali, — reče d’Artanjan podižući dostojanstveno glavu — ako nisam tešio Vaše veličanstvo kad je bilo siromašno, ja sam mu ipak ostao veran. Prolio sam svoju krv ne očekujući od toga koristi. Bdio sam kao pas pred vratima, znajući dobro da mi se neće baciti ni hleb ni kost. I mada sam i ja bio siromašan, ja sam samo tražio da mi se dozvoli da napustim službu, kao što je to Vaše veličanstvo već pomenulo.

— Ja znam da ste vi čestit čovek, ali ja sam bio mlad, trebalo je imati obzira prema meni… Šta ste imali da prebacite kralju? Što ostavlja Čarlsa II bez pomoći?… recimo i više… što se ne ženi gospođicom de Mančini?

Kad ovo reče, kralj uperi u musketara jedan oštar pogled.

„Oho, — pomisli ovaj — on ne samo da se seća, on pogađa… dođavola!”

— Vi ste osuđivali — nastavi Luj XIV — i kralja i čoveka… Ali, gospodine d’Artanjane… tu slabost… jer vi ste smatrali da je to slabost…

D’Artanjan ne odgovori.

— Vi ste mi prebacivali tu slabost prema pokojnom g. kardinalu; a zar me on nije podigao, pomogao?… Uzdižući se, pomažući sebe, ja to dobro znam, ali je on ipak učinio dobro delo. Da li biste me više voleli, da li biste mi bolje služili da sam bio nezahvalan i sebičan?

— Sire…

— Ne govorimo više o tome, gospodine; to bi samo izazvalo kod vas isuviše žaljenja, a mene bi vrlo mnogo žalostilo.

D’Artanjan nije bio ubeđen, ali ako bi mladi kralj ponovo počeo da govori sa njim sa visine, to ne bi ničemu vodilo.

— Jeste li od onog doba razmislili? — nastavi Luj XIV.

— O čemu, Sire? — upita učtivo d’Artanjan.

— Pa o svemu ovome o čemu vam sad govorim, gospodine.

— Da, Sire, svakako…

— I vi ste samo čekali priliku da promenite mišljenje?

— Sire…

— Izgleda mi da se kolebate…

— Ne razumem dobro šta Vaše veličanstvo hoće da mi kaže.

Luj se namršti.

— Molim da me izvinite, Sire; danas naročito teško shvatam… stvari s mukom prodiru u moju svest: ali je istina da one tu ostaju, kad već jednom prodru.

— Da, izgleda mi da imate dobro pamćenje.

— Skoro isto tako dobro kao i Vaše veličanstvo.

— Onda mi brzo recite šta ste odlučili… Moje je vreme skupo. Šta radite od kako niste više u mojoj službi?

— Bogatim se, Sire.

— Ta reč teško pogađa, gospodine d’Artanjane.

— Vaše veličanstvo je svakako uzima u rđavom smislu. Ja prema kralju imam samo duboko poštovanje, pa i ako sam kazao nešto što se ne priliči, što može da se opravda navikom stečenom dugim boravkom u logorima i kasarnama, između Vašeg veličanstva i mene je isuviše velika razlika, da bi ono moglo da se uvredi zbog jedne reči, koja se bez ikakve zadnje misli omakla jednom vojniku.

— Zaista, ja znam da ste vi izveli jedan podvig u Engleskoj, gospodine. Žalim samo što niste održali svoju reč.

— Ja? — povika d’Artanjan.

— Vi, svakako… Vi ste mi dali reč da nećete služiti nijednom kralju kad napustite moju službu… A vi ste radili za Čarlsa II kad ste na onako izvanredan način oteli g. Monka.

— Oprostite, Sire, ja sam radio za sebe.

— I uspelo vam je?

— Kao što su vojskovođama u XV veku uspevali smeli poduhvati u kojima su okušavali sreću.

— Šta nazivate uspehom? Bogatstvo?

— Sto hiljada zlatnika, Sire, koje sad imam: stekao sam za nedelju dana triput onoliko koliko sam zaradio za pedeset godina.

— Svota je lepa… Ali mislim da težite da steknete i više?

— Ja, Sire? I četvrtina mi je izgledala čitavo blago, i ne mislim da ga uvećavam, kunem vam se.

— Ah, vi nameravate da ništa ne radite?

— Da, Sire.

— Da napustite vojsku?

— To je već učinjeno.

— To je nemoguće, gospodine d’Artanjane — reče Luj odlučno.

— Ali, Sire…

— Pa šta?

— Zašto?

— Zato što ja to neću! — reče mladi kralj tako ozbiljnim i tako zapovedničkim glasom, da se d’Artanjan trže iznenađen, čak i zabrinut.

— Hoće li Vaše veličanstvo da mi dozvoli da mu odgovorim? — upita on.

— Samo recite.

— Tu odluku sam doneo kad sam bio ubogi siromah.

— Dobro, a posle?

— A danas, kad sam svojom umešnošću sebi obezbedio ugodan život, Vaše veličanstvo hoće da mi oduzme slobodu, Vaše veličanstvo hoće da me osudi na nešto manje, sad kad sam stekao najviše što se može.

— Ko vam je dozvolio, gospodine, da ispitujete moje namere i da mene uzimate u obzir kad pravite svoje račune? — nastavi Luj skoro ljutitim glasom — Ko vam je kazao šta ću ja da radim, šta ćete vi da radite?

— Sire, — reče mirno musketar — kako vidim, iskrenost nije na dnevnom redu u razgovoru, kao onog dana kad smo se objasnili u Bloa.

— Ne, gospodine, sve se izmenilo.

— Iskreno čestitam Vašem veličanstvu na tome, ali…

— Ali ne verujete u to?

— Ja nisam veliki državnik, ali i ja, međutim, mogu da vidim kako stoje stvari, prilično sam siguran; ali ja ne gledam na njih sasvim onako kao Vaše veličanstvo, Sire. Mazarenova vladavina je završena, ali sad nastaje vladavina finansijera. Oni imaju novac: Vaše veličanstvo ga verovatno nema često. Vrlo je teško za jednog čoveka koji je računao na svoju nezavisnost, da zavisi od ovih proždrljivih vukova.

U tom trenutku neko tiho zakuca na vrata sobe za rad; kralj ponosito podiže glavu.

— Oprostite, gospodine d’Artanjane, — reče on — to g. Kolber dolazi da mi podnese izveštaj. Uđite, gospodine Kolberu.

D’Artanjan se povuče. Kolber uđe držeći hartiju u ruci, i priđe kralju.

Samo se po sebi razume da Gaskonjac ne propusti ovu priliku da baci jedan vrlo pronicljiv i oštar pogled na ovo novo lice koje beše ušlo.

— Istraga je, dakle, završena? — upita kralj Kolbera.

— Da, Sire.

— A mišljenja onih koji su je vodili?

— Krivci su zaslužili da im se oduzme imovina i da se osude na smrt.

— O, o! — reče kralj hladno, gledajući iskosa d’Artanjana. — A vaše mišljenje, g. Kolberu? — reče kralj.

I Kolber pogleda d’Artanjana. Ovo lice je smetalo i sprečavalo ga da govori.

Luj XIV razumede.

— Ne ustručavajte se, — reče on — to je g. d’Artanjan; niste poznali g. d’Artanjana?

Tada se ova dva čoveka pogledaše; d’Artanjanov pogled je bio otvoren i sjajan, Kolberov žmirkav i sumoran. Otvorena srčanost jednog ne svide se drugom; lukava opreznost finansijera ne svide se vojniku.

— A! A! To je gospodin koji je izveo onaj sjajan podvig u Engleskoj — reče Kolber.

I on se lako pokloni d’Artanjanu.

— A! A! — reče Gaskonjac — To je gospodin koji je skinuo čisto srebro sa širita Švajcaraca… Ušteda za pohvalu.

I on se duboko pokloni.

Finansijer je mislio da će da zbuni d’Artanjana, ali musketar beše prozreo finansijera.

— Gospodine d’Artanjane, — nastavi kralj koji ne beše primetio sve ove tančine, od kojih nijedna ne bi promakla Mazarenu — u pitanju su zakupci poreza koji su me pokrali, koje ću narediti da se obese, i čiju ću smrtnu presudu sad da potpišem.

D’Artanjan uzdrhta.

— O! O! — reče on.

— Šta ste kazali?

— Ništa, ja o tome nemam da vodim računa.

Kralj beše već uzeo pero i spremao se da potpiše.

— Sire, — reče poluglasno Kolber — upozoravam Vaše veličanstvo, da iako je potrebno da ova kazna posluži kao primer, ona može da stvori izvesne neprilike kad je budu izvršavali.

— Molim? — reče Luj XIV.

— Nemojte kriti od samog sebe da ćete, ako dirnete u zakupce poreza, dirnuti u vrhovno rukovodstvo finansijama. Ova dva nesrećnika, ova dva krivca o kojima je reč, lični su prijatelji jedne moćne osobe i na dan vešanja, koje uostalom možemo da zataškamo u Šatleu³⁷, stvoriće se neredi, to je nesumnjivo.

Luj pocrvene i okrete se prema d’Artanjanu, koji je mirno grickao svoj brk i sažaljivo se smeškao na Kolbera, a isto tako i na kralja, zato što on ovoga tako dugo sluša.

Tada Luj XIV dohvati pero, i to tako brzo da mu ruka zadrhta, i stavi svoja dva potpisa pri dnu smrtnih presuda koje mu Kolber beše podneo; zatim, gledajući ovog pravo u oči, on reče:

— Gospodine Kolberu, kad mi budete govorili o poslovima, izbacite češće reč „teškoća” iz vaših obrazloženja i saveta; što se pak tiče reči „nemogućnost”, nju nemojte nikad izgovarati.

Kolber se pokloni, veoma ponižen što mu je očitana lekcija pred musketarom; zatim se spremao da iziđe; ali želeći da zagladi svoj neuspeh, on reče:

— Zaboravio sam da saopštim Vašem veličanstvu da je vrednost oduzete imovine pet miliona livri.

— To je lepo — pomisli d’Artanjan.

— I ja imam u svojim kovčezima? — upita kralj.

— Osamnaest miliona livri, Sire — odgovori Kolber klanjajući se.

— Sto mu gromova! — promrmlja d’Artanjan — to je divno!

— Gospodine Kolberu, — dodade kralj — proći ćete, molim vas, kroz dvoranu za prijem gde g. de Lion čeka, i reći ćete mu da donese ono što je sastavio… po mome naređenju.

— Odmah, Sire; večeras nisam više potreban Vašem veličanstvu?

— Niste gospodine, zbogom!

Kolber iziđe.

— Vratimo se našem razgovoru, gospodine d’Artanjane — nastavi kralj kao da se ništa nije dogodilo. — Vidite li da u pogledu novca ima znatne promene

— Kao od nule do osamnaest— odvrati veselo musketar. — Ah, evo šta je bilo potrebno Vašem veličanstvu onog dana kad je njegovo veličanstvo Čarls II, došao u Bloa. Danas ove dve države ne bi bile u zavadi; jer moram to da kažem, da i tu, vidim jedan kamen spoticanja.

— Prvo, — odgovori Luj živo — vi ste nepravični gospodine; jer da mi je proviđenje dozvolilo da dam toga dana jedan milion svome bratu, vi ne biste napustili moju službu, i prema tome, vi ne biste stekli bogatstvo… Kao što ono maločas rekoste… Ali i pored te sreće, ja imam još jednu, i ne treba da vas plaši da ću se posvađati sa Velikom Britanijom.

Jedan sobar prekide kralja i prijavi g. de Liona.

— Uđite, gospodine — reče kralj; — vi ste tačni, to znači da ste dobar sluga. Da vidimo vaše pismo mome bratu Čarlsu II.

D’Artanjan načulji uši.

— Pričekajte jedan trenutak, gospodine; — reče nemarno Luj Gaskonjcu — treba da pošaljem u London svoj pristanak za brak između moga brata, g. vojvode od Orleana i ledi Anrijete Stjuart.

— Pobeđujete me, izgleda mi — prošaputa d’Artanjan, dok je kralj potpisivao, to pismo i otpuštao g. de Liona; — ali, boga mi, priznajem, da ću biti sve zadovoljniji, što me on više bude pobeđivao.

Kralj gledaše za g. de Lionom sve dok se vrata ne zatvoriše za njim. On čak učini tri koraka kao da je hteo da pođe za svojim ministrom. Ali posle ta tri koraka on malo zastade, a kada se približi d’Artanjanu, reče:

— A sad, gospodine, požurimo da završimo. Kad smo ono bili u Bloa, rekli ste mi da niste bogati.

— Sad jesam, Sire.

— Da, ali to se mene ne tiče; vi imate svoj novac, ne moj, to ja ne računam.

— Ja ne razumem sasvim dobro šta hoće da kaže Vaše veličanstvo.

— Onda, umesto da puštate da vam se izvlače reči, govorite sami; da li bi vam bila dovoljna stalna plata od dvadeset hiljada livri godišnje?

— Ali, Sire… — reče d’Artanjan gledajući zaprepašćeno.

— Da li bi vam bila dovoljna četiri konja, za čiju hranu i opremu ne biste imali da brinete, i jedan dodatak u novcu koliko zatražite prema prilikama i potrebama, ili više volite stalnu platu koja bi na primer bila četrdeset hiljada livri? Recite.

— Sire, Vaše veličanstvo…

— Da, vi ste iznenađeni, to je sasvim prirodno i to sam i očekivao; hajde govorite, ili ću misliti da više ne shvatate onako brzo, što sam uvek cenio kod vas.

— Izvesno je, Sire, da su dvadeset hiljada livri godišnje lepa svota, ali…

— Nema tu ali. Da ili ne. Je li to pristojna plata?

— Oh, zaista…

— Onda ćete se zadovoljiti time? To je vrlo dobro. Uostalom bolje je da računate sporedne troškove zasebno; to ćete udesiti sa Kolberom; sad pređimo na nešto važnije,

— Ali, Sire, ja sam kazao Vašem veličanstvu…

— Da ste želeli da se odmorite, znam to, samo ja sam vam odgovorio da ja to ne želim… mislim da sam ja gospodar?

— Da, Sire.

— U dobri čas! Bili ste na putu nekad da postanete vrhovni zapovednik musketara?

— Da, Sire.

— E, pa lepo! Evo vam dekret koji je potpisan. Ja ga stavljam u fioku. Onog dana kada se budete vratili sa izvesnog puta na koji ću vas poslati, tog dana vi ćete sami uzeti dekret iz fioke.

D’Artanjan se kolebao i nije dizao glavu.

— Hajde, gospodine, — reče kralj — pomislio bi čovek videći vas, da vi ne znate da je na dvoru francuskog kralja, vrhovni zapovednik musketara stariji od maršala Francuske?

— Sire, ja to znam.

— Onda, izgleda da ne verujete mojoj reči?

— Oh, Sire, nikad… Nemojte nikad verovati tako što.

— Hteo sam da vam dokažem da ste vi, koji ste tako dobar sluga, izgubili dobrog gospodara; da li sam ja pomalo gospodar koji vama treba?

— Počinjem da verujem da jeste, Sire.

— Onda ćete, gospodine, da stupite na svoju dužnost. U vašem odredu vlada nered od kako ste vi otišli, ljudi skitaju, zalaze u krčme gde se tuku uprkos naredbi koje sam ja propisao i onih koje je propisao moj otac. Vi ćete uvesti red što je brže moguće.

— Da, Sire.

— Više nećete napuštati moju ličnost.

— Dobro.

— Ići ćete sa mnom u rat i u logoru ćete imati šator pokraj mog.

— Ali, Sire, ako mi namećete službu kao što je ova, onda nije potrebno da mi Vaše veličanstvo daje dvadeset hiljada livri, koje neće biti zaslužene.

— Ja hoću da vi imate dom koji odgovara vašem položaju, da priređujete ručkove i večere, hoću da moj vrhovni zapovednik musketara bude važna ličnost.

— Ali ja ne volim poklonjen novac, ja hoću novac koji je zarađen! — odgovori žustro d’Artanjan. — Vaše mi veličanstvo daje jedan posao koji je za lenjivce i koji će ma ko moći da vrši za četiri hiljade livri.

Luj XIV poče da se smeje.

— Vi ste lukav Gaskonjac, gospodine d’Artanjane, izazivate me da vam kažem svoju tajnu.

— Šta! Vaše veličanstvo ima, dakle, neku tajnu?

— Da, gospodine.

— Pa lepo! Onda primam onih dvadeset hiljada livri, pošto ću imati da čuvam tajnu i da ćutim, a to je od neocenjive vrednosti u današnje vreme. Hoće li sad Vaše veličanstvo da kaže šta ima?

— Obući ćete svoje čizme, gospodine d’Artanjane, i pojahaćete svoga konja.

— Odmah?

— Kroz dva dana.

— U dobri čas! Sire, jer ja moram da uredim neke poslove pre polaska, naročito ako tamo budem imao da se tučem.

— Može i to da bude.

— Tući ćemo se. Ali, Sire, vi ste umeli da zadovoljite lakomost za novcem, slavoljublje, vi ste umeli da zadovoljite srce g. d’Artanjana, ali ste zaboravili na jednu stvar.

— Na koju?

— Vi niste zadovoljili njegovu sujetu: kada ću ja da postanem vitez nekog kraljevog ordena?

— To vas brine?

— Pa, da. Moj prijatelj Atos je sav iskićen njima, i to mi je malo krivo.

— Vi ćete biti odlikovani mesec dana pošto budete uzeli svoj dekret o postavljenju za vrhovnog zapovednika musketara.

— A! A! — reče oficir zamišljeno — Pošto se vratim sa onog puta?

— Tako je.

— Kuda me šalje Vaše veličanstvo?

— Poznajete di Bretanju?

— Ne, Sire.

— Imate li tamo prijatelja?

— U Bretanji? Bogami, ne!

— Utoliko bolje. Da li se razumete u utvrđenja?

D’Artanjan se nasmeši.

— Mislim da se razumem, Sire.

— To jest, da li možete da razlikujete jednu tvrđavu od običnog utvrđenja koje je dozvoljeno vlastelinima, našim vazalima?

— Ja umem da razlikujem tvrđavu od bedema, kao što se uočava razlika između jednog oklopa i kore od pastete, je li to dovoljno?

— Dobro gospodine. Dakle, poći ćete.

— U Bretanju?

— Da.

— Sam?

— Potpuno sam. To jest nećete čak moći ni da povedete jednog slugu.

— Mogu li da upitam Vaše veličanstvo zbog čega to?

— Zato što biste i vi sami, gospodine, dobro učinili da se ponekad prerušite u slugu iz otmene kuće. Vaše lice vrlo dobro svi poznaju u Francuskoj, gospodine d’Artanjane.

— A posle, Sire?

— A posle ćete se šetati kroz Bretanju i posmatraćete vrlo pažljivo utvrđenja u tom kraju.

— Na obali?

— I na ostrvima.

— A!

— Počećete sa Bel-Il-an-Mer.

— Koji je svojina g. Fukea? — reče d’Artanjan ozbiljnim glasom, gledajući Luja XIV svojim pametnim očima.

— Mislim da ste u pravu gospodine, i da je zaista Bel-Il drbro utvrđenje.

— I Vaše veličanstvo hoće da se ja uverim da li je Bel-Il dobro utvrđenje.

— Da.

— Da li su utvrđenja nova ili stara?

— Tako je.

— Da li su slučajno, vazali g. vrhovnog rukovaoca dovoljno brojni da mogu da obrazuju jedan garnizon?

— Eto šta ja od vas tražim, gospodine; tačno ste pogodili.

— A ako se ne dižu utvrđenja, Sire?

— Šetaćete se po Bretanji, slušaćete šta se govori i donosićete zaključke.

D’Artanjan počeša brk.

— Ja sam znači kraljev uhoda? — reče on kratko i jasno.

— Ne, gospodine.

— Izvinite, Sire, ja sam to, pošto uhodim za račun Vašeg veličanstva.

— Vi idete da izviđate, gospodine. Kao kad biste išli na čelu mojih musketara sa mačem u ruci da izviđate neka mesta, ili položaj neprijatelja…

Kad ču tu reč, d’Artanjan neprimetno zadrhta.

— Da li biste — nastavi kralj — smatrali onda da ste uhoda?

— Ne, ne! — reče d’Artanjan zamislivši se — To je drugo, kad se uhodi neprijatelj; onda ste samo vojnik… A ako se utvrđuje Bel-Il? — dodade on odmah.

— Nacrtaćete tačan plan utvrđenja.

— Hoće li me pustiti da uđem?

— To se mene ne tiče, to je vaša stvar. Zar niste čuli da sam odredio za vas dodatak od dvadeset hiljada livri godišnje, ako vam budu potrebni?

— Dabome da jesam, Sire, ali ako se tu ne dižu utvrđenja.

— Vratićete se mirno, ne zamarajući svoga konja.

— Sire, spreman sam.

— Prvo ćete otići sutra kod g. vrhovnog rukovaoca da primite četvrtinu godišnje plate koju sam vam odredio. Poznajete li g. Fukea?

— Vrlo malo, Sire; ali ću obratiti pažnju Vašem veličanstvu da nije hitno da ga upoznam.

— Izvinite, ali nije tako, gospodine, jer će on odbiti da vam da novac koji ja želim da vam isplatim, a ja to čekam.

— A! — reče d’Artanjan — A posle, Sire.

— Kad on odbije da vam da taj novac, vi ćete ići da ga zatražite od g. Kolbera. Sad se setih, imate li dobrog konja?

— Odličnog, Sire.

— Koliko ste ga platili?

— Sto pedeset zlatnika.

— Kupujem ga od vas. Evo vam nalog za isplatu na dve stotine zlatnika.

— Ali meni je potreban konj za putovanje, Sire.

— Pa?

— Pa, vi mi uzimate konja.

— Ali, ne, naprotiv, ja vam ga dajem. Samo, pošto je on moj, a nije više vaš, siguran sam da ga nećete štedeti.

— Vašem se veličanstvu, dakle, žuri?

— Mnogo.

— Zbog čega onda moram da čekam dva dana?

— Iz dva razloga koji su meni poznati.

— To je nešto drugo. Konj može da nadoknadi ta dva dana za onih osam, koliko će imati da putuje, a tu su i poštanska kola.

— To, ne, ne, poštanska kola mogu da budu prilično opasna, gospodine d’Artanjane. Idite, i nemojte zaboraviti da ste u mojoj službi.

— Sire, nisam ja taj koji je ikad to zaboravio! Ukoliko ću se sati prekosutra oprostiti od Vašeg veličanstva.

— Gde stanujete?

— Moraću odsad stanovati u Luvru.

— Ja to neću. Zadržite svoj stan u gradu, ja ću za njega plaćati. Rešio sam da pođete noću, pošto treba da odete a da vas niko ne vidi, ili ako vas vidi, da ne zna da ste u mojoj službi… Čuvajte tajnu, gospodine.

— Ovim rečima je Vaše veličanstvo pokvarilo sve što je dosad kazalo.

— Pitam vas gde stanujete, jer ne mogu uvek da šaljem kod g. grofa de La Fer da vas traže.

— Stanujem kod g. Planšea, bakalina u ulici Lombar, kod firme Zlatni tučak.

— Izlazite malo, pokazujte se još manje, i čekajte moja naređenja.

— Međutim, moraću da idem da primim novac, Sire.

— To je istina; ali kad budete išli u vrhovno rukovodstvo, gde ide toliko sveta, vi ćete se pomešati sa gomilom.

— Nemam naloge za isplatu, da bih mogao da primim novac, Sire.

— Evo ih.

Kralj potpisa.

D’Artanjan pogleda da vidi da li je sve ispravno.

— To je novac, — reče on — a novac se čita ili broji.

— Zbogom, gospodine d’Artanjane, — dodade kralj — mislim da ste me dobro razumeli?

— Ja sam razumeo da me Vaše veličanstvo šalje u Bel-Il-an-Mer, i to je sve.

— Da biste saznali?

— Da bih saznao kako stoji sa radovima g. Fukea, i to je sve.

— Dobro. Pretpostavljam da mogu da vas uhvate?

— Ja, ja to ne pretpostavljam — odgovori smelo Gaskonjac.

— Pretpostavljam da mogu da vas ubiju — nastavi kralj.

— To nije verovatno, Sire.

— U prvom slučaju, ćutaćete; u drugom slučaju, neka se ne nađu kod vas nikakve isprave iz kojih bi se moglo saznati ko ste.

D’Artanjan sleže ramenima, ne pridržavajući se mnogo pravila o učtivosti, i oprosti se od kralja govoreći sebi: „Ona kiša iz Engleske i dalje pada! Stanimo ispod oluka.”

LIV

KUĆA G. FUKEA

Dok se d’Artanjan vraćao kod Planšea. otežale glave koju su mučile misli o svemu onome što mu se dogodilo, odigravala se jedna scena sasvim druge prirode, koja međutim nije bila bez veze sa razgovorom koji je naš musketar imao sa kraljem; samo se ova scena događala izvan Pariza, u jednoj kući koju je vrhovni rukovalac imao u selu Sen-Mande.

Ministar beše stigao u ovaj letnjikovac u pratnji svoga prvog pomoćnika koji je nosio jednu ogromnu lisnicu punu akata; jedne je trebalo pregledati, a drugi su čekali da budu potpisani.

Kako je moglo biti oko pet sati posle podne, gospodari behu već večerali: a sad se spremala večera za sporedne goste, a njih je bilo dvadesetoro.

Vrhovni rukovalac se nigde ne zadrža; čim siđe s kola, on odmah uđe u kuću, prođe kroz više odaja i dođe do svoje sobe za rad: on izjavi da hoće da bude sam, jer ima da radi, i izda naređenje da ga ne uznemiravaju ni zbog čega, sem ako stigne neko naređenje od kralja.

I zaista, čim to naredi, Fuke se zatvori u sobu, a dva sobara se postaviše ispred njegovih vrata da čuvaju stražu.

Tada Fuke povuče rezu koja pokrenu jednu dasku u veličini vrata, koja kao da ih zazida, tako da niko nije mogao ništa da čuje, ni da vidi šta se događa u sobi. Ali je bilo izvesno da se Fuke zatvara da ne bi mogao niko da uđe, jer se on uputi pravo svom pisaćem stolu, sede, otvori lisnicu, i iz ove ogromne hrpe hartije poče da odabira ono što je njemu bilo potrebno.

Nije prošlo ni deset minuta otkako je ušao i otkako su preduzete sve mere predostrožnosti, o kojima smo govorili, kad do njegovih ušiju dopre i privuče njegovu pažnju ponavljano, brzo i ravnomerno zvonjenje. Fuke podiže glavu i poče pažljivo da sluša.

Ovo učestano zvonjenje se nastavljaše. Tada ovaj čovek sav predan poslu ustade, načini jedan pokret kojim je ispoljavao svoje nestrpljenje i pođe pravo prema ogledalu iza koga je neka ruka ili neki skriveni mehanizam pokretao neko zvonce.

To je bilo jedno veliko ogledalo u zidu. Još tri potpuno ista ogledala su bila simetrično postavljena u ovoj sobi. Ono prvo se ni po čemu nije razlikovalo od ostalih.

Ovo brzo i ponavljano zvonjenje je svakako bio neki ugovoreni znak, jer se u trenutku kad se Fuke beše približio ogledalu slušajući, ono ponovo začu.

— O! O! — prošaputa vrhovni rukovalac iznenađen — Ko li je to tamo? Nikog nisam očekivao danas.

I svakako da bi odgovorio na onaj znak koji je bio dat, vrhovni rukovalac povuče jedan zlatan ekser iz tog ogledala i prodrma ga triput.

Zatim se vrati na svoje mesto i sede.

— Boga mi, neka čeka — reče on.

I zadubivši se u ovo more hartija koje su bile pred njim, izgledalo je da on samo misli na svoj posao. I zaista, Fuke je neverovatno brzo i sa izvanrednom oštrinom duha, čitao i najduže spise, najnečitkije rukopise, popravljao, stavljao primedbe, pišući grozničavo, tako da se posao topio u njegovim rukama, i bezbroj potpisa, cifara, napomena, nagomilavalo se kao da su deset pisara, to jest sto prstiju i deset mozgova radili, a ne deset prstiju i samo mozak ovog čoveka.

Fuke, koji je bio udubljen u ovaj posao, samo je s vremena na vreme dizao glavu i bacao brz pogled na zidni časovnik preko puta njega.

Fuke je određivao koliko posla treba da svrši; kad bi to odredio, on je svršavao za jedan sat, on sam, koliko neko drugi ne bi svršio ni za jedan dan: prema tome, uvek je bio siguran — samo ako ga niko ne bi omeo — da će završiti u onom roku koji je odredila njegova izvanredno velika radna sposobnost. Ali usred ovog njegovog grozničavog rada odsečno zvonjenje onog zvonceta koje se nalazilo iza ogledala začu se još jednom, još nestrpljivije i prema tome još upornije.

— Gle, izgleda da je gospođa nestrpljiva — reče Fuke; — hajde, hajde, ne uzrujavajmo se, to je sigurno grofica; ali ne, grofica je otišla na tri dana u Rambuje. Onda je predsednikovica. Oh, predsednikovica ne bi ovako izigravala veliku gospođu, ona bi zvonila poniznije i čekala bi da se ja smilujem da se pojavim. A najjasnije je u svemu ovome da ja ne mogu da pogodim ko to može biti, a vrlo dobro znam ko ne može biti. A pošto to niste vi, markizo, pošto ne možete biti vi, neka ide dođavola svaka druga!

I on nastavi svoj posao uprkos ponavljanih poziva zvonceta. Međutim, posle četvrt sata, i Fuke posta nestrpljiv; on svrši vrlo brzo ono što mu je još ostalo, gurnu hartije u lisnicu i pogleda se u ogledalo, dok je ovo kratko zvonjenje bilo sve upornije.

— O! O! — reče on — Otkud ova žestina? Šta se dogodilo? Koja me ovo Arijana³⁸ čeka sa ovolikim nestrpljenjem? Hajde, da vidimo.

On tada pritisnu vrhom prsta na ekser koji se nalazio prema onom koji već beše povukao. Odmah se ogledalo pokrenu kao krilo nekih vrata i ukaza se jedan prilično dubok orman u zidu, u koji vrhovni rukovalac uđe i nestade kao u kakvoj ogromnoj kutiji. Tu on pritisnu drugu oprugu pomoću koje se pomače ne jedna daska, već čitav jedan deo zida i on iziđe kroz otvor, ostavljajući da se vrata sama zatvore.

Tada Fuke siđe niz jedno dvadesetak stepenika i nađe se u jednom dugom popločanom podzemnom hodniku, osvetljenom samo jedva primetnim mazgalama. Zidovi ovog podzemnog hodnika bili su od pločica, a pod je bio zastrt ćilimovima.

Ovaj podzemni hodnik je prolazio ispod one ulice koja je odvajala Fukeovu kuću od Vensenskog parka. Na kraju ovog hodnika nalazile su se uvojite stepenice koje su bile prema onim stepenicama niz koje je Fuke sišao. On se pope uz te druge stepenice i pomoću opruge koja se nalazila u jednom ormanu u zidu, on prođe kpoz taj orman, sličan onom iz njegove sobe za rad, i pređe u jednu sobu koja je bila izvanredno gospodstveno nameštena.

Kad tu uđe, on osmotri pažljipo da li su se vrata zatvorila ne ostavljajući nikakav trag, i svakako zadovoljan onim što je video, on otvori jednim pozlaćenim ključićem, koji triput obrnu u bravi, vrata koja su bila prema njemu.

Ovog puta se kroz ova vrata ulazilo u jednu sobu raskošno nameštenu, u kojoj je sedela na jastučićima jedna žena izvanredne lepote; ona polete prema Fukeu kad ču škljocanje brave.

— Oh, gospode bože, — povika ovaj, uzmaknuvši iznenađen — gospođo markizo de Belijer, vi, vi ovde!

— Da, — prošaputa markiza — ja sam ovde, gospodine.

— Markizo, draga markizo! — dodade Fuke, spremajući se da padne na kolena pred njom. — Ah, bože moj! Ali kako ste došli ovamo? A ja sam vas ostavio da čekate!

— Veoma dugo, gospodine, oh, da, veoma dugo!

— Smatram sebe prilično srećnim, kad je ovo čekanje moglo da vam izgleda dugo, markizo.

— Večnost, gospodine, oh, ja sam zvonila više od dvadeset puta; zar niste čuli?

— Markizo, vi ste bledi, vi drhtite!

— Histe, dakle, čuli da vas neko zove?

— Ah, jesam, sasvim sam dobro čuo, gospođo, ali nisam mogao da dođem. Kako sam mogao da pretpostavim da ste to vi, posle onog vašeg hladnog ponašanja, vašeg odbijanja? Da sam mogao da naslutim kakva me sreća očekuje, verujte mi, markizo, ja bih sve ostavio i došao da padnem na kolena pred vama, kao što to u ovom trenutku činim.

Markiza pogleda oko sebe.

— Jesmo li sasvim sami, gospodine? — upita ona.

— O! Da, gospođo, uveravam vas.

— Stvarno je tako — reče tužno markiza

— Vi uzdišete?

— Koliko tajanstvenosti, koliko predostrožnosti, — reče markiza sa izvesnom gorčinom — i kako se bojite da se ne posumnja da imate neku ljubav!

— Da li biste više voleli da je javno pokazujem?

— Oh, ne, i to pokazuje da ste čovek koji ima mnogo obzira — reče markiza smešeći se.

— Hajde, hajde, markizo, ne prekorevajte me, preklinjem vas.

— Da vas prekorevam, imam li ja na to pravo?

— Ne, nažalost, ne, ali recite, mi vi, koju već godinu dana volim ljubavlju koja mi nije uzvraćena i koja je bez nade…

— Vi se varate: bez nade, to je istina, ali ne i koja nije uzvraćena, ne.

— Oh, za mene postoji samo jedan dokaz ljubavi, i taj dokaz ja još čekam.

— Donosim vam ga, gospodine.

Fuke pokuša da obgrli markizu, ali se ona istrže iz zagrljaja.

— Zar ćete uvek pogrešno razumeti, gospodine, i zar nećete da primite jedinu stvar krju ja mogu da vam dam, odanost.

— Oh, onda vi mene ne volite; odanost je samo vrlina, ljubav je strast.

— Saslušajte me, gospodine, preklinjem vas; ja ne bih došla ovamo da nemam ozbiljnog razloga, vi to dobro razumete.

— Malo me se tiče razlog, kad ste vi tu, kad govorim sa vama, kad vas gledam.

— Da, u pravu ste, glavno je da sam ja tu, da me niko nije video i da mogu da razgovaram sa vama.

Fuke kleknu na oba kolena.

— Govorite, govorite, gospođo, — reče on — ja vas slušam.

Markiza pogleda Fukea koji je klečao pred njom, a oči ove žene su izražavale neobičnu ljubav i setu.

— Ah! — prošaputa ona najzad — Kako bih želela da sam ona koja ima prava da vas gleda svakog trenutka, da govori sa vama svakog trenutka! Kako bih želela da sam ona koja bdi nad vama, ona kojoj nisu potrebne tajanstvene opruge da bi vas dozvala, da bi se pred njom pojavio, kao kakav vazdušni duh, čovek koga ona voli, da ga gleda jedan sat, a zatim da vidi kako iščezava obavijen tamnom koprenom tajanstvenosti, koja je još čudnija kad on odlazi, nego kad je dolazio. Oh, ta je žena vrlo srećna!

— Da ne govorite slučajno o mojoj ženi, markizo? — reče Fuke smešeći se.

— Da, zaista o njoj govorim.

— Pa lepo! Nemojte joj zavideti na njenoj sreći, markizo; od svih žena sa kojima imam veze, gospođa Fuke je ona koja me najmanje viđa, koja najmanje govori sa mnom i kojoj se najmanje poveravam.

— Ali bar njoj nije potrebno da pritiskuje rukom, kao što sam ja to učinila, na ukras nekog ogledala da bih vas dozvala, gospodine; njoj bar ne odgovarate tajanstvenim i strašnim zvonjenjem zvonceta čija se opruga nalazi ne znam gde; njoj bar niste zabranili da pokuša da pronikne tajnu ovog načina dolaženja u vezu sa vama, preteći joj da ćete zauvek raskinuti vezu sa njom, kao što ste zabranili svima onima koje su dolazile ovamo pre mene, i koje će dolaziti posle mene?

— Ah, draga markizo, kako ste nepravični, i kako malo znate šta činite kad se tužite na ovu tajanstvenost. Samo kad postoji tajanstvenost, može se nesmetano voleti, a čovek može da bude srećan, samo kad voli ne prezajući ni od čega. Ali govorimo opet o sebi, o onoj odanosti o kojoj ste mi govorili, ili bolje reći zavaravajte me, markizo, dozvoljavajući mi da verujem da je ta odanost ljubav.

— Maločas, — nastavi markiza prevlaćeći preko očiju rukom izvajanom prema najlepšem modelu starih grčkih vajara — maločas sam bila spremna da govorim; moje misli su bile jasne, slobodne; sad sam sva zbunjena, uzbuđena, sva drhtim; bojim se da ne dolazim da vam javim rđavu vest.

— Ako toj rđavoj vesti dugujem što ste ovde, markizo, neka ta rđava vest bude dobrodošla; ili bolje da kažem, markizo, pošto ste vi ovde, pošto mi priznajete da vam nisam sasvim ravnodušan, ostavimo tu rđavu vest na stranu, i govorimo samo o vama.

— Ne, ne, naprotiv, tražite da vam ja kažem; zahtevajte da vam je odmah kažem, da me ne zavede nikakvo osećanje; Fuke, prijatelju, tiče se jedne vrlo važne stvari.

— Čudite me, markizo; čak mogu da kažem, plašite me, vi koji ste tako ozbiljni, tako promišljeni, vi koji tako dobro poznajete društvo u kojem živimo. To je dakle, nešto ozbiljno?

— Oh, vrlo ozbiljno, slušajte!

— Pre svega mi recite kako ste došli ovamo?

— Posle ćete saznati, ali prvo ono što je najhitnije.

— Govorite, markizo, govorite! Sažalite se na moje nestrpljenje, preklinjem vas!

— Znate li da je g. Kolber imenovan za rukovaoca finansijama?

— Šta kažete! Kolber, mali Kolber?!

— Da, Kolber, mali Kolber.

— Desna ruka g. de Mazarena?

— Tako je.

— Pa lepo! Šta vi u tome vidite strašno, draga markizo? Mali Kolber rukovalac finansijama, to je čudno, priznajem, ali nije strašno.

— Verujete li vi da je kralj dao, bez ikakvog hitnog povoda, ovakav položaj onome koga vi nazivate malom cepidlakom?

— Pre svega, da li je stvarno istina da mu ga je kralj dao?

— Kažu.

— Ko to kaže?

— Svi.

— Svi, to znači niko; navedite mi nekog ko bi mogao da bude dobro obavešten, a ko to kaže.

— Gospođa Vanel.

— Ah, zaista počinjete da me plašite — reče Fuke smejući se; — istina je, ako je neko dobro obavešten ili treba da je dobro obavešten, to je osoba čije ste ime izgovorili.

— Nemojte reći ništa rđavo o jadnoj Margariti, gospodine Fuke, jer vas ona još uvek voli.

— Šta, kažete! Zaista! To je da čovek veruje. Mislio sam da je onaj mali Kolber, kao što ste to maločas kazali, uništio uspomenu na tu ljubav, zbrisao je, zatrpao je.

— Fuke, Fuke, eto dakle kakvi ste vi prema onima koje ste napustili!

— Hajde, nećete valjda da uzimate u odbranu gospođu Vanel, markizo?

— Da, ja ću je braniti, jer ponavljam vam, ona vas još uvek voli i dokaz je što vas spasava.

— Preko vas, markizo; to je vrlo vešto od njene strane. Nijedan anđeo mi ne bi mogao biti miliji i ne bi mogao da me sigurnije povede putem spasenja. Ali prvo mi recite, poznajete li vi Margaritu?

— To mi je prijateljica iz manastira.

— I vi kažete da vam je ona saopštila da je g. Kolber imenovan za rukovaoca finansijama?

— Da.

— Pa lepo, razjasnite, mi ovo, markizo; eto, g. Kolber je rukovalac finansijama, neka je tako. Čime jedan nadzornik finansijama, to jest moj potčinjeni, moj činovnik, može da mi naškodi ili nanese štetu, pa ma to bio i g. Kolber?

— Kako izgleda, vi ne razmišljate, gospodine — odgovori markiza.

— O čemu?

— O ovome: vas g. Kolber mrzi.

— Mene! — uzviknu Fuke — Oh, bože moj, markizo, ali gde vi živite? Mene svi mrze, ovaj, kao i svi ostali.

— Ovaj više od ostalih.

— Više od ostalih, neka je tako.

— On je slavoljubiv.

— Ko to nije, markizo.

— Da, ali njegovo slavoljublje nema granice.

— Ja to dobro vidim, pošto je on težio da me zameni kod gospođe Vanel.

— I da je uspeo, pazite dobro.

— Hoćete li da kažete da mu je cilj da od rukovaoca finansijama postane vrhovni rukovalac finansijama?

— Zar se vi toga niste već plašili?

— O! O! — reče Fuke — Da me zameni kod gospođe Vanel, dobro, ali kod kralja, to je nešto drugo. Francuska ne može tako lako da se kupi kao žena glavnog računoispitivača.

— Eh, gospodine, sve se može kupiti, ako ne zlatom, a ono spletkom.

— Vi, naprotiv, znate da nije tako, vi, gospođo, kojoj sam ponudio milione.

— Trebalo je umesto tih miliona da mi ponudite pravu ljubav, Fuke, jedinu, bezgraničnu: na to bih pristala. Vidite li da se sve može kupiti, ako ne na jedan način, a ono na neki drugi.

— I tako vi mislite da se g. Kolber u ovom trenutku pogađa za položaj vrhovnog rukovaoca, na kome se ja sad nalazim? Hajde, hajde, markizo, umirite se, nije on još dovoljno bogat da bi mogao da ga kupi.

— Ali ako vam ga ukrade?

— A, to je nešto drugo. Na nesreću, pre nego što se dođe do mene, to jest u srce tvrđave, treba rušiti, treba prodreti kroz bedeme, a ja sam vraški utvrđen, markizo.

— A to što vi nazivate svojim bedemima, to su vama odani ljudi, to su vaši prijatelji?

— Tako je.

— Je li g. d’Emeri jedan od vama odanih ljudi?

— Da.

— Je li g. Liodo jedan od vaših prijatelja?

— Svakako.

— A g. de Vanen?

— Ah! G. de Vanen, sa njim neka rade šta hoće, ali…

— Ali?

— Ali neka ne diraju u one druge.

— E pa lepo! Ako nećete da diraju u g. g. d’Emerija i Liodoa, vreme je da se postarate.

— Od koga im preti opasnost?

— Hoćete li sad da me saslušate?

— Kao i uvek, markizo.

— Nećete me prekidati?

— Govorite.

— Pa lepo! Jutros je Margarita poslala da mi kažu da dođem kod nje.

— A!

— Da.

— A šta je htela od vas?

— ,,Ne usuđujem se da odem kod g. Fukea ja lično”, rekla je ona.

— Koješta! A zašto? Da li ona misli da bih je ja prekoreo? Jadna žena, zaista se mnogo vara!

— „Idite vi kod njega i recite mu da se čuva g. Kolbera.”

— Kako, ona me opominje da se čuvam njenog ljubavnika?

— Kazala sam vam da vas ona još uvek voli.

— A posle, markizo?

— ,,G. de Kolber”, dodala je ona „došao je pre dva sata da mi javi da je postao rukovalac finansijama.”

— Ja sam vam rekao, markizo, da će ovako g. Kolber još više biti pod mojom vlašću.

— Da, ali to nije sve: Margarita je, kao što znate, u prijateljstvu sa gospođom d’Emeri i sa gospođom Liodo.

— Znam.

— E, pa lepo! G. Kolber je nju dugo ispitivao o bogatstvu ova dva gospodina i o tome koliko su oni odani vama.

— O, što se tiče ove dvojice, za njih jemčim; trebalo bi ih ubiti pa da ne budu više privrženi meni.

— Zatim, kako je gospođa Vanel morala, da bi primila neku posetu, da napusti jedan trenutak g. Kolbera, i kako g. Kolber uvek radi, čim je novi rukovalac ostao sam, on je izvukao olovku iz džepa, i kako je na jednom stolu bilo hartije, počeo je nešto da beleži.

— Nešto da beleži o Emeriju i Liodou?

— Tako je.

Bio bih radoznao da znam šta je bilo u tim zabeleškama.

— To sam baš i došla da vam donesem.

— Gospođa Vanel je uzela zabeleške g. Kolbera i šalje ih meni?

— Ne, ali nekim slučajem, koji liči na čudo, ona ima otisak tih zabeležaka.

— Kako to?

— Slušajte. Kazala sam vam da je g. Kolber našao hartiju na jednom stolu.

— Da.

— Da je izvukao olovku iz džepa.

— Da.

— I da je nešto pisao na toj hartiji.

— Da.

— E, pa lepo! U ovoj olovci je bio grafit, koji je tvrd: na prvom listu su slova bila crna, a na drugom je ostao samo otisak.

— A posle?

— Kolber, cepajući prvi list nije mislio na drugi.

— Pa šta onda?

— Pa eto, sa drugog ste mogli pročitati šta je bilo na prvom: gospođa Vanel je pročitala i poslala da mi kažu da dođem kod nje.

— A!

— A zatim, pošto se uverila da sam vam odana prijateljica, dala mi je tu hartiju i kazala mi kako se tajno ulazi u ovu kuću.

— A ta hartija? — reče Fuke zbunivši se malo.

— Evo je, gospodine. Čitajte — reče markiza.

Fuke pročita.

Imena zakupaca poreze koje treba da osudi sud: d’Emeri, prijatelj g. F…, Liodo, prijatelj g. F…, de Vanen, bez važnosti.

— D’Emeri! Liodo! — povika Fuke ponovo čitajući.

— Prijatelji g. F… — pokaza prstom markiza.

— Ali šta ima da znače ove reči: „Da ih osudi sud?”

— Bože moj, — reče markiza — to je jasno, izgleda mi. Uostalom još niste došli do kraja. Čitajte, čitajte.

Fuke nastavi:

— Prvu dvojicu na smrt, trećeg otpustiti sa g. g. d’Otmon i de La Valet, kojima će se samo oduzeti imanje.”

— Blagi bože! — uzviknu Fuke — Na smrt, Liodoa i d’Emeria! Pa i da ih sud osudi na smrt, kralj ne bi potvrdio njegovu presudu, a kazna se ne izvršava bez kraljevog potpisa.

— Kralj je postavio Kolbera za rukovaoca.

— Oh! — reče Fuke, kao da je već video kako se otvara ponor pod njegovim nogama — Nemoguće! Ali ko je prevukao olovkom slova g. Kolbera?

— Ja. Bojala sam se da se prva slova ne izbrišu.

— Ah! Saznaću sve.

— Nećete ništa saznati, gospodine, jer isuviše potcenjujete svoga neprijatelja.

— Oprostite mi, draga markizo, izvinite me, da, g. Kolber je moj neprijatelj, verujem; da, g. Kolber je čovek koga se treba bojati, priznajem, ali ja imam vremena, i pošto ste vi tu, pošto ste me uverili u svoju odanost, pošto se mi dozvolili da naslutim vašu ljubav, pošto smo sami…

— Ja sam došla da vas spasem, g. Fuke, a ne da sebe upropastim; — reče markiza ustajući — i zato dobro pazite…

— Markizo, zaista, vi pokazujete suviše veliki strah, sem ako taj strah nije samo izgovor…

— Ovaj g. Kolber ima okorelo srce! Čuvajte se!

I Fuke ustade.

— A ja? — upita on.

— Oh, vaše je srce samo plemenito. Čuvajte se!

— I tako?

— Ja sam učinila ono što je trebalo, prijatelju, izlažući se opasnosti da izgubim svoj dobar glas. Zbogom!

— Ne, zbogom, doviđenja!

— Možda, reče markiza.

I pružajući svoju ruku da je Fuke poljubi, ona pođe tako odvažno prema vratima, da se Fuke ne usudi da joj prepreči put.

A Fuke opet pođe, oborene glave i natmurena čela, onim podzemnim hodnikom duž koga su bile sprovedene metalne žice koje su dovodile u vezu jednu kuću sa drugom prenoseći sa poleđina dvaju ogledala želje i dozive dva lica koja su želela da dođu u vezu jedno s drugim.

LV

OPAT FUKE

Fuke požuri da pređe u svoje odaje prolazeći kroz podzemni hodnik i pokrećući oprugu na ogledalu. Tek što je ušao u svoju sobu za rad, on ču da neko kuca na vrata; u isto vreme jedan dobro poznat glas viknu:

— Otvorite, gospodine, molim vas, otvorite.

Fuke brzo dovede u red sve ono po čemu bi se moglo primetiti da je uznemiren i da se udaljavao iz sobe; on rasturi hartije po stolu, uze pero, i da bi dobio u vremenu, upita ne otvarajući vrata:

— Ko je?

— Šta! Njegova milost ne zna ko sam? — odgovori glas.

— Kako da ne, — reče u sebi Fuke — pa dabome, prijatelju, sasvim dobro znam ko si!

A zatim reče glasno:

— Niste li to vi, Gurvile?

— Pa da, Vaša milosti.

Fuke ustade, baci poslednji pogled na jedno od svojih ogledala, priđe vratima, gurnu rezu, i Gurvil uđe.

— Ah, Vaša milosti, ah, Vaša milosti, — reče on — kakva svirepost.

— Zašto?

— Već četvrt sata vas preklinjem da otvorite, a vi mi čak i ne odgovarate.

— Jednom za svagda treba da dobro zapamtite da neću da me uznemiravate kad radim. I mada vi činite izuzetak, Gurvile, hoću da se poštuju moja naređenja kad su u pitanju drugi.

— Vaša milosti, u ovom trenutku sve bih prekršio, razvalio, razrušio, naređenja, vrata, reze, zidove.

— A! A! Dogodilo se, dakle, nešto važno? — upita Fuke.

— Oh, uveravam vas, Vaša milosti — reče Gurvil.

— A šta se to dogodilo? — nastavi Fuke, koji se uzbudi videvši kako je uznemiren njegov najprisniji poverenik.

— Obrazovan je jedan tajni sud, Vaša milosti.

— Ja to znam, ali da li se on sastaje, Gurvile.

— Ne samo da se on sastaje, već je i doneo jednu presudu… Vaša milosti.

— Presudu! — reče vrhovni rukovalac uzdrhtavši i prebledevši, i to ne mogaše da sakrije. — Presudu! A ko je osuđen?

— Dva vaša prijatelja.

— Liodo i d’Emeri, jelte?

— Da, Vaša milosti.

— Ali kakva presuda?

— Smrtna presuda.

— Donesena! Ah, vi se varate, Gurvile, to nije moguće!

— Evo prepisa te presude koju kralj treba da potpiše danas, ako već to nije učinio.

Fuke žudno ščepa hartiju, pročita, i vrati je Gurvilu.

— Kralj neće potpisati — reče on.

Gurvil odmahnu glavom.

— Vaša milosti, g. Kolber je odvažan savetodavac; nemojte imati vere u njega.

— Opet g. Kolber! — uzviknu Fuke — Zašto ovo ime svaki čas, od pre dva tri dana, neprijatno para moje uši? To se pridaje isuviše važnosti jednom tako beznačajnom čoveku. Neka se pojavi g. Kolber, ja ću pogledati, neka digne glavu, ja ću ga smrviti; ipak je potrebno da ima nešto što se na njemu ističe, na čemu bi mogao da se zaustavi moj pogled, neka ravna podloga, na koju bi moja noga mogla da stane.

— Imajte strpljenja, Vaša milosti, jer vi ne znate šta vredi g. Kolber… Proučite ga brzo; sa ovim mračnim finansijerom je isto kao i sa onim meteorima, koje oko ne vidi nikad potpuno pre nego što padne i načini užasnu nesreću; kad ih čovek oseti, dockan je, jer je već smrt nastupila.

— Ah, Gurvile, to je mnogo, — odvrati Fuke smešeći se — dozvolite mi, prijatelju da se ne preplašim tako lako; G. Kolber, meteor! Dovraga! Čekaćemo taj meteor… Da vidimo dela, a ne reči. Šta je on uradio?

— Naručio je dvoja vešala kod pariskog dželata — odgovori samo Gurvil.

Fuke podiže glavu i pogled mu sevnu.

— Jeste li sigurni da je tako kao što kažete? — povika on.

— Evo dokaza, Vaša milosti.

I Gurvil pruži vrhovnom rukovaocu jednu zabelešku koju beše dostavio jedan od sekretara u pariskoj opštini, koji je bio Fukeov čovek.

— Da, istina je, — prošaputa ministar — postavlja se gubilište… ali kralj još nije potpisao. Gurvile, kralj neće to potpisati.

— Uskoro ću to saznati — reče Gurvil.

— Kako?

— Ako je kralj potpisao, vešala će biti večeras poslata u opštinu da bi bila podignuta sutra ujutru.

— Ali ne, ne; — uzviknu opet Fuke — vi se svi varate i obmanjujete i mene; Liodo je prekjuče ujutru bio kod mene; pre tri dana mi je stiglo sirakuzansko vino koje mi je onaj jadni d’Emeri poslao.

— Šta to dokazuje? — odvrati Gurvil — Sem da se sud potajno sastao, ispitivao slučaj u odsustvu optuženih, i da je presuda već bila donesena kad su oni uhapšeni.

— Oni su dakle uhapšeni?

— Naravno.

— Ali gde, kada, kako su bili uhapšeni?

— Liodo, juče u zoru; d’Emeri, prekjuče uveče, kad se vraćao od svoje milosnice; zbog njihovog nestanka nije se niko uznemirio, ali je najedanput Kolber otkrio svoje namere i objavio da su uhapšeni; u ovom trenutku to se trubi po Parizu, i zaista, Vaša milosti, samo vi ne znate za taj događaj.

Fuke poče da hoda po sobi sa sve bolnijim i bolnijim nespokojstvom.

— Šta ste odlučili, Vaša milosti? — reče Gurvil.

— Ako je tako, ići ću kod kralja — uzviknu Fuke. — Ali idući u Luvr, svratiću prvo u opštinu. Ako je presuda potpisana, onda ćemo videti!

Gurvil sleže ramenima:

— Neverovanje, ti si nesreća svih velikih duhova!

— Gurvile!

— Da, — nastavi ovaj — i ti ih upropašćuješ kao što zaraza uništi ljude, to jest u jednom trenutku.

— Pođimo! — uzviknu Fuke — Naredite da se otvori, Gurvile.

— Pazite, — reče ovaj — g. opat Fuke je tu.

— A, moj brat, — odvrati Fuke ljutito — on je tu? On zna, dakle, neku neprijatnu novost i po svom običaju se raduje što je donosi? Dođavola! Ako je moj brat tu, moje stvari stoje rđavo, Gurvile. Zašto mi to ranije niste kazali? Lakše biste mogli da me ubedite.

— Vaša milost ga kleveta; — reče Gurvil smejući se — on ne dolazi u rđavoj nameri.

— Eto ti sad, vi ga pravdate — uzviknu Fuke — To je jedan mlad čovek koji nema srca, lakomislen, raspikuća.

— Ona zna da ste vi bogati.

— On želi moju propast.

— On želi vaš novac. I to je sve.

— Dosta, dosta! Sto hiljada zlatnika mesečno za vreme od dve godine. Sto mu gromova! To ja dajem, Gurvile, a ja znam svoje račune.

Gurvil se ćuteći lukavo nasmeja.

— Da, hoćete da kažete da to kralj daje; — reče vrhovni rukovalac — to je rđava šala i nije joj ovde mesto.

— Nemojte se ljutiti, Vaša milosti.

— Hajde! Neka kažu opatu Fukeu da ide, ja nemam ni prebijene pare.

Gurvil pođe prema vratima.

— Mesec dana nije dolazio da me poseti, — nastavi Fuke — zašto nije pustio da prođu dva meseca?

— Zato što se kaje što živi u rđavom društvu — reče Gurvil — i što vas više voli od svih onih lupeža.

— Hvala vam na takvoj ljubavi. Danas ste mi čudan branilac, Gurvile… branite opata Fukea!

— Eh! Svaka stvar i svaki čovek imaju i svoje dobre strane, korisne, Vaša milosti.

— Lupeži koje opat plaća i napija mogu da budu korisni? De, dokažite mi to.

— Ako se ukaže potreba, Vaša milost će biti srećna da joj se ovi lupeži nađu pri ruci.

— I ti mi onda savetuješ da se pomirim sa g. opatom? — reče podsmešljivo Fuke.

— Savetujem vam da ne budete u svađi sa sto dvadeset hulja koji bi mogli, stavljajući svoje mačeve jedan na drugi, da naprave kordon od čelika kojim bi moglo da se opkoli tri hiljade ljudi.

Prolazeći ispred Gurvila, Fuke baci na njega jedan prodoran pogled.

— Dobro. Uvedite g. opata Fukea — reče on slugama. — U pravu ste, Gurvile.

Dva minuta docnije opat se pojavi na vratima, klanjajući se duboko.

To je bio čovek od četrdeset do četrdeset i pet godina, pola svešteno lice, pola ratnik, opat sa svim osobinama jednog ubojice; nije nosio mač, ali se naslućivalo da ima pištolj.

Fuke ga pozdravi pre kao stariji brat, nego kao ministar.

— Čime vam mogu biti na usluzi, gospodine opate? — reče on.

— Oh, oh, kako sa mnom govorite, brate!

— Govorim kao čovek koji žuri, gospodine.

Opat pogleda Gurvila obešenjački, Fukea zabrinuto, i reče:

— Moram večeras da isplatim tri stotine zlatnika g. de Brežiju… dug načinjen pri kockanju je svetinja.

— Šta imate još? — reče Fuke hrabro, jer je razumeo da ga opat Fuke ne bi uznemiravao zbog ovakve sitnice.

— Hiljadu svom kasapinu, koji neće više da me snabdeva.

— Šta još?

— Hiljadu dvesta krojaču… — nastavi opat — ovaj nevaljalac me je naterao da uzmem natrag sedam nedovršenih odela mojih lakeja i tako su moje livreje dovedene u pitanje, i moja milosnica namerava da me napusti i da umesto mene uzme jednog zakupca poreze, a to bi bilo ponižavajuće za sveštenički red.

— Šta ima još? — upita Fuke.

— Zapamtite, gospodine, — reče skrušeno opat — da nisam ništa tražio za sebe.

— To je vrlo lepo od vas, gospodine, — odvrati Fuke — i zato, kao što vidite, ja čekam.

— I ja ne tražim ništa, oh, ne… a to ne znači da imam… uveravam vas.

Ministar se zamisli jedan trenutak.

— Hiljadu i dvesta krojaču, — reče on — to je za mnogo odela, izgleda mi?

— Ja izdržavam sto ljudi! — reče gordo opat. — A to je teret, mislim.

— Zašto sto ljudi? — reče Fuke. — Jeste li vi Rišelje ili Mazaren pa da morate imati sto ljudi da vas čuvaju? Čemu vam služe tih sto ljudi? Govorite, recite?

— Vi mene to pitate! — povika opat Fuke. — Ah! Kako možete da mi postavljate ovakva pitanja! Zašto izdržavam sto ljudi?

— Pa da, postavljam vam to pitanje. Šta će vam sto ljudi? Odgovarajte!

— Nezahvalniče! — nastavi opat sve uzbuđeniji.

— Izrazite se jasno.

— Ali, gospodine vrhovni rukovaoče, meni je potreban samo jedan sobar, i još da sam sam, ja bih sam sebe služio, ali da branim vas, koji imate toliko neprijatelja… sto ljudi, mi nije dovoljno. Sto ljudi!… Trebalo bi mi deset hiljada. Izdržavam, dakle, sve to da se na javnim mestima, da se na skupovima niko ne usudi da podigne glas protiv vas; a da ovoga nema, gospodine, vas bi obasuli proklinjanjima i klevetama i vi ne biste mogli da se održite osam dana, manje od osam dana, razumete li?

— Ah, nisam znao da u vama imam takvog branioca, gospodine opate.

— Vi u to sumnjate! — povika opat. — Slušajte, dakle, šta se dogodilo. Baš juče, u ulici Išet, jedan čovek je kupovao jedno pile.

— Pa lepo kako je to moglo meni da naškodi, opate?

— Ovako. Pile nije bilo debelo. Kupac nije hteo da plati osamnaest sua, govoreći da ne može da plati osamnaest sua za kožu jednog pileta iz koga je g. Fuke izvukao svu mast.

— Pa šta je posle bilo?

— Na ove reči počeše da se smeju, — nastavi opat — da se smeju na vaš račun, sto mu vragova, i ološ se okupi. Podsmevalo dodade: „Dajte mi jedno pile koje hrani g. Kolber, to bi bilo nešto dobro, i ja bih ga platio koliko god zatražite”. Odmah zapljeskaše. Strašna bruka! Razumete; sramota zbog koje brat mora da pokrije lice.

Fuke pocrvene.

— I vi ste ga pokrili — reče vrhovni rukovalac.

— Ne, jer sam tu u gomili imao jednog od svojih ljudi — nastavi opat; — jednog novajliju koji je došao iz unutrašnjosti, nekog g. de Menvila, koga naročito volim. On se progura kroz gomilu i reče podsmevalu:

,,Dosta, gospodine rđava šaljivčino! Probodi sabljom ti tog tvog Kolbera.” „Udri po Fukeu!”, odvrati podsmevalo. Na to oni isukaše mačeve tu pred pečenjarnicom gde ih posmatraše krug radoznalaca koji se stvori oko njih, i pet stotina radoznalaca sa prozora.

— Pa šta je onda bilo? — reče Fuke.

— Pa eto, gospodine, moj Menvil probode podsmevala, na veliko zaprepašćenje prisutnih i reče pečenjaru:

,,Uzmite ovog ćurana, prijatelju, on je deblji od vašeg pileta.” Eto, gospodine, — završi opat pobedonosno — na šta trošim svoje prihode; branim čast porodice, gospodine.

Fuke saže glavu.

— A imam stotinu ovakvih — produži opat.

— Dobro — reče Fuke; predajte svoj račun Gurvilu. i ostanite večeras ovde, kod mene.

— Priređujete večeru?

— Priređujem večeru.

— Ali, blagajna je zatvorena.

— Gurvil će vam otvoriti. Idite, gospodine opate, idite.

Opat se pokloni.

— Onda smo prijatelji? — reče on.

— Da, prijatelji. Hajdemo Gurvile.

— Vi izlazite? Nećete biti na večeri?

— Biću ovde kroz jedan sat, budite spokojni.

On zatim reče tiho Gurvilu:

— Neka upregnu moje engleske konje i pravo u parisku opštinu.

LVI

VINO G. LA FONTENA

Već su počele da pristižu u Sen-Mande kočije sa Fukeovim zvanicama; već su u celoj kući bili uzrujani zbog priprema za večeru, kad vrhovni rukovalac pojuri sa svojim brzim konjima putem za Pariz i, idući obalom gde je bilo manje sveta, stiže pred parisku opštinu. Bilo je četvrt do osam. Fuke siđe na uglu ulice Lon-Pon i uputi se sa Gurvilom pešice prema trgu Grev.

Kad su prešli trg, oni videše jednog čoveka u odelu crne i ljubičaste boje, koji je pristojno izgledao i spremajući se da se popne u jedne iznajmljene kočije, govorio kočijašu da vozi u Vensen. Pred njim je bila velika kotarica puna boca koje beše kupio u krčmi kod Bogorodičine slike.

— Eh! Pa to je Vatel, moj upravitelj trpeze! — reče Fuke Gurvilu.

— Da, Vaša milosti — odvrati ovaj.

— Šta li on traži u krčmi kod Bogorodičine slike?

— Svakako kupuje vino.

— Kako, za mene se kupuje vino u krčmi? — reče Fuke. — Moj je podrum znači vrlo bedan!

I on pođe prema upravitelju trpeze koji je vrlo brižljivo smeštao vino u kočije.

— Hej, Vatele! — viknu on zapovedničkim glasom.

— Pazite, Vaša milosti, — reče Gurvil — mogu vas poznati.

— A šta!… šta me se tiče? Vatele!

Čovek obučen u odelo crne i ljubičaste boje okrete se.

To je bilo jedno dobroćudno, blago i bezizrazno lice, lice nekog matematičara, samo bez oholosti koje ovi obično pokazuju. Bilo je nečeg sjajnog u očima ovog čoveka, prilično duhovit osmeh lebdeo mu je na usnama; ali bi dobar posmatrač brzo primetio da ovaj sjaj i ovaj osmeh nisu bili ničim izazvani i nisu bili nikom upućeni.

Vatel se smešio kao svaki rasejani čovek, ili se zanimao nekim poslom kao dete.

Kad ču da ga neko zove, on se okrete.

— Oh, — reče on — to je Vaša milost?

— Da, to sam ja. Šta dođavola radite ovde, Vatele?… Vino! Kupujete vino u jednoj krčmi na trgu Grev! Hajde još da to kupujete u krčmi kod Šišarke ili kod Zelene rešetke.

— Ali, Vaša milosti, — reče Vatel mirno, pošto baci jedan neprijateljski pogled na Gurvila — zašto se u to drugi mešaju?… Zar ja ne vodim dovoljno računa o podrumu?

— Da, svakako da vodite, ali…

— Šta, ali?… — odvrati Vatel.

Gurvil dade znak vrhovnom rukovaocu, hvatajući ga za ruku.

— Nemojte se ljutiti, Vatele; mislio sam da je moj podrum, vaš podrum, prilično dobro snabdeven i da ne bih morao da se snabdevam u krčmi kod Bogorodičine slike.

— Eh, gospodine! — reče Vatel, ne obraćajući se više sa: Vaša milosti, već sa gospodine, i to sa izvesnim prezirom — Vaš podrum je tako dobro snabdeven, da neki od vaših gostiju ne piju kad su na večeri kod vas.

Fuke se začudi i pogleda u Gurvila, a zatim u Vatela.

— Kažem da vaš podrumar nije imao vina za sve ukuse, gospodine, i da g. de La Fonten, g. Pelison i g. Konrar ne piju kad su u vašem domu. Ova gospoda ne vole fina vina: šta vi tu možete?

— Pa onda?

— Onda, ovde imam vino iz Žoanjija koje oni vole. Ja znam da oni dolaze da ga piju u krčmi kod Bogorodičine slike jedanput nedeljno. Evo zašto sam došao da ga kupim.

Fuke nije imao ništa više da kaže… On je bio skoro uzbuđen.

Vatel je svakako imao još mnogo da kaže i jasno se videlo da je ljut.

— To bi bilo isto kao kad biste mi prebacili, Vaša milosti, što idem u ulicu Planš-Mibre da donesem lično jabukovaču koju pije g. Lore kad dolazi kod nas na večeru.

— Lore pije jabukovaču kad je u mojoj kući? — uzviknu Fuke smejući se.

— Eh, da, gospodine, eh! Da, i evo zašto rado dolazi da večera kod vas.

— Vatele, — povika Fuke stežući ruku svom upravitelju trpeze — vi ste zaista silan čovek! Zahvaljujem vam, Vatele, što ste shvatili da su u mom domu g. de La Fonten, g. Konrar i g. Lore isto što i vojvode i perovi, isto što i prinčevi, više nego ja. Vatele, vi ste dobar sluga i ja udvostručujem vašu platu.

Vatel čak i ne zahvali; on sleže malo ramenima i prošaputa ovu mudru rečenicu:

— Poniženje je za čoveka kad mu neko zahvaljuje što je izvršio svoju dužnost.

— U pravu je — reče Gurvil, koji jednim pokretom ruke skrenu Fukeovu pažnju na drugu stranu. On mu je pokazivao jedna niska teretna kola koja su vukla dva konja, a na tim kolima su se tresla dvoja vešala sa gvozdenim klincima; ona su ležala jedna na drugima i bila uvezana lancima, dok je jedan stražar sedeo na glavnoj gredi i izdržavao je kako je mogao, pakosna tumačenja stotinak skitnica koji su naslućivali kome su bila namenjena ta vešala i išli za njima sve do opštine.

Fuke uzdrhta.

— Vidite li, Gurvile, odluka je pala.

— Ali još nije izvršena — reče Gurvil. — Oh, ne zavaravajte se, Vaša milosti; ako su već uspeli da uspavaju vaše prijateljstvo i vašu nepoverljivost, ako je stvar dotle došla, vi ništa nećete moći da izmenite.

— Ali ja nisam ništa potvrdio svojim potpisom — odvrati Fuke.

— G. de Lion je sigurno potvrdio umesto vas.

— Idem u Luvr.

— Vi nećete ići.

— I vi mi savetujete da učinim tu podlost! Vi me savetujete da napustim svoje prijatelje, mada mogu da se borim, savetujete mi da bacim oružje koje imam u ruci?

— Ne savetujem vam ništa od svega toga, Vaša milosti; možete li u ovom trenutku da se odreknete položaja vrhovnog rukovaoca?

— Ne.

— E, pa lepo! Ali ako kralj, međutim, hoće da vas smeni?

— On će me smeniti, bio ja blizu ili daleko.

— Da, ali ga bar nećete uvrediti.

— Da, ali ću se pokazati kukavica, a ja neću da moji prijatelji umru, i oni neće umreti.

— I zbog toga je potrebno da idete u Luvr?

— Gurvile!

— Pazite!… Ako odete u Luvr ili ćete morati otvoreno da branite svoje prijatelje, to jest da javno kažete šta mislite, ili da ih se odreknete zauvek.

— To nikada!

— Oprostite mi… Kralj će vas silom naterati da birate, ili ćete mu to već sami predložiti.

— To je tačno.

— Eto zašto nije potrebno da dođe do tog sukoba… Vratimo se u Sen-Mande, Vaša milosti.

— Gurvile, ja se neću pomaći sa ovog mesta gde treba da se izvrši zločin, gde ću biti potpuno osramoćen, neću se pomaći, kažem, dok ne nađem način da pobedim svoje neprijatelje.

— Vaša milosti, — odgovori Gurvil — izazvali bi moje sažaljenje, kad ne bih znao da ste vi jedan od najpametnijih ljudi na ovome svetu. Vi imate sto pedeset miliona; po svom položaju ravni ste kralju; sto pedeset puta moćniji on njega po bogatstvu. G. Kolber nije imao čak ni toliko pameti da natera kralja da primi ono što mu je Mazaren zaveštao. A kad je neko najbogatiji u kraljevini, i hoće da potroši novac, ako ne može da uradi onako kako želi, znači da je jadan čovek. Vratimo se, kažem vam, u Sen-Mande.

— Da upitamo Pelisona za savet? Da.

— Ne, Vaša milosti, da izbrojimo vaš novac.

— Hajdemo! — reče Fuke čiji je pogled bio zažaren — Da, da! U Sen-Mande!

On se ponovo pope u svoje kočije, i Gurvil sa njim. Usput, na kraju predgrađa Sen-Antoan, oni sretoše mala Vatelova kola, kojima je on mirno prenosio svoje vino iz Žoanjija.

Crni konji, poterani svom brzinom, preplašiše u prolazu plašljivog konja upravitelja trpeze, koji povuče glavu kroz prozor i viknu sav preplašen:

— Pazite na moje boce!

LVII

SVEČANA DVORANA U SEN-MANDEU

Pedeset osoba je čekalo vrhovnog rukovaoca. On čak i ne ode da ga malo dotera njegov sobar, već iz predvorja uđe odmah u prvi salon. Tu su svi njegovi prijatelji bili na okupu i razgovarali. Vrhovni rukovalac se spremao da naredi da počne večera; opat Fuke je naročito željno iščekivao povratak svoga brata i dočekivao i zabavljao goste, dok je ovaj bio odsutan.

Kad vrhovni rukovalac stiže, začu se radosno i prijateljsko žagorenje: Fukea, koji je bio vrlo ljubazan, uvek dobro raspoložen i izvanredno darežljiv, voleli su njegovi pesnici, njegovi umetnici i njegovi poslovni ljudi. Njegovo čelo, sa koga je njegov mali dvor čitao, kao sa čela nekog božanstva, sve šta on oseća, da bi se po tome upravljao, njegovo čelo koje se nije nabiralo ni kad je svršavao najteže poslove, te večeri je bilo bleđe nego obično, i mnogi to primetiše. Fuke sede u sredinu stola odakle je veselo vodio prvu reč za vreme večere. On ispriča La Fontenu o Vatelovom odlaženju u Pariz.

On ispriča Pelisonu o Menvilovom doživljaju i o mršavom piletu, i to tako, da svi za stolom čuše.

Tada nastadoše bučan smeh i podsmešljive šale, koji prestadoše tek kad Pelison, sa ozbiljnim i tužnim izrazom na licu, dade jedan znak.

Opat Fuke, ne znajući zbog čega je njegov brat počeo razgovor o ovome, pažljivo je slušao i uzalud očekivao da mu izraz Gurvilovog lica ili lica vrhovnog rukovaoca to protumače.

Pelison reče:

— Šta! Govorite o g. Kolberu?

— A zašto ne bismo govorili, — odvrati Fuke — ako je istina, kako se priča, da ga je kralj postavio za svog rukovaoca finansijama?

Čim je Fuke sa izričitom namerom izgovorio ove reči, začuše se bučni uzvici među gostima.

— Jednog tvrdicu! — reče jedan.

— Nekog ko nije niko i ništa! — reče drugi.

— Jednog licemera! — reče treći.

Pelison i Fuke se značajno pogledaše.

— Zaista, gospodo, — reče on — mi govorimo rđavo o jednom čoveku koga niko od nas ne poznaje: ne pokazujemo nimalo milosrđa niti razuma, a eto, i g. vrhovni rukovalac je istog mišljenja kao i ja, siguran sam u to.

— Potpuno istog — odvrati Fuke. — Ostavimo debele piliće g. Kolberu, danas treba poklanjati pažnje samo g. Vatelovim fazanima nadevenim pečurkama.

Ove reči rasteraše taman oblak nespokojstva koji se beše nadneo nad zvanicama.

Gurvil toliko oraspoloži pesnike vinom iz Žoanjija, opat, vešt kao čovek kome je potrebno da se dočepa tuđih zlatnika, toliko dobro raspoloži finansijere i vojnike, da oni u ovom veselom pijanstvu i razgovoru zaboraviše potpuno na predmet svog nespokojstva.

Mazarenov testament je bio predmet razgovora za vreme druge polovine i kraja večere; zatim Fuke naredi da se ogromne posude sa slatkim pićima donesu u salon koji je bio do svečane dvorane. I on pređe tamo, držeći za ruku jednu ženu, koja je bila kraljica te večeri jer joj on beše poklonio najviše pažnje.

Zatim svirači odoše da večeraju, a gosti počeše da šetaju po svečanoj dvorani, i po vrtovima gde je prolećni vazduh bio blag i mirisav.

Pelison tada priđe vrhovnom rukovaocu i reče mu:

— Vašu milost muči neki jad?

— Veliki, gospodine ministre, tražite od Gurvila da vam to ispriča.

Okrenuvši se, Pelison naiđe na La Fontena koji ga nagazi. On morade da sasluša jedan stih na latinskom, koji pesnik beše ispevao u čast Vatela.

La Fonten je već jedan sat recitovao taj stih po svim uglovima, tražeći pogodnu osobu kojoj bi mogao da ga izgovori.

On poverova da će moći da zadrži Pelisona, ali mu ovaj izmače.

Onda se obrati Loreu, koji beše spevao jednu strofu od četiri stiha u čast večere i domaćina.

La Fonten je uzalud tražio ko će biti najpogodniji da čuje njegov stih, a Lore, ko će da sasluša njegovu strofu.

On morade da se odmakne od g. grofa de Šanoa, koga Fuke beše uhvatio podruku.

Opat Fuke oseti da će pesnik, koji je bio kao i uvek rasejan, da pođe za ovom dvojicom koji su razgovarali, i umeša se.

La Fonten se odmah prilepi uz njega i poče da recituje svoj stih.

Opat, koji nije znao latinski, mahao je glavom i desno i levo, praveći iste pokrete kao i La Fonten telom, po ritmu i prelazima daktila i spondeja.

Za to vreme je, iza velikih posuda sa slatkim vinom, Fuke pričao g. Šanou, svome zetu, o onome što se dogodilo.

— Treba poslati ove koji su izlišni da posmatraju vatromet, — reče Pelison Gurvilu — a mi ćemo razgovarati ovde.

— Dobro — odvrati Gurvil, koji reče nekoliko reči Vatelu.

Tada ovaj povede prema vrtovima veći deo gospodičića, dama i ćeretala, a za to vreme su se Fuke i njegovi prijatelji šetali po svečanoj dvorani koju je osvetljavalo trista sveća, gde su ih mogli videti svi ljubitelji vatrometa koji su šetali po vrtu.

Tada Gurvil priđe Fukeu i reče mu:

— Gospodine, svi smo ovde.

— Svi? — reče Fuke.

— Da, prebrojte.

Fuke se okrete i prebroja. Bilo ih je osmoro.

Pelison i Gurvil su išli podruku, pretvarajući se da razgovaraju o beznačajnim stvarima.

Lore i dva oficira su činili to isto, idući u suprotnom pravcu.

Opat Fuke je šetao sam.

Fuke je išao sa g. Šanoom i izgledalo je kao da je udubljen u razgovor sa njim.

— Gospodo, — reče on — neka svaki od vas, ne dižući glavu, nastavi da ide, kao da ne obraća pažnju na mene; nastavite da šetate, sami smo, slušajte me.

Nasta potpuna tišina, koju su prekidali samo udaljeni uzvici veselih zvanica koji su se smeštali u šumarcima da bi bolje videli vatromet.

Čudno je bilo videti ove ljude koji su išli u malim grupama, a od kojih svaki kao da je bio zauzet nečim drugim, dok su, međutim, pažljivo slušali jednog od njih, koji i sam kao da je govorio samo sa svojim susedom.

— Gospodo, — reče Fuke — svakako ste primetili da dva naša prijatelja nisu na sastanku koji obično imamo sredom… Tako vam boga, opate, nemojte zastajati; to nije potrebno da biste mogli da čujete; krećite se, preklinjem vas, držite glavu što prirodnije, a kako možete daleko da vidite, stanite kod otvorenog prozora, i ako primetite da neko ide prema svečanoj dvorani, obavestite nas kašljanjem.

Opat posluša.

— Ja nisam primetio da su oni odsutni — reče Pelison, koji je u tom trenutku bio potpuno okrenut leđima Fukeu i išao u suprotnom pravcu.

— Ja, — reče Lore — ja ne vidim g. Liodoa koji mi daje platu.

— A ja, — reče opat koji je stajao kod prozora — ja ne vidim svog dragog d’Emerija koji mi dutuje hiljadu i sto livri od poslednjeg kartanja.

— Lore, — nastavi Fuke hodajući oborene glave i potišten — vi nećete više dobijati platu od Liodoa; a vi, opate, nikada nećete dobiti vaših hiljadu i sto livri koje vam duguje d’Emeri, jer će i jedan i drugi uskoro umreti.

— Umreti? — povikaše svi, i kad čuše ove strašne reči prestadoše i nehotice da glume.

— Smirite se, gospodo, — reče Fuke — možda nas neko posmatra iz potaje… Kazao sam umreti.

— Umreti! — ponovi Pelison — Da umru ti ljudi koje sam video nema ni osam dana potpuno zdrave i vesele, pred kojima je bila budućnost. Šta je čovek, bože moj! Kad neka bolest može da ga uništi najedanput?

— Nije u pitanju bolest — reče Fuke.

— A! Onda ima leka — reče Lore.

— Nema nikakvog leka. G. g. de Liodo i d’Emeri će sutra umreti.

— A od čega onda umiru ova gospoda? — povika jedan oficir.

— Pitajte to onog ko ih ubija — odgovori Fuke.

— Ko ih ubija?! Ubijaju ih! — povikaše svi užasnuti.

— Nešto još bolje. Vešaju ih — prošaputa Fuke jezivim glasom, koji odjeknu, kao zvono koje oglašuje mrtve u ovoj raskošnoj i blistavoj dvorani, punoj slika, cveća, kadife i pozlate.

I nehotično svi se zaustaviše; opat se udalji od svog prozora; prve rakete vatrometa su se dizale u vazduh iznad vrhova drveća.

Jedan glasan uzvik, koji je dolazio iz vrtova, privuče Fukea da i on uživa u tom prizoru.

On se približi prozoru, a njegovi prijatelji stadoše iza njega, spremni da zadovolje i najmanju njegovu želju.

— Gospodo, — reče on — g. Kolber je naredio da se uhapse i da se osude moja dva prijatelja, i da se sutra izvrši smrtna kazna nad njima: šta sad treba ja da uradim?

— Sto mu gromova! — reče opat prvi — Treba proburaziti g. Kolbera.

— Vaša milosti, — reče Pelison — treba govoriti sa njegovim veličanstvom.

— Ali, dragi moj Pelisone, kralj je potpisao naređenje da se izvrši smrtna kazna.

— E, pa lepo! — reče grof de Šano — Potrebno je da kazna ne bude izvršena, i to je sve.

— Nemoguće je,— reče Gurvil — osim ako podmitimo tamničare.

— Ili upravnika tamnice — reče Fuke.

— Možemo da udesimo da noćas zatvorenici pobegnu iz tamnice.

— Ko od vas uzima na sebe da svrši taj posao?

— Ja ću odneti novac — reče opat.

— Ja ću odneti poruku — reče Pelison.

— Poruku i novac, — reče Fuke — pet stotina hiljada livri za upravnika tamnice Konsijeržeri, to je dovoljno; ali ćemo dati i milion, ako bude potrebno.

— Milion! — uzviknu opat — Ali za polovinu od toga ja bih uništio pola Pariza.

— Budimo staloženi, — reče Pelison — kad pridobijemo za sebe upravnika, zatvorenici će pobeći; kad budu van opasnosti, oni će podbuniti Kolberove neprijatelje i dokazaće kralju da njegovo prvo deljenje pravde nije nepogrešivo, kao i sve ono u čemu se preteruje.

— Idite, dakle, u Pariz, Pelisone, — reče Fuke — i dovedite te dve žrtve; sutra ćemo videti šta ćemo.

— Gurvile, dajte Pelisonu pet stotina hiljada livri.

— Pazite da vas đavo ne odnese, — reče opat — dođavola! kakvu odgovornost primate na sebe. Dozvolite da vam ja malo pomognem.

— Ćutite, — reče Fuke — neko dolazi. Ah, vatromet je kao neka čarolija!

U tom trenutku varnice počeše da padaju kao kiša i da se slivaju na granje susedne šumice.

Pelison i Gurvil iziđoše zajedno na vrata dvorane; Fuke siđe u vrt sa ostalom petoricom zaverenika.

LVIII

EPIKUREJCI

Kako je Fuke obraćao ili izgledalo da obraća svu svoju pažnju sjajnom osvetljenju, čežnjivim zvucima violina i oboa, praskavim snopovima vatrometa koji su žareći nebo rujnim odblescima, isticali iza drveća tamne obrise vensenske kule; kako se, rekosmo, vrhovni rukovalac finansijama osmehivao na dame i na pesnike, svečanost nije bila manje vesela nego obično, i Vatel koji je uznemirenim, pa čak i surevnjivim pogledom upadljivo tražio Fukeov pogled, nije bio nezadovoljan prijemom na koji je naišla večernja zabava, čijim je pripremama on rukovodio.

Po završenom vatrometu društvo se rasturi po vrtovima i po mermernim hodnicima sa onom nemarnom slobodom koja je odavala da domaćin zaboravlja na svoju veličinu, pokazujući toliko ljubaznog gostoprimstva i toliko divne bezbrižnosti.

Pesnici se raziđoše po šumarcima držeći se podruku; neki se ispružiše na mahovinu, što je nanelo veliku štetu odelu od kadife i frizurama, u koje se uvukoše suvi listići i travčice.

Nekoliko dama slušahu pevanje umetnika i stihove pesnika, dok druge slušahu prozu koju su vrlo vešto čitali ljudi koji nisu bili ni glumci ni pesnici, ali kojima mladost i usamljenost davahu neobičnu rečitost u kojoj su one naročito uživale.

— Zašto naš učitelj Epikur³⁹ nije sišao u vrt? — upita La Fonten. — Nikada pravi Epikur nije napuštao svoje učenike, naš učitelj, dakle, greši.

— Gospodine, — odgovori mu Konrar — nemate pravo da se tako uporno kitite imenom epikurejca; ovde odista ništa ne podseća na učenje filozofa iz Garžeta.

— Koješta! — odvrati La Fonten — Zar nije pisano da je Epikur kupio veliki vrt i da je u njemu srećno živeo sa svojim prijateljima?

— To je istina.

— Pa šta onda! Zar g. Fuke nije kupio veliki vrt u Sen-Mande, i zar mi ne živimo tamo spokojno sa njim i sa našim prijateljima?

— Svakako, ali, na nesreću ne mogu ni vrt ni prijatelj da stvore tu sličnost. Dakle, u čemu je sličnost između učenja g. Fukea i učenja Epikura?

— Evo je: „Zadovoljstvo pruža sreću.”

— Pa onda?

— Pa lepo, ja ne nalazim da smo nesrećni, bar ja nisam. Imao sam dobar obed, vino iz Žoanjija koje su bili ljubazni da donesu za mene iz moje omiljene krčme i niko nije kazao nikakvu glupost za vreme večere koja je trajala čitav sat, iako je tu bilo milionera i dvadeset pesnika.

— Stanite. Govorili ste o vinu iz Žoanjija i o dobrom jelu; ostajete li pri tome?

— Ostajem, antesho, kao što se kaže u Por-Roajalu⁴⁰.

— Setite se onda da je veliki Epikur živeo i naterao svoje učenike da žive o hlebu, povrću i čistoj vodi.

— To nije sigurno, — reče La Fonten — možda ste pomešali Epikura sa Pitagorom, dragi moj Konraru.

— Setite se isto tako da stari filozof nije bio veliki prijatelj bogova i sudija.

— Ah! Ne mogu dopustiti da tako govorite, — odvrati La Fonten — Epikur je što i g. Fuke.

— Ne upoređujte ga sa g. vrhovnim rukovaocem finansijama, inače ćete dati za pravo glasovima koji već kruže o njemu i o nama.

— Kakvi glasovi?

— Da smo rđavi Francuzi, ravnodušni prema vladaocu, i da se oglušujemo o zakone.

— Ja se, dakle, vraćam na svoje pređašnje tvrđenje — nastavi La Fonten. — Čujte, Konraru, evo Epikurovog naravoučenija… koje uostalom smatram, ako već moram to da vam kažem, kao neku izmišljenu priču. Sve što se u drevnosti ma i najmanje ističe, to je priča. Jupiter, ako dobro obratimo pažnju, predstavlja život, Alkid, snagu. Tu su reči koje mi daju za pravo: Zevs: to je zèn, živeti; Alkid: to je alsé, snaga. I eto vidite, Epikur to je nežno staranje, to je zaštita; a ko bolje čuva državu, ko bolje štiti narod nego g. Fuke?

— Vi mi govorite o postanku reči a ne o naravoučeniju: ja kažem, da smo mi, mi moderni epikurejci, rđavi građani.

— Oh! — uzviknu La Fonten — Ako postanemo rđavi građani to neće biti zato što se vladamo po učiteljevim pravilima. Čujte jednu od njegovih najvažnijih mudrih izreka.

— Slušam.

— Poželite dobre upravljače.

— Pa onda?

— Pa eto! Šta nam govori g. Fuke svakog dana? „Kada će se naći neko ko će dobro upravljati?” Zar ne kaže on to? Hajde, Konraru, budite iskreni!

— Istina je da to kaže.

— Pa eto! To je Epikurovo učenje.

— Da, ali to je pomalo buntovno.

— Kako! To je buntovno kad neko hoće da ima dobre upravljače?

— Svakako, kad su oni koji upravljaju rđavi.

— Samo strpljenja! Ja imam odgovor na sve.

— Čak i na ono što sam vam maločas rekao?

— Slušajte: „Pokorite se onima koji rđavo upravljaju…”

— Jeste! Tako stoji napisano. Cacôs politeuousi… Priznajete li mi tačnost navoda?

— Razume se! Kako da ne. Znate li, dragi moj La Fontene, da vi govorite grčki kao Ezop?

— Rugate li mi se, dragi Konraru?

— Bože sačuvaj!

— Onda, vratimo se g. Fukeu. Šta nam je on neprestano ponavljao? Zar nije ovo: „Kakav je prostak taj Mazaren! Kakav magarac! Kakva krvopija! A međutim treba se pokoravati tom ugursuzu…” Hajde, Konraru, je li govorio tako, ili nije?

— Priznajem da je tako govorio, pa možda čak isuviše često.

— Kao i Epikur, prijatelju dragi, uvek kao i Epikur: ja ponavljam, mi smo epikurejci i to je vrlo zabavno.

— Da, ali bojim se da se ne pojavi pored naše neka druga sekta kao što je bila Epiktetova⁴¹, znate, onaj filozof iz Hijeropolisa, onaj koji je govorio da je hleb raskoš, povrće rasipništvo, a čista voda pijančenje; onaj koji ga je kad ga je njegov gospodar tukao, govorio, gunđajući doduše pomalo, ali ne ljuteći se: „Kladimo se da ste mi slomili nogu?” i koji je dobio opkladu.

— Bio je glup kao tele, taj Epiktet.

— Neka je i tako; ali se može lako vratiti u modu, samo ako promeni svoje ime i uzme ime Kolbera.

— Koješta! — odvrati La Fonten — To je nemoguće; nikada nećete naći Kolbera u Epiktetu.

— U pravu ste, naći ću… u najboljem slučaju Kolibera⁴².

— Eto! Tučeni ste, Konraru, vi pribegavate igri reči. G. Arno⁴³ tvrdi da ne umem pravilno da rasuđujem… pravilnije rasuđujem od g. Nikola⁴⁴.

— Da, — odvrati Konrar — vi ste logičii ali ste jensenista.

Kraj te besede dočekaše grohotnim smejanjem. Malo pomalo nadmudrivanje ove dvojice privuče šetače pod drveće, pod kojim su oni bučno raspravljali. Celu prepirku su svi vrlo pažljivo slušali; čak i Fuke, koji se jedva uzdržavao, davao je primer umerenosti.

Ali ga je kraj ovog razgovora veoma oduševio; on dade oduška svom oduševljenju. Svi ostali učiniše što i on, i oba filozofa behu pozdravljeni jednodušnim čestitanjem.

Međutim, La Fonten je bio proglašen pobednikom; zbog svoje velike učenosti i svoje nepobitne logike.

Konrar je dobio naknadu koja se duguje borcima koji nisu imali cpeće; svi su hvalili njegove poštene namere i čestitost njegove savesti.

U trenutku kada se to zadovoljstvo najviše ispoljavalo; u trenutku kad su dame zamerale obojici protivnika što nisu i žene uveli u kolo epikurejske sreće, pojavi se Gurvil na drugom kraju vrta, priđe Fukeu koji nije skidao pogled sa njega, i kako stiže, odvoji ga od društva.

Vrhovni rukovalac finansijama je bio dalje nasmejan i izgledao je bezbrižan, ali čim je bio van domašaja pogleda, njegovo se lice izmeni.

— No, šta je? — uzviknu on odmah — Gde je Pelison? Šta radi Pelison?

— Pelison se vratio iz Pariza.

— Je li doveo zatvorenike?

— Nije mogao ni da vidi upravnika zatvora.

— Kako! Zar nije rekao da dolazi od moje strane.

— Rekao je, ali mu je upravnik poručio: „Kada neko dolazi od strane g. Fukea, onda on mora imati pismo od g. Fukea.”

— Oh, — uzviknu ovaj — ako je stvar samo u tome da dobije pismo…

— Nije stvar u tome, — prihvati Pelison, koji se pojavi iz šumarka — ne Vaša milosti… Otidite lično i govorite u svoje ime.

— Tako je, imate pravo; odlazim u svoju sobu kao da želim da radim: ostavite konje upregnute, Pelisone. Zadržite moje prijatelje, Gurvile.

— Još nešto, Vaša milosti — nastavi ovaj.

— Govorite, Gurvile.

— Otići ćete kod upravnika tek u poslednjem trenutku; to što činite je smelo, ali nije vešto. Izvinite, gospodine Pelisone, ako nisam vašeg mišljenja; i poslušajte me, Vaša milosti, pošaljite još jednom vašu poruku tome upravniku; on je ljubazan čovek, ali ne idite vi lično.

— Razmisliću, — odgovori Fuke — uostalom imamo pred sobom čitavu noć.

— Ne oslanjajte se suviše na vreme, pa bilo ono i dvaput duže nego što je ovo kojim raspolažemo, — odvrati Pelison — nikada ne škodi stići ranije.

— Zbogom, — reče vrhovni rukovalac finansijama — pođite sa mnom, Pelisone. Gurvile, preporučujem vam svoje zvanice.

I on ode.

Epikurejci ne primetiše da je njihov učitelj otišao; svirači su svirali cele noći.

LIX

ČETVRT SATA ZAKAŠNjENjA

Fuke, koji je po drugi put izišao iz kuće toga dana, osećao se manje potišten i manje uznemiren nego što bi se moglo očekivati.

On se okrete Pelisonu koji je u svom uglu u kočijama duboko razmišljao o najboljem načinu kako da se stiša Kolberova jarost.

— Dragi moj Pelisone, — reče tada Fuke — baš je šteta što niste žensko.

— Ja mislim, naprotiv, da je to sreća; — odvrati Pelison — jer ja sam, Vaša milosti, dozlaboga ružan.

— Pelisone! Pelisone! — reče mu vrhovni rukovalac finansijama smejući se — Vi i suviše često ponavljate da ste ružni, da čovek mora da pomisli da vam to pričinjava mnogo bola.

— Zaista mnogo, Vaša milosti; nema nesrećnijeg čoveka od mene; bio sam lep, male su me boginje nagrdile; lišen sam velikog sredstva za zavođenje: ja sam, takoreći, vaš prvi službenik; zastupam vaše interese, i kad bih u ovom trenutku bio lepa žena, učinio bih vam veliku uslugu.

— Kakvu uslugu?

— Pošao bih upravniku zatvora, zavrteo bih mu mozak, jer je on veliki ljubavnik i udvarač; zatim bih izveo naša dva zatvorenika.

— Nadam se da ću to moći i sam učiniti, mada nisam lepa žena — odvrati Fuke.

— Slažem se, Vaša milosti, ali se vi time mnogo izlažete.

— Oh! — uzviknu najedanput Fuke, sa onim zanosom koji se rađa samo u mladalačkom bujnom srcu ili u sećanju na kakvo prijatno uzbuđenje — Oh! Ja poznajem jednu ženu koja bi odigrala tu ulogu kod pomoćnika upravnika zatvora Konsijeržeri, kakva je nama potrebna.

— Ja poznajem pedeset takvih, Vaša milosti, ali koje će rastrubiti širom sveta vašu velikodušnost, vašu odanost prema vašim prijateljima i koje će vas tako kad-tad upropastiti, upropašćujući sebe.

— Ja ne govorim o tim ženama, Pelisone; ja govorim o jednom plemenitom i lepom stvoru koji udružuje sa duhom svoga pola hrabrost i hladnokrvnost našeg; govorim o jednoj ženi dovoljno lepoj da bi se i zidovi zatvora priklonili da je pozdrave, o jednoj ženi dovoljno obazrivoj, da niko ne bi posumnjao ko je nju tamo poslao.

— Pravo blago — odgovori Pelison — Vi biste time učinili izvanredan poklon gospodinu upravniku zatvora. Dovraga, Vaša milosti, moglo bi se desiti da mu skinu glavu, to se može dogoditi, ali bi pre smrti imao ljubavni doživljaj kao niko pre njega.

— A ja dodajem, — reče Fuke — da upravniku zatvora ne bi skinuli glavu, pošto bi dobio od mene konje da pobegne i pet stotina hiljada livri, da bi mogao da živi časno u Engleskoj; dodajem da bi mu ta žena, moja prijateljica, dala samo konje i novac. Hajdemo kod te žene, Pelisone.

Vrhovni rukovalac pruži ruku da dohvati svilen gajtan protkan zlatom koji se nalazio u unutrašnjosti kočija. Pelison ga zadrža.

— Vaša milosti, izgubićete u traženju te žene onoliko vremena koliko je Kolumbu trebalo da pronađe Novi Svet. Mi, međutim, imamo nepuna dva sata na raspoloženju da svršimo stvar; kad upravnik bude legao kako ćemo ući kod njega a da ne podignemo veliku buku? A kad bude svanulo, kako ćemo zatajiti naš poduhvat? Hajde, idite sami, Vaša milosti, i ne tražite noćas ni anđela, ni ženu.

— Ali, dragi Pelisone, evo nas pred njenim vratima.

— Pred vratima anđela?

— Dabome!

— Pa to je dom gospođe de Belijer?

— Pst!

— Oh, bože moj! — uzviknu Pelison.

— Šta imate da kažete protiv nje? — upita Fuke.

— Ništa, nažalost, i to je baš ono što me baca u očajanje. Ništa, baš ništa… Što ne mogu naprotiv da vam kažem puno rđavih stvari da bih vas sprečio da se popnete kod nje!

Ali Fuke već beše naredio da se kočije zaustave, i one se zaustaviše.

— Mene da sprečite! — reče Fuke. — Nikakva sila na svetu ne bi me sprečila, čujte, da pozdravim gospođu de Plesi Belijer; uostalom ko zna da li nam ona neće biti potrebna! Hoćete li i vi sa mnom?

— Ne, Vaša milosti, neću.

— Ali ja neću da me vi čekate, Pelisone — odvrati Fuke sa iskrenom učtivošću.

— To će biti još jedan razlog da se manje zadržite gore, jer ćete znati da vas čekam, Vaša milosti. Obratite pažnju! Vidite li kočije u dvorištu; neko je kod nje!

Fuke se nagnu prema papuči kočija.

— Još nešto; — uzviknu Pelison — tako vam boga ne idite toj dami pre no što se vratite iz zatvora Konsijeržeri!

— Samo pet minuta, Pelisone — odvrati Fuke silazeći pred samo stepenište.

Pelison ostade u kočijama, nabrana čela.

Fuke se pope kod markize, kaza svoje ime slugi, koje izazva užurbanost i duboko poštovanje, što je bio dokaz da je markiza polagala na to da se to ime poštuje i ceni u njenoj kući.

— Gospodin vrhovni rukovalac! — uzviknu markiza, dolazeći vrlo bleda, u susret Fukeu — Kakva čast! Kakvo iznenađenje! — reče ona.

Zatim dodade sasvim tiho:

— Pazite! Margarita Vanel je kod mene.

— Gospođo, — odgovori Fuke zbunjeno — došao sam poslom… Samo jednu reč na brzinu.

I on uđe u salon.

Gospođa Vanel beše ustala, bleda i modra jače nego i sama zavist. Fuke joj uzalud uputi svoj najljubazniji i najmiroljubiviji pozdrav; ona odgovori samo jednim strašnim pogledom koji baci na markizu i na Fukea. Taj oštar pogled ljubomorne žene je bodež koji probija svaki oklop; Margarita Vanel probi odmah srce ova dva saučesnika. Ona se duboko pokloni svojoj prijateljici, još dublje Fukeu, i oprosti se, izgovarajući se velikim brojem poseta koje ima da učini, pre nego što su zaprepašćena markiza i Fuke, obuzeti nespokojstvom, i pomislili da je zadrže.

Tek što je ona otišla i Fuke ostao sam sa markizom, on kleče pred njom, ne prozborivši ni reči.

— Čekala sam vas — reče markiza, smešeći se ljupko.

— Oh, niste! — odgovori joj on — Inače biste otpratili tu ženu.

— Ona je došla pre nepuna četvrt sata, nisam mogla ni naslutiti da će doći večeras.

— Volite li me bar malo, markizo?

— Ne radi se o tome, gospodine, nego o opasnosti u kojoj se nalazite; kako stoji stvar sa vašim poslovima?

— Večeras ću izvući iz zatvora svoje prijatelje.

— Na koji način?

— Potkupljujući, podmićujući upravnika.

— On je jedan od mojih prijatelja; mogu li vam pomoći, a da vam ne naškodim?

— Oh, markizo! Učinili biste mi vrlo veliku uslugu; ali kako da vas iskoristim a da vas ne dovedem u nepriliku? A neka nikada, ni moj život, ni moja vlast, čak ni moja sloboda, ne budu otkupljeni, ako bi trebalo da ma i jedna suza kane iz vaših očiju, ako bi trebalo da bol pomrači vaše čelo.

— Vaša milosti, ne izgovarajte više te reči koje me opijaju; kriva sam što sam htela da vam služim, ne misleći kuda to vodi. Ja vas zbilja volim, kao nežna prijateljica, i kao prijateljica sam vam zahvalna na vašoj pažnji; ali, nažalost!… Nažalost nikada nećete imati u meni milosnicu.

— Markizo!…— uzviknu Fuke očajnim glasom — A zašto?

— Zato što ste isuviše voljeni, — odgovori mu mlada žena tihim glasom — zato što vas isuviše mnogo ljudi voli… zato što mi sjaj vaše slave i vašeg bogatstva vređa oči, dok ih duboka tuga privlači; zato, najzad, što sam ja vas odbila dok ste bili u sjaju i raskoši, koja sam vas jedva gledala dok ste blistali, došla kao zabludela žena da vam se, takoreći, bacim u naručje kad sam videla da vam nesreća lebdi nad glavom… sad me razumete, Vaša milosti… Budite ponovo srećni da bih ja nanovo postala čedna srcem i pomišljajem: vaša nesreća bi me upropastila.

— Oh, gospođo! — izusti Fuke sa uzbuđenjem kakvo nikada nije osetio — Makar zapao i u najdublju ljudsku bedu, čuću iz vaših usta onu reč koju sada nećete da mi kažete, i toga dana, gospođo, vi ćete se prevariti u svojoj plemenitoj sebičnosti; toga dana vi ćete misliti da tešite najnesrećnijeg čoveka i reći ćete: „volim te!” najslavnijem, najvedrijem, i najradosnijem, najsrećnijem biću na ovome svetu!

On se još nalazio pred njenim nogama, ljubeći joj ruku, kad Pelison uđe naglo, uzviknuvši srdito:

— Vaša milosti! Gospođo! Molim vas, gospođo, da me izvinite. Vaša milosti, već je pola sata kako ste ovde… Oh! Ne gledajte me oboje tako prekorno… Gospođo, molim vas recite mi, ko je ona dama koja je otišla od vas kada je njegova milost ušla?

— Gospođa Vanel — odgovori Fuke.

— Eto! Bio sam siguran u to — uzviknu Pelison.

— Pa dobro! Šta je s tim?

— Pa to, ona se popela u svoje kočije sva bleda.

— Šta me se to tiče? — odgovori Fuke.

— Da, ali vas se tiče ono što je rekla svom kočijašu.

— A šta to, za ime boga! — uzviknu markiza.

— Terajte kod gospodina Kolbera — reče Pelison promuklim glasom.

— Gospode bože! Idite, Vaša milosti! — reče markiza gurajući Fukea da iziđe iz salona, dok ga je Pelison vukao za ruku.

— Mislite li zaista, — reče vrhovni rukovalac finansijama — da sam ja dete, koje se da zaplašiti senkom?

— Vi ste gorostas — odgovori markiza — koga guja hoće da ujede za petu.

Pelison je i dalje vukao Fukea, sve do kočija.

— U zatvor, punim trkom! — dobaci Pelison kočijašu.

Konji krenuše kao munja; nikakva prepreka nije usporila ni za trenutak njihov trk. Ali kod zasvedenog prolaza Sen-Žan, baš kad je trebalo da izbiju na trg Grev, dugi niz konjanika koji je prečio prolaz, zaustavi kočije vrhovnog rukovaoca finansijama. Nije bilo nikakvog načina da se probiju; trebalo je pričekati da straža na konjima prođe, pošto je to bila ona, sa nekim glomaznim kolima koja je sprovodila, i koja su se brzo pela ka trgu Bodoaje.

Fuke i Pelison obratiše pažnju na celu stvar, samo utoliko ukoliko su žalili za nekoliko izgubljenih trenutaka. Pet minuta kasnije uđoše kod upravnika zatvora.

Ovaj se još šetao po prednjem dvorištu.

Čim je čuo Fukeovo ime koje mu je Pelison šapnuo na uho, upravnik priđe žurno kočijama i držeći šešir u ruci, klanjaše se neprestano.

— Kakva čast za mene, Vaša milosti — reče on.

— Imam da vam kažem nešto, gospodine upravniče. Hoćete li da se potrudite da uđete u moje kočije.

Upravnik sede u teške kočije, prema Fukeu.

— Gospodine, — reče mu Fuke — treba da mi učinite jednu uslugu.

— Kažite samo, Vaša milosti.

— Uslugu koja je za vas opasna, gospodine, ali koja vam obezbeđuje zauvek moju zaštitu i moje prijateljstvo.

— Skočio bih za vas i u vatru, kad bi bilo potrebno, Vaša milosti.

— Dobro, — reče Fuke — ono što tražim od vas mnogo je jednostavnije.

— Kad je tako, Vaša milosti, onda pređimo na stvar; o čemu se radi?

— Radi se o tome da me odvedete u sobe gg. Liodoa i d’Emerija.

— Hoće li mi Vaša milost objasniti zašto?

— Reći ću vam to u njihovom prisustvu, gospodine, kad vam budem dao sve što je potrebno da izbegnete odgovornost zbog njihovog bekstva.

— Bekstva! Zar Vaša milost ne zna?

— Šta?

— Da se gg. Liodo i d’Emeri ne nalaze više ovde.

— Otkad? — uzviknu Fuke drhteći.

— Od pre četvrt časa.

— A gde se onda nalaze?

— U Vensenu, u kuli.

— Ko ih je izvukao odavde?

— Kraljeva naredba.

— U zao čas, — uzviknu Fuke udarivši se po čelu — u zao čas!

I ne rekavši upravniku ni reči više, on se vrati u kola sav očajan i utučen.

— Šta je? — upita Pelison sa strahom.

— Eto! Naši su prijatelji izgubljeni! Kolber ih je odveo u kulu. Sa njima smo se mimoišli pod svodovima Sen-Žana.

Pelison, kao gromom pogođen, ne odgovori ništa. I najmanjim pokretom ubio bi svoga gospodara.

— Kuda želi Vaša svetlost? — upita lakej.

— Mojoj kući, u Pariz; a vi, Pelisone, vratite se u Sen-
-Mande i kroz jedan sat dovedite mi opata Fukea. Požurite!

LX

RATNI PLAN

Bilo je već kasno u noć kada opat Fuke stiže kod svoga brata.

Gurvil ga beše dopratio. Ta tri čoveka, strahujući zbog događaja kojima su išli ususret, više su ličila na tri zaverenika udružena istom buntovnom mišlju, nego na tri moćna čoveka.

Fuke se dugo šetaše, oborene glave, i kršeći ruke.

Najzad, pošto duboko uzdahnu, on se odluči.

— Opate, govorili ste mi baš danas o nekakvim ljudima koje izdržavate?

— Jesam, gospodine — odgovori opat.

— Ko su u stvari ti ljudi?

Opat oklevaše.

— Recite! Ne bojte se, ja ne pretim; nemojte se razmetati, jer ja se ne šalim.

— Pošto želite da znate istinu, gospodine, reći ću vam je; imam sto dvadeset prijatelja, ili veselih drugova, koji idu uz mene kao palica uz bubanj.

— A možete li da računate na njih?

— Potpuno.

— A neće li to naškoditi vašem ugledu?

— Ja se uopšte neću nigde ni pojaviti.

— Jesu li to odlučni ljudi?

— Zapaliće Pariz ako im jemčim da oni neće izgoreti.

— Stvar koju zahtevam od vas, opate, — reče mu Fuke brišući znoj koji mu je lio sa čela — jeste u tome da u datom trenutku vaših sto dvadeset ljudi nasrnu na ljude koje ću vam naznačiti… Hoće li to biti moguće?

— To im neće biti prvi put, gospodine.

— U redu; a da li će ti razbojnici hteti da napadnu oružane ljude?

— Na to su navikli.

— Onda, okupite svojih sto dvadeset ljudi, opate.

— Razumem! A gde?

— Na putu za Vensen, sutra tačno u dva sata.

— Da otmu Liodoa i d’Emerija… a hoće li tu biti tuče?

— Još kako. Plašite li se?

— Ne zbog sebe, nego zbog vas.

— Hoće li vaši ljudi znati o čemu se radi?

— Oni su isuviše bistri da ne bi pogodili. Ali jedan ministar koji diže pobunu protiv svog kralja… izlaže se.

— Šta se vas tiče, ako ja plaćam?… Uostalom, ako ja propadnem i vi ćete propasti sa mnom.

— Onda bi bilo obazrivije, gospodine, da mirujete, da ostavite kralju to malo zadovoljstvo.

— Imajte samo na umu, opate, da to što su odveli Liodoa i d’Emerija u Vensen predstavlja samo uvod u moju propast. Opet vam ponavljam, ako ja budem uhapšen, vi ćete biti zatvoreni; kad ja budem u zatvoru, vi ćete biti prognani.

— Gospodine, čekam vaša naređenja. Imate li kakvo da mi izdate?

— Ono što sam vam rekao: hoću da ta dva finansijera koje sutra nameravaju da pogube, dok toliki zločinci ostaju nekažnjeni, budu istrgnuti iz ruku mojih razjarenih neprijatelja. Ravnajte se prema tome. Je li to mogućno?

— Mogućno je.

— Izložite mi svoj plan.

— On je sasvim prost. Obično one koje vode na pogubljenje prate dvanaest stražara.

— Sutra će ih biti stotina.

— Ja računam s tim; kažem, šta više, da će ih biti dvesta.

— Onda vam neće biti dovoljno sto dvadeset ljudi.

— Dopustite. U svakoj rulji od sto hiljada posmatrača, ima deset hiljada razbojnika ili kesaroša; samo se oni ne usuđuju da počnu prvi.

— Pa onda?

— Sutra na trgu Grev, koji sam izabrao za poprište, mojih sto dvadeset ljudi imaće deset hiljada posmatrača. Kad moji ljudi budu započeli napad, oni drugi će ga dovršiti.

— Dobro! Ali šta će biti sa zatvorenicima na trgu Grev?

— Evo šta: biće uvedeni u neku kuću na samom trgu: a tamo će biti potrebno da ih opsednu, da bi bili oteti… Još nešto, nešto još mudrije: izvesne kuće imaju dva izlaza, jedan na trg, a drugi na ulicu de la Morteleri, ili de la Vaneri, ili de la Tikserandri. Zatvorenici koji će ući na jedan ulaz, izaći će na drugi

— Ali recite mi nešto određeno.

— Tražim.

— A ja sam našao! — uzviknu Fuke. — Čujte šta mi ovoga trenutka pade na pamet.

— Slušam.

Fuke dade znak Gurvilu koji izgleda, beše razumeo.

— Jedan moj prijatelj daje mi ponekad ključeve od kuće koju drži pod najam u ulici Bodoaje, a čiji se veliki vrtovi protežu iza izvesne kuće na trgu Grev.

— Kao poručeno — odgovori opat. — Koja je to kuća?

— Neka krčma prilično posećena, čija firma predstavlja bogorodičin lik.

— Znam je — odgovori opat.

— Ta krčma ima prozore koji gledaju na trg, a izlaz na dvorište koje dopire do vrta moga prijatelja, a između njih se nalaze jedna vrata.

— Vrlo dobro!

— Uđite u krčmu, uvedite zatvorenike, branite vrata dok oni budu bežali kroz vrt koji izbija na trg Bodoaje.

— Zbilja, gospodine, vi biste bili izvrstan general… kao g. Princ.

— Jeste li razumeli?

— Potpuno.

— Koliko vam je potrebno da napijete vinom svoje razbojnike i da ih zajazite zlatom?

—Oh, gospodine, kako se izražavate! Kad bi vas oni čuli, gospodine! Nekolicina njih su vrlo uvredljivi.

— Hoću da kažem da ih treba tako napiti da ne razlikuju crno od belog, jer ću se ja sutra boriti protiv kralja, a kad se borim, ja hoću da pobedim, razumete li?

— Biće kao što želite, gospodine… Recite mi gospodine, a šta ćemo posle.

— To je vaša stvar.

— Onda mi dajte vašu kesu.

— Gurvile, izbrojite opatu sto hiljada livri.

— Dobro… nećemo nimalo štedeti, zar ne?

— Nimalo.

— U dobri čas!

— Vaša milosti, — primeti Gurvil — ako se za ovo dozna, izgubićemo glave.

— Čujte, Gurvile! — odvrati Fuke sav crven od ljutine — Baš ste bedni; govorite o sebi, dragi moj; meni se glava još ne klati na ramenima. Dakle, opate, jesmo li se sporazumeli?

— Potpuno

— Sutra u dva sata?

— U podne, pošto treba sad krišom pripremiti naše pomagače.

— To je istina: ne štedite krčmarevo vino.

— Neću štedeti ni njegovo vino, ni njegovu kuću, odgovori opat smejući se podrugljivo. Ja imam svoj plan, kažem vam; pustite me da pristupim poslu, pa ćete videti.

— Gde ćete se nalaziti?

— Svuda i nigde.

— A kako ću ja biti obavešten?

— Po glasniku, čiji će konj čekati u samom vrtu vašeg prijatelja. Dobro se setih, kako se zove taj prijatelj?

Fuke opet pogleda Gurvila. Ovaj priteče u pomoć svom gospodaru rekavši:

— Otpratite gospodina opata iz više razloga; kuću možete lako poznati: Bogorodičina slika je s prednje strane a vrt, jedini u toj četvrti, pozadi.

— Dobro, dobro. Idem da obavestim svoje vojnike.

— Ispratite ga, Gurvile, — reče Fuke — i izbrojte mu novac. Jedan trenutak, opate… Pričekajte Gurvile… Šta će nam poslužiti kao izgovor za tu otmicu?

— Jedna sasvim prirodna stvar, gospodine… Pobuna.

— Pobuna. Povodom čega? Jer najzad, ako je pariski narod ikada raspoložen da se dodvori kralju, to je onda kada vešaju finansijere.

— Udesiću ja to… — odgovori opat.

— Da, ali ćete rđavo udesiti, i prozreće vas.

— Ne nikako… smislio sam još nešto.

— Recite.

— Moji će ljudi vikati: „Kolber! Živeo Kolber!” i baciće se na zatvorenike, kao da hoće da ih rastrgnu i da ih otrgnu od vešala, kao od suviše blage kazne.

— To je odista sjajna zamisao! — reče Gurvil. — Dovraga, gospodine opate, kakvu maštu imate!

— Gospodine, dostojni smo porodice — odgovori ponosito opat.

— Hulja! — promrmlja Fuke.

Zatim dodade:

— To je vešto smišljeno! Dajte se na posao i ne prolivajte krv.

Gurvil i opat odoše zajedno, žureći.

Vrhovni rukovalac finansijama se zavali na jastuke, misleći na sutrašnje strašne pripreme i sanjareći o ljubavi.

LXI

KRČMA „KOD BOGORODIČINE SLIKE”

Sutradan, u dva sata, pedeset hiljada posmatrača zauzeše mesto oko dvaju vešala koja behu podignuta na trgu Grev između grevskog keja i keja Peletije; ona su se nalazila jedna pored drugih, uz samu ogradu na mostu reke.

Izjutra su isto tako svi pariski birovi obišli četvrti a naročito tržnice i predgrađa, objavljujući neumorno, promuklim glasom, zasluženu kaznu koju je kralj izrekao dvojici nesavesnih činovnika, dvojici lupeža, koji su učinili da narod gladuje. I taj narod, za koji su se tako svesrdno zauzimali, napuštao je — da ne bi propustio priliku da oda poštu svom kralju — dućane, tezge, radionice, da bi dao dokaza o svojoj zahvalnosti Luju XIV, baš kao zvanice koje bi se bojale da se ne ogreše o pristojnost, ne odazivajući se pozivu onoga koji ih je pozvao.

Po presudi, koju su birovi čitali glasno i rđavo, oba ubirača poreza, zakupci, zelenaši, rasipnici kraljevog novca, podmitljivci i falsifikatori, imali su da budu kažnjeni smrću na trgu Grev „i da im imena budu ispisana i tablica stavljena na glavu”, glasila je presuda.

Što se tiče samih imena, presuda ih nije pominjala.

Radoznalost Parižana beše dostigla vrhunac i kao što rekosmo, ogromna je rulja čekala sa grozničavim nestrpljenjem čas određen za pogubljenje. Vest se već beše pronela da će zatvorenici, koji su bili prevedeni u vensenski zamak, biti sprovedeni iz toga zamka na trg Grev. Stoga su predgrađe i ulice Sen-Antoan bili zakrčeni, pošto se stanovništvo Pariza u dane pogubljenja važnih ličnosti, deli na dve vrste: na one koji hoće da vide kad prođu osuđenici, to su ljudi plašljiva i meka srca, ali radoznali, i na one koji hoće da vide osuđenike kako umiru, to su oni željni uzbuđenja.

Toga dana g. d’Artanjan, pošto je primio od kralja poslednja uputstva i oprostio se od svojih prijatelja — čiji je broj u tome času bio sveden jedino na Planšea — načini raspored vremena za taj dan, kao što treba da radi svaki čovek koji ima mnogo posla i čiji su trenuci skupi zato što ceni njihovu vrednost.

— Polazak je utvrđen, — reče on sebi — u zoru, u tri sata izjutra; imam znači petnaest časova pred sobom. Oduzmimo šest časova koji su mi neophodni za spavanje; jedan sat za obed, to je sedam; jedan da posetim Atosa, to je osam; dva sata za nepredviđene stvari. Ukupno: deset. Ostaje mi, dakle, pet sati. Jedan sat da primim novac od g. Fukea, odnosno da budem odbijen; i još jedan da bih otišao da tražim od g. Kolbera novac i da podnesem njegova zapitkivanja i njegovo mrgođenje; jedan sat da pregledam svoje oružje, odela, i da dam da mi podmažu čizme. Ostaje mi, dakle, još dva sata. Sto mu gromova! Baš sam bogat!

Govoreći to, d’Artanjan oseti neko čudno zadovoljstvo, mladalačko zadovoljstvo, oseti kako ga zanosi i opija kao mirisan dah, sećanje na one lepe i srećne minule dane.

— Za ta dva sata, otići ću — reče musketar — da naplatim svoju tromesečnu zakupninu, za krčmu Kod Bogorodičine slike. To će biti zabavno. Tri stotine i pet livri! Sto mu gromova! Kako je to čudno. Ako bi neki siromašak koji ima samo livru u džepu imao livru i dvanaest srebrnjaka, to bi bilo pravo, to bi bilo odlično, ali siromašak nikada ne dolazi do neke neočekivane dobiti. Bogataš, naprotiv, dobija prihod od svoga novca u koji ne dira… Evo trista sedamdeset i pet livri koje mi padaju s neba.

„Ići ću, dakle, u krčmu Kod Bodorodičine slike i popiću sa mojim zakupcem čašu španskog vina koje će mi sigurno ponuditi.

„Ali mora biti reda, g. d’Artanjane, reda mora biti.

„Učinimo, dakle, raspored kako ćemo upotrebiti svoje vreme:

Član 1. Atos.

Član 2. Bogorodičina slika.

Član 3. G. Fuke.

Član 4. G. Kolber.

Član 5. Večera.

Član 6. Odelo, čizme, konji, vojnički sanduk.

Član 7. I poslednji, spavanje.”

Prema učinjenom rasporedu, d’Artanjan se uputi pravo grofu de La Fer, kome ispriča skromno i bezazleno jedan deo svojih srećnih doživljaja.

Atos je još od prošlog dana bio nespokojan zbog one d’Artanjanove posete kralju; ali nekoliko reči je bilo dovoljno da mu sve objasne. Atos beše pogodio da je Luj dao d’Artanjanu da izvrši neki važan zadatak i nije ni pokušavao da mu ovaj oda tajnu. Preporučio mu je da se čuva i ponudio mu se nenametljivo da ga prati, ako bi to bilo moguće.

— Ali, dragi prijatelju, — reče mu d’Artanjan — ja ne odlazim.

— Kako! Dolazite da se oprostimo, a ne odlazite na put?

— Oh, pa da, odista, — odgovori d’Artanjan, crveneći malo — odlazim da kupim nešto.

— To je druga stvar. U tom slučaju menjam samo ono što sam kazao. Umesto: „Pazite da vas ne ubiju”, reći ću: „Pazite da vas ne pokradu”.

— Dragi prijatelju, obavestiću vas ako budem bacio oko na neko imanje; a posle ćete mi učiniti uslugu da mi date svoj savet.

— Da, da — reče Atos, koji je imao isuviše tanana osećanja da bi sebi dozvolio da se nasmeši.

Raul se ponašao isto tako uzdržljivo kao i njegov otac. D’Artanjan je shvatio da bi izgledao isuviše tajanstven, ako bi pod nekim izgovorom napustio svoje prijatelje ne rekavši im čak ni kojim će putem ići.

— Izabrao sam Le Man — reče on Atosu. — Zar to nije lep kraj?

— Divan, prijatelju — odvrati grof, ne skrećući mu pažnju da je Le Man u istom pravcu u kom i Turena i da bi, pričekavši najviše dva dana, mogao da putuje zajedno sa svojim prijateljem.

Ali d’Artanjan koji se beše zbunio više nego grof, kod svakog objašnjenja sve se više i više uplitao.

— Poći ću sutra u osvit — reče on najzad. — Hoćeš li, Raule, da pođeš sa mnom?

— Hoću, gospodine viteže; imam danas prijem kod Gospodina, kraljevog brata i to je sve.

Raul zatraži svoj mač od Grimoa, koji mu ga odmah donese.

— Onda, dragi prijatelju, zbogom! — dodade d’Artanjan šireći ruke da zagrli Atosa.

Atos ga je dugo grlio, i musketar koji je razumeo njegovu uzdržljivost, šapnu mu na uho:

— Po državnom poslu!

Atos na to odgovori samo značajnim stiskom ruke.

Potom se rastadoše. Raul uze podruku svog starog prijatelja koji ga povede ulicom Sen-Onore.

— Vodim te bogu Plutosu⁴⁵, — reče d’Artanjan mladiću — budi spreman da vidiš kako se preko celog dana slažu na gomilu taliri. Bože, kako sam se promenio!

— Oh! Pazite koliko je sveta na ulici — reče Raul.

— Ima li danas neka litija? — upita d’Artanjan jednog dokoličara.

— Ima danas jedno vešanje, gospodine — odvrati prolaznik.

— Kako? Vešanje na trgu Grev? — zapita d’Artanjan.

— Da, gospodine.

— Neka ide vragu i taj lupež, koga vešaju baš onog dana kad ja treba da naplatim kiriju — uzviknu d’Artanjan. — Raule, jesi li već prisustvovao vešanju?

— Nikad u životu, gospodine… bogu hvala!

— Eto šta znači mladost… da si bio na straži u rovu kao ja i da je neki uhoda… Ali, oprosti, Raule, ja govorim koješta… Imaš pravo, grozno je videti vešanje… Molim vas, gospodine, u koliko će sati biti vešanje?

— Gospodine, — odvrati dokoličar snishodljivo, očaran što razgovara sa vojnicima — treba da bude u tri sata.

— Oh! Tek je pola dva, pružimo korak, stići ćemo na vreme da naplatim svojih tri stotine sedamdeset i pet livri i da krenemo natrag pre no što stigne onaj koga vode na gubilište.

— Oni koje vode, gospodine, pošto ih je dvojica — nastavi građanin.

— Gospodine, hiljadu vam puta hvala — odgovori d’Artanjan, koji je stareći postajao neverovatno učtiv.

I on povuče Raula i uputi se brzim korakom ka trgu Grev.

Da musketar nije bio toliko naviknut na svetinu i da nije imao tako neverovatno jaku ruku, a uz to gipkost ramena koja se retko viđa, nijedan od njih ne bi stigao tamo kuda behu pošli.

Išli su kejom, na koji su izbili, izišavši iz ulice Sen-Onore, kojom su pošli kada su se oprostili sa Atosom.

D’Artanjan je išao napred: njegov lakat, njegova pesnica i njegovo rame su bili kao tri klina, koja je umeo vešto da zabode u gomilu da bi je pactepao i rastavio kao komade drveta.

Često se služio, kao pojačanjem, gvozdenim balčakom svoga mača. Uvlačio ga je između rebara onih koji su se isuviše odupirali, i služeći se njim kao polugom ili kleštima, razdvajao je kad je bilo potrebno, muža od žene, strica od sinovca, brata od brata, i to tako prirodno i uz tako ljubazne osmehe, da je trebalo imati gvozdena rebra pa ne moliti za milost kada bi se balčak razigrao, ili je trebalo imati kao kamen tvrdo srce, pa ne biti očaran kada bi osmeh zaigrao na usnama musketara.

Raul, koji je išao za svojim prijateljem, štedeo je žene koje su se divile njegovoj lepoti, držao na odstojanju ljude koji su osećali čvrstinu njegovih mišića, i zahvaljujući tome, obojica se probijahu kroz zbijen i pomalo gliboviti talas svetine.

Kad dođoše na dogled dvaju vešala, Raul okrete pogled sa odvratnošću. Ali d’Artanjan ih čak ne beše ni primetio; svu njegovu pažnju, privlačila je njegova kuća sa reckavim zabatom, na čijim je prozorima stajalo puno radoznalog sveta.

Na trgu i svuda unaokolo oko kuća primetio je priličan broj musketara koji su imali izlaz, i koji su, neki sa ženama, a neki sa prijateljima, čekali da počne izvršenje osude.

Najviše ga je obradovalo kad je video, da njegov zakupac nije znao koga će pre da usluži.

Tri momka nisu bili dovoljni da posluže goste. Bilo ih je u krčmi, i po sobama, pa čak i u dvorištu.

D’Artanjan skrenu Raulu pažnju na tu navalu i dodade:

— Hulja neće imati izgovora da ne plati zakupninu. Pogledaj, Raule, sav taj svet koji pije, čovek bi rekao da su pristojni ljudi. Sto mu gromova! Pa ovde nema mesta.

D’Artanjan je uspeo da uhvati krčmara za kraj kecelje i da ga ovaj pozna.

— Ah, gospodine viteže! — reče mu krčmar skoro ošamućen — Samo jedan trenutak, molim vas. Imam ovde jednu stotinu ludaka koji su mi u podrumu napravili krš i lom.

— U podrumu? Dobro je samo kad nisu u kasi.

— Oh! Gospodine, eno vaših trideset i sedam i po zlatnika, čekaju vas prebrojani gore u mojoj sobi; ali u sobi ima tridesetak drugara koji hoće da ispiju do dna burence portoa, koje sam jutros otvorio za njih… pričekajte me, samo, za trenutak, samo za jedan trenutak.

— Dobro, čekaću.

— Ja odlazim, — šapnu Raul d’Artanjanu — ovakvo veselje je odvratno.

— Gospodine, — odvrati strogo d’Artanjan — vi ćete mi učiniti zadovoljstvo da ostanete ovde. Jedan vojnik mora da se privikne na sve prizore. Kad je čovek mlad, ima u oku vlakna koja treba da očvrsnu, i čovek postaje stvarno velikodušan i dobar tek kad mu oko očvrsne, a srce ostane meko. Uostalom, mali moj Raule, zar hoćeš da me ostaviš samog ovde? To ne bi bilo lepo od tebe. Pogledaj, tamo je dvorište i jedno drvo u njemu; hajdemo u hlad, udisaćemo prijatniji vazduh nego što je ovaj koji bazdi na prosto vino.

Ova dva nova gosta Kod bogorodičine slike, čuše sa mesta na koje behu seli sve jači žagor rulje koja je pridolazila, a nije im izmakao nijedan uzvik, nijedan pokret ljudi koji su pili za stolom u krčmi, ili bili po sobama.

Da je d’Artanjan hteo da se stavi na čelo nekog pohoda, ne bi mu stvar bolje uspela.

Drvo pod kojim su Raul i on sedeli, zaklanjalo ih je svojim gusto olistalim granama. To je bio jedan debeo kesten sa povijenim granama, koji je bacao svoju senku na jedan sto toliko izlomljen, da su gosti prestali da sedaju za njega.

Rekosmo da je d’Artanjan sa toga mesta mogao sve da vidi. I zaista, on je motrio na kretanje momaka, na dolazak novih gostiju, i na čas prijateljski čas neprijateljski prijem, na koji su neke pridošlice nailazile od strane onih koji su već tu sedeli. On je posmatrao da bi mu prošlo vreme, pošto trideset i sedam i po zlatnika još nikako ne behu stigli.

Raul mu to primeti.

— Gospodine, — reče mu on — vi ne terate svoga zakupca da požuri a svakog časa će stići osuđenici, i u tom trenutku biće tolika gužva da nećemo moći više izići.

— Imaš pravo — odgovori mu musketar. — Hej, vi tamo! imali li koga, sto mu gromova!

Ali je on uzalud vikao i lupao po razvaljenom stolu koji se pod njegovom pesnicom raspade u paramparčad, ali niko ne dođe.

D’Artanjan se već spremao da sam ode da nađe krčmara, da bi ga naterao da se konačno izjasni, kad se, škripeći neprijatno na zarđalim šarkama, otvoriše vrata dvorišta u kome se on nalazio sa Raulom i koja su vodila u vrt koji je bio iza kuće; jedan čovek obučen kao konjanik iziđe iz vrta, sa mačem u koricama, ali ne o pasu; on pređe dvorište ne zatvorivši vrata, i pošto je iskosa bacio pogled na d’Artanjana i na njegovog druga, uputi se prema krčmi, bacajući na sve strane pogled koji kao da je prodirao kroz zidove i u duše.

— Gle, — reče d’Artanjan u sebi — moji su zakupci spojeni vratima… A to mora sigurno da je neko ko je radoznao da vidi vešanje.

U istom trenutku uzvici i galama prestadoše u onom društvu koje je pilo vino u sobama na spratu. U takvim prilikama tišina iznenađuje, kao što bi iznenadila galama kada bi odjednom postala mnogo jača. D’Artanjan je hteo da vidi otkud ta iznenadna tišina.

On tada primeti, kako onaj čovek u odelu konjanika, uđe u glavnu odaju, i kako poče da govori nešto onima koji su pili i koji ga svi slušahu sa napregnutom pažnjom. D’Artanjan bi možda čuo njegovu besedu da nije bilo galame koju je rulja dizala, zaglušujući glas govornika.

Ali čovek uskoro prestade da govori, i svi ljudi, koliko ih je bilo u krčmi, iziđoše jedan za drugim, u malim grupama, tako da ih je ostalo samo šestoro u sobi; jedan od šestorice, čovek sa mačem, pozva na stranu krčmara, zadržavajući ga manje više praznim razgovorom, dok su ostali ložili veliku vatru na ognjištu, što je izgledalo prilično čudno, s obzirom na lepo vreme i na vrućinu.

— Čudnovato; — reče d’Artanjan Raulu — poznajem odnekud ta lica.

— Zar ne nalazite da ovde miriše na dim? — reče Raul.

— Nalazim pre da miriše na zaveru — odvrati d’Artanjan.

Još nije ni završio, kad četvorica od onih ljudi siđoše u dvorište, i ne odajući nikakvu zlu nameru, počeše da čuvaju stražu kod vrata koja vezivahu dvorište i vrt, bacajući povremeno na d’Artanjana poglede koji su mnogo štošta značili.

— Sto mu gromova! — šapnu d’Artanjan Raulu — Ovde se nešto sprema. Jesi li radoznao, Raule?

— Kako se uzme, gospodine viteže.

— A ja, ja sam radoznao kao neka baba. Priđimo bliže, imaćemo pogled na trg. Kladim se u šta hoćeš, da će taj prizor biti zanimljiv.

— Ali da znate, gospodine viteže, ja neću mirno i ravnodušno da posmatram kako ta dva jadnika umiru.

— A ja, misliš li ti da sam ja neki divljak? Mi ćemo se vratiti kada bude vreme da se vratimo. Hodi!

Oni se, dakle, uputiše prema glavnom delu zgrade i stadoše pored prozora koji, što je bilo još čudnovatije, nije bio zauzet.

Dvojica poslednjih koji su još pili, mesto da gledaju kroz taj prozor, održavahu vatru.

Videvši d’Artanjana i njegovog prijatelja kako ulaze, oni promrmljaše:

— Aha! Evo pojačanja.

D’Artanjan gurnu laktom Raula.

— Da, junaci, pojačanja — reče im on. — Sto mu gromova! Gle, kakva divna vatra… Koga hoćete da ispečete?

Dva čoveka, prsnuše veselo u smeh i umesto da odgovore, dodadoše još drva na vatru.

D’Artanjan nije prestajao da ih posmatra.

— Hajde recite, — reče jedan od onih koji su ložili vatru — poslali su vas da nam kažete kad bude bilo vreme, zar ne?

— Svakako — odgovori d’Artanjan, koji je hteo da sazna o čemu se radi. — Zašto bih bio ovde, ako ne zbog toga?

— Onda izvolite stati na prozor, i motrite.

D’Artanjan se nasmeja krišom, dade znak Raulu i, da bi ih zadovoljio, stade na prozor.

LXII

ŽIVEO KOLBER!

Na trgu Grev odigravao se u tome trenutku strašan prizor.

Glave, posmatrane izdaleka izgledahu kao da su sve u istoj visini, i videle su se nedaleko, zbijene i talasajući se kao klasje u nekoj velikoj ravnici. S vremena na vreme, kad bi se začula neka neobična huka, neka udaljena graja, glave bi se okretale i hiljade očiju zasijalo.

Po koji put primećivalo se veliko talasanje u gomili. Sve se to klasje povijalo i pretvaralo u talase; uzburkane od okeanskih valova, koji se valjahu od krajeva ka sredini, udarajući kao plima u živi zid stražara, poređanih oko vešala.

Ponekad su stražari udarali držaljama halebardi po glavama ili ramenima onih koji su suviše smelo navaljivali; ponekad su udarali gvožđem umesto drvetom, i tada se oko stražara stvarao širok prazan prostor.

Sa prozora, sa koga se video čitav trg, d’Artanjan je primetio, zadovoljan u sebi, kako se oni musketari i stražari koje gomila beše pritesnila, probijaju pesnicama i balčacima mačeva. Ali nisu samo musketari i stražari privlačili d’Artanjanovu pažnju. Oko vešala, naročito na prilazima zasvedenog prolaza Sen-Žan, kretala se jedna bučna gomila, uskomešana i nemirna; drska lica ljudi odlučnog izraza mogla su se tu i tamo videti među glupim i ravnodušnim licima; jedni drugima su davali znake pogledom i dodirom ruke. D’Artanjan primeti čas u jednoj, čas u drugoj grupi, i to čak i u onim najživljim, onog konjanika koga beše video da je ušao kroz ona vrata njegovog vrta i koji se beše popeo na prvi sprat, da bi svojim govorom podsticao one koji su tu pili. Taj je čovek obrazovao odrede i izdavao zapovesti.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan — Ne varam se, ja poznajem tog čoveka, to je Menvil. Šta li, dođavola, on radi ovde?

Prigušeni žagor koji se postepeno pojačavao, zaustavi ga u razmišljanju i privuče njegov pogled na drugu stranu. Dolazak osuđenika beše izazvao taj žagor: jak odred stražara išao je ispred njih i on se uskoro pojavi na uglu zasvedenog prolaza. Cela ta rulja poče da viče. Svi ti uzvici slivahu se u jedno gromko urlanje.

D’Artanjan primeti kako je Raul prebledeo; on ga snažno udari po ramenu.

Oni koji su ložili vatru u krčmi, okrenuše se kada se začu ta velika vika, i upitaše dokle je stvar došla.

— Osuđenici dolaze — odgovori d’Artanjan.

— U redu — odgovoriše oni, podstičući plamen na ognjištu.

D’Artanjan ih pogleda, uznemiren; bilo je očigledno da su ti ljudi, koji su ložili bez ikakve potrebe toliku vatru, imali čudne namere.

Osuđenici se pojaviše na trgu. Išli su pešice, a dželat ispred njih; pedeset stražara behu povrstani s njihove leve i desne strane. Obojica behu odeveni u crno; bili su bledi ali odlučni.

Gledali su nestrpljivo preko glava, uspinjući se na prste pri svakom koraku.

D’Artanjan primeti taj pokret.

— Sto mu gromova! — uzviknu on — Baš im se žuri da ugledaju vešala.

Raul se povlačio ali ipak nije imao snage da se sasvim skloni sa prozora. I užasni prizori imaju svoju privlačnost.

— Na smrt! Na smrt! — vikaše pedeset hiljada glasova.

— Da, na smrt! — urlaše stotinak besomučnika, kao da su odgovarali rulji.

— Na vešala! Na vešala! — vikaše uglas gomila. — Živeo kralj!

— Gle! — prošaputa d’Artanjan — Čudnovato, a ja sam mislio da ih vešaju po nalogu g. de Kolbera.

U tom trenutku tiskanje svetine zaustavi za trenutak kretanje osuđenika. Oni ljudi smela i odlučna lica, koje d’Artanjan beše primetio, tiskajući se, gurajući se i propinjući se, behu skoro uspeli da dopru do stražara.

Povorka nastavi da se kreće.

Najedanput ti ljudi, koje d’Artanjan nije ispuštao iz oka, baciše se uz uzvike: „Živeo Kolber!” na oružanu pratnju, koja je uzalud pokušavala da se odupre. Iza tih ljudi, bila je svetina.

Tada nasta, usred strašne dreke, strahovit metež.

Ovoga puta, umesto uzvika nestrpljenja ili radosti, razlegoše se jauci.

Halebarde su udarale, mačevi boli, a puške pucale.

I tada nastade neko čudno kovitlanje usred koga d’Artanjan nije više ništa raspoznavao.

Zatim se usred tog meteža oseti da neko ima neki određeni cilj i da nešto želi da postigne.

Osuđenici behu istrgnuti iz ruku stražara i sad su ih vukli prema kući u kojoj se nalazila krčma Kod bogorodičine slike.

Oni koji su ih vukli, vikali su: „Živeo Kolber!”

Narod je oklevao, ne znajući da li da nagrne na stražare ili na napadače.

Ono što je zaustavljalo narod bilo je što su oni, koji vikahu „Živeo Kolber!” počeli istovremeno da viču: „Ne na konopac! Dole vešala! U vatru! U vatru! Spalimo lopove! Spalimo one zbog kojih narod gladuje!”

Taj jednoglasni uzvik bio je oduševljeno prihvaćen.

Svetina beše došla da vidi mučenje, a sad joj se eto pružila prilika da sama izvrši kaznu.

To je rulji najviše godilo. Ona zato odmah stade na stranu napadača protiv stražara, vičući sa manjinom, koja je, zahvaljujući njoj, postala većina, i to vrlo složna:

— Da, da, u vatru lopove! Živeo Kolber!

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan — Čini mi se da stvar postaje ozbiljna.

Jedan od onih ljudi koji su stajali pored ognjišta, približi se prozoru sa buktinjom od slame u ruci.

— Oho, — reče on — počinje da biva vruće.

Zatim, okrenuvši se svom drugu:

— Evo ugovorenog znaka!

I najedanput prisloni užareni ugarak na drvenu oblogu zida.

Krčma Kod bogorodičine slike nije baš bila nova, i zato nije mnogo trebalo pa da počne da gori.

Za tili čas počeše daske da puckaraju i plamen da se diže, sevajući. Urlanje koje je dolazilo spolja odgovori na dreku koju su dizale palikuće.

D’Artanjan, koji ne beše ništa primetio, pošto je gledao na trg, oseti istovremeno da ga dim guši i da ga plamen peče.

— Stani! — uzviknu on, okrenuvši se — Gori li što ovde? Jeste li poludeli ili pobesneli, moja gospodo?

Ona dva čoveka ga pogledaše začuđeno.

— Pa šta! — upitaše oni d’Artanjana — Zar nije bilo tako ugovoreno?

— Ugovoreno da spalite moju kuću? — dreknu d’Artanjan, istrgnuvši ugarak iz ruku palikuće i prinevši mu ga licu.

Onaj drugi htede da priskoči u pomoć svom drugu, ali ga Raul ščepa, podiže, i baci kroz prozor, dok je d’Artanjan gurao njegovog druga niz stepenice.

Raul, koji se prvi beše oslobodio, poče da čupa drvenu oblogu zidova i da je razbacuje po sobi, još dok se pušila.

D’Artanjan baci jedan pogled, i kad vide da nema više nikakve opasnosti od požara, on pritrča prozoru.

Nered beše dostigao vrhunac. Vikali su istovremeno:

— U vatru! Ubijte! Na vešala! Na lomaču! Živeo Kolber! Živeo kralj!

Gomila koja beše istrgla osuđenike iz ruku stražara, približavala se kući, koja je izgleda bila mesto gde ih je trebalo dovući.

Menvil, na čelu gomile, vikao je jače od ostalih:

— U vatru! U vatru! Živeo Kolber!

D’Artanjan poče da shvata. Hoće da spale osuđenike i njegova kuća treba da bude lomača koja im se priprema.

— Stani! — viknu on, držeći mač u ruci i jednu nogu na prozoru. — Menvile, šta vi hoćete?

— Gospodine d’Artanjane, — uzviknu ovaj — prolaz, prolaz!

—U vatru! U vatru lupeže! Živeo Kolber! — drala se rulja.

Ti uzvici razjariše d’Artanjana.

— Sto mu gromova! — reče on — Zar da spale te jadnike koji su osuđeni da budu samo obešeni; pa to je sramno!

Međutim, pred vratima, gomila radoznalaca potisnuta uz zidove, beše narasla i zatvarala prolaz.

Menvil i njegovi ljudi, koji su vukli osuđenike, bili su samo na deset koraka od vrata.

Menvil učini poslednji napor.

— Prolaz! Prolaz! — vikao je on držeći u ruci uperen pištolj.

— Spalimo ih! Spalimo ih! — ponavljala je rulja. Požar je u krčmi Kod bogorodičine slike! Spalimo lopove! Spalimo ih obojicu u krčmi.

Ovoga puta nije bilo nikakve sumnje, radilo se baš o d’Artanjanovoj kući.

D’Artanjan se seti staroga pokliča koji mu je uvek uspevao.

— Ovamo musketari!… — grmnu strahovitim glasom, glasom koji je mogao da nadvisi top, huku mora, buru. — Ovamo, musketari!

I okačivši se rukama o balkon, on skoči usred rulje, koja poče da se odmiče od kuće iz koje padaju ljudi.

I Raul se nađe istovremeno sa njim na zemlji. Obojica su imali mač u ruci. Koliko god je bilo musketara na trgu, svi behu čuli poklič; svi se behu okrenuli na taj poziv i poznali d’Artanjana.

— U pomoć našem vrhovnom zapovedniku! U pomoć zapovedniku! — povikaše svi.

I svetina se pred njima razmače, kao voda pred kljunom lađe. U tom se trenutku d’Artanjan i Menvil nađoše lice u lice.

— Prolaz! Prolaz! — viknu Menvil, videći da ima da pruži ruku, pa da se dokopa vrata.

— Nema prolaza! — odgovori d’Artanjan.

— Evo ti, na! — uzviknu Menvil i nanišani iz pištolja iz neposredne blizine.

Ali pre nego što je uspeo da okine, d’Artanjan balčakom svoga mača udari Menvila po ruci i zari mu oštricu u telo.

— Lepo sam ti govorio da miruješ, — reče d’Artanjan Menvilu, koji se sruči kraj njegovih nogu.

— Prolaz! Prolaz! — vikaše Menvilova družina, koja se najpre preplaši, ali se brzo umiri kad vide da ima posla samo sa dva čoveka.

Ali ta dva čoveka, to su dva mnogoruka diva, mač vitla u njihovim rukama kao plameni mač arhangela. On probada vrškom, udara pljoštimice, udara oštricom. Svaki udarac obara po jednog čoveka,

— Za kralja! — uzviknu d’Artanjan, svakom čoveku koga udara, to jest svakom čoveku koji pada.

— Za kralja! — ponavlja Raul.

Taj uzvik postaje ratni poklič musketara, i oni se, vođeni njime, pridružiše D’Artanjanu.

Za to vreme stražari dolaze k sebi od iznenadnog straha, jurišaju na napadače s leđa, i gaze i obaraju sve što im je na putu, kao krila vodenice.

Svetina, videći kako sevaju mačevi, kako krv prska, poče da beži; ljudi su gazili jedni druge.

Najzad se začuše uzvici zapomaganja i očajanja; to je bio poslednji pozdrav pobeđenih.

Oba osuđenika ponovo padoše u ruke stražara. D’Artanjan im priđe, i videvši ih blede i kako skoro izdišu, reče im:

— Utešite se, jadni ljudi, nećete biti stavljeni na strašne muke kojima su vam pretili ovi bednici. Kralj vas je osudio na vešala. Bićete samo obešeni. A sad, neka ih obese, pa će stvar biti u redu.

U krčmi Kod bogorodičine slike ništa se više nije događalo. Požar je bio ugašen sa dva velika bureta vina, jer nije bilo vode. Zaverenici behu pobegli kroz vrt. Stražari povedoše osuđenike ka vešalima.

Zatim je stvar bila brzo završena. Dželat, ne starajući se mnogo da stvar obavi prema svim pravilima te veštine, svrši sa nesrećnicima za dva minuta.

Međutim, svi su se tiskali oko d’Artanjana; čestitali su mu, laskali su mu. On obrisa čelo sa koga je kapao znoj, mač sa koga je curila krv, i sleže ramenima kad vide Menvila koji se grčio kraj njegovih nogu u poslednjim trzajima ropca. I dok Raul odvraća oči sav potresen, on pokazuje musketarima vešala na kojima vise jadne žrtve.

— Siroti ljudi! — reče on — Nadam se da su umrli blagosiljajući me, jer sam ih spasao još užasnije smrti.

Te reči su doprle do Menvila u trenutku kad je izdisao. Mračan i podrugljiv osmeh lebdeo je na njegovim usnama. Hteo je da otvori, ali napor koji učini prekide mu dah. On izdahnu.

— Oh! To je sve tako strašno; — prošaputa Raul — hajdemo odavde, gospodine viteže.

— Da nisi ranjen?— upita d’Artanjan.

— Srećom nisam.

— Moram da ti kažem da si junak, sto mu gromova! Očeva glava, a Portosova mišica. Ah, da je Portos bio ovde, imao bi šta da vidi!

Zatim, prisećajući se, d’Artanjan prošaputa:

— Gde li, vraga, može biti taj dobri Portos?

— Hajdemo, viteže, hajdemo, ponavljao je Raul.

— Samo još jedan trenutak, prijatelju, dok uzmem svojih trideset sedam i po zlatnika, pa ćemo poći zajedno. Ova kuća donosi dobar prihod, — dodade d’Artanjan ulazeći u krčmu Kod bogorodičine slike — ali ja bih zaista voleo da se ona nalazi u nekom drugom kraju, pa ma i manje donosila.

LXIII

KAKO JE DIJAMANT G. OD EMERIJA PREŠAO
U RUKE G. D’ARTANjANA

Dok se ovaj bučni i krvavi prizor odigravao na trgu Grev, dotle je nekoliko ljudi, koji su bili iza onih malih vrata koja su vezivala dvorište i vrt, vraćalo mačeve u korice i pomagalo jednom od njih da uzjaše već osedlanog konja koji je stajao u vrtu, a zatim se kao jato preplašenih ptica rasprštaše u svim pravcima, neki preskačući preko zidova, a drugi, u neobuzdanom strahu, navaljivahu žestoko na vrata.

Onaj čovek koji je pojahao konja i zario mu mamuze u bokove sa takvom silinom da životinja umalo što nije preskočila zid, taj jahač, kažemo, prelete preko trga Bodoaje, promače kao munja pored rulje koja se nalazila na ulicama, gazeći, preturajući i obarajući sve usput, i posle deset minuta stiže pred vrata vrhovnog rukovodstva, zadihaniji nego njegov konj.

Kad ču tutnjavu potkovica koje su odjekivale po kamenim pločama ulice, opat Fuke se pojavi na prozoru iz dvorišta, i pre nego što je konjanik i sjahao, on ga upita, nagnuvši se dopola kroz prozor:

— Reci, šta ima novo, Danikane?

— Eto! Svršeno je — odvrati konjanik.

— Svršeno! — uzviknu opat. — Znači da su spaseni?

— Ne, gospodine, — odvrati konjanik — obešeni su.

— Obešeni! — ponovi opat prebledevši.

Najedanput se otvoriše pobočna vrata i Fuke stupi u sobu, bled, unezveren, poluotvorenih usta kroz koja iziđe jedan uzvik pun bola i srdžbe.

On se zaustavi na pragu, slušajući razgovor koji su vodili oni iz dvorišta i oni na prozoru.

— Bednici! — uzviknu opat — Zar se niste borili?

— Kao lavovi.

— Recite, kao kukavice.

— Gospodine!

— Sto ratnika sa isukanim mačevima vrede, u iznenadnom napadu, koliko deset hiljada stražara. Gde je Menvil, taj razmetljivac, taj hvalisavac, koji je imao ili da pogine ili da pobedi?

— Pa eto, gospodine, on je održao reč. Mrtav je.

— Mrtav! Ko ga je ubio:

— Neki zao duh prerušen u čoveka, neki div naoružan sa deset ognjenih mačeva, neki razbesneli čovek koji istovremeno gasi požar, smiruje pobunu i čini da iz zemlje iznikne sto musketara na trgu Grev.

Fuke podiže glavu; sa čela mu je lio znoj.

— Oh! Liodo i d’Emeri! — promrmlja — Mrtvi! Mrtvi! Mrtvi! A ja osramoćen!

Opat se okrenu, i videvši svoga brata poraženog i lica potamnelog kao zemlja, reče mu:

— Ostavite to sada! Ostavite! Tako je bilo suđeno, gospodine, ne treba sad toliko da jadikujemo. Pošto nije uspelo, znači da bog…

— Ućutite, opate, ućutite! — uzviknu Fuke — Vaše pravdanje je bogohuljenje. Pozovite tog čoveka da se popne i da ispriča podrobno o tom strahovitom događaju.

— Ali, brate…

— Uradite kako vam se naređuje, gospodine!

Opat dade znak, i trenutak docnije začuše se na stepenicama koraci jednog čoveka.

U isto vreme se iza Fukeovih leđa pojavi Gurvil, kao anđeo čuvar vrhovnog rukovaoca, i prinoseći prst usnama, stavi mu do znanja da bude obazriv, čak i kad ispoljava svoj bol.

Ministar stiša sebe, ukoliko je to u moći čoveka kome je srce poluslomljeno od tuge.

Danikan uđe.

— Podnesite svoj izveštaj — reče mu Gurvil.

— Gospodine, — odgovori glasnik — dobili smo naređenje da otmemo uhapšenike i da prilikom otmice vičemo „Živeo Kolber!”

— Da bi ih žive spalili, je li tako, opate? — prekide ga Gurvil.

— Jeste! Menvil je dobio takvo naređenje. Menvil je znao šta je trebalo da se radi, a Menvil je poginuo.

Ta je vest izgleda uspokojila Gurvila, umesto da ga ražalosti.

— Da se spale živi? — ponovi glasnik, kao da je sumnjao, da je ta naredba, jedina uostalom koju beše dobio, mogla biti stvarno izvršena.

— Svakako, da bi bili živi spaljeni — nastavi opat grubo.

— U redu, gospodine, u redu, — produži čovek, pokušavajući da pročita na licima svojih sagovornika da li bi bilo povoljnije za njega da kaže ili da ne kaže istinu.

— A sad, pričajte — naredi Gurvil.

— Trebalo je da uhapšenici budu dovedeni na trg Grev, — nastavi Danikan — a razjareni narod je hteo da budu spaljeni, umesto da budu obešeni.

— Narod ima svoje razloge; — reče opat — produžite.

— Međutim, — nastavi čovek — u času kada su stražari bili potisnuti, u času kada se pojavila vatra u jednoj kući na trgu, koja je trebalo da posluži kao lomača za krivce, jedan besomučan čovek, onaj zao duh, onaj div o kome sam vam pričao i za koga su nam kazali da je sopstvenik dotične kuće, uz pomoć jednog mladića koji ga je pratio, pozvao je u pomoć musketare koji su se nalazili među ruljom, skočio i sam sa prvog sprata na trg i tako očajnički mlatarao mačem, da je pobeda ostala na strani stražara; uhapšenici su bili uhvaćeni, a Menvil ubijen. Zatim su osuđenici pogubljeni za tri minuta.

Fuke, ma koliko da je mogao da vlada sobom, nije mogao da se uzdrži a da prigušeno ne zaječi.

— A taj čovek, sopstvenik te kuće, — nastavi opat — kako se on zove?

— Ne bih mogao da vam kažem, pošto nisam mogao da ga vidim: mesto mi je bilo određeno u vrtu, a ja sam ostao na svom mestu; tek docnije su mi ispričali šta se dogodilo. Ja sam imao naređenje da vas najhitnije izvestim da je stvar svršena i kako je svršena. Prema naređenju, pošao sam u trku, i evo me.

— Vrlo dobro, gospodine, nemamo više šta da vas pitamo — reče mu opat koga je sve više obuzimala strepnja da ostane nasamo sa svojim bratom.

— Jeste li isplaćeni? — upita Gurvil.

— Primio sam predujam, gospodine — odgovori Danikan.

— Evo dvadeset zlatnika. Pođite, gospodine, i ne zaboravite da uvek branite, kao što ste ovog puta to činili, kraljeve interese.

— Hoću, gospodine — odgovori čovek klanjajući se i stavljajući novac u džep.

Posle toga on iziđe.

Tek što je izišao, Fuke, koji je stajao nepomičan, pođe brzo i stade između opata i Gurvila.

Obojica otvoriše istovremeno usta da progovore.

— Ne izvinjavajte se! — reče on — Ne bacajte krivicu ni na koga! Da sam bio pravi prijatelj, ne bih nikome poverio da oslobodi Liodoa i d’Emerija. Ja sam jedini kriv, i samo se meni ima šta da prebaci, samo mene ima da grize savest. Ostavite me, opate.

— Ipak, gospodine, nećete me valjda sprečiti, — odgovori ovaj — da naredim da se traga za bednikom koji se, radeći za g. Kolbera, umešao u ovu tako dobro pripremljenu stvar, jer ako je mudro voleti svoje prijatelje, mislim da je isto tako mudro najupornije goniti svoje neprijatelje.

— Dosta je bilo mudrovanja, opate, iziđite molim vas, i da ne čujem ništa više o vama do daljeg naređenja; čini mi se da je potrebno da čuvamo tajnu i da budemo vrlo obazrivi. Imate pred sobom strahovit primer. Gospodo, ne mislite na osvetu, ja vam to zabranjujem.

— Ne postoji takvo naređenje koje bi me sprečilo da se osvetim krivcu za sramotu nanesenu mojoj porodici — promrmlja opat.

— A ja vam kažem, — uzviknu Fuke zapovedničkim glasom koji nije trpeo pogovora — ako vi pomišljate na ma šta, što ne bi bilo izraz moje volje, ja ću vas baciti u Bastilju, dva sata pošto budete priveli u delo svoju misao. Upravljajte se prema tome, opate. Opat se pokloni crveneći.

Fuke dade znak Gurvilu da pođe za njim i već beše pošao prema svojoj sobi za rad, kad sluga prijavi, izgovarajući glasno ime:

— Gospodin vitez d’Artanjan.

— Ko je to? — upita Fuke Gurvila nemarno.

— Neki bivši zapovednik musketara njegovog veličanstva — odgovori Gurvil istim tonom.

Fuke se čak i ne potrudi da razmisli, i produži da šeta po sobi.

— Oprostite, Vaša milosti! — reče mu tada Gurvil — Sad se setih, taj je čovek napustio kraljevu službu i dolazi verovatno da primi svoje tromesečno izdržavanje.

— Dovraga! — reče Fuke. — Zašto dolazi u tako nezgodan čas?

— Dopustite, Vaša milosti, da mu kažem da ne možete da ga primite; ja ga lično poznajem, to je čovek koga je, u prilikama u kojima se nalazimo, bolje imati za prijatelja nego za neprijatelja.

— Odgovorite mu onda što god hoćete — reče Fuke.

— Bože moj! — reče opat sa puno osvetoljubivosti koju pokazuje svako crkveno lice — Odgovorite mu onda da nema novaca, a naročito ne za musketare.

Ali tek što je opat neobazrivo izgovorio tu reč, odškrinuta vrata se otvoriše širom i d’Artanjan se pojavi.

— Oh!Gospodine Fuke, znao sam dobro da nema novaca za musketare. Zato ja i dolazim, ne da ga dobijem, nego da me odbijete. To je već učinjeno, hvala. Zbogom ostajte, ja odoh da ga tražim od g. Kolbera.

I on iziđe, pošto se lako pokloni.

— Gurvile, potrčite za tim čovekom i dovedite mi ga — reče Fuke.

Gurvil posluša i stiže d’Artanjana na stepenicama. Kad d’Artanjan ču korake iza sebe, on se okrete i spazi Gurvila.

— Sto mu gromova, dragi gospodine! — reče on — Bedno se ponašaju ta vaša gospoda finansijski činovnici; dolazim gospodinu Fukeu da primim izvesnu svotu na osnovu naloga njegovog veličanstva, a dočekuju me kao nekog prosjaka koji dolazi da traži milostinju, ili kao nekog lopova koji dolazi da ukrade neku skupocenu stvar.

— Ali vi ste izgovorili ime g. Kolbera, dragi gospodine d’Artanjane; vi ste rekli da idete gospodinu Kolberu?

— Svakako da idem njemu, ako ni zbog čega drugog, a ono da tražim da se kazne ljudi koji su uz uzvike ,,Živeo Kolber!” hteli da zapale moju kuću.

Gurvil načulji uši.

— Ah, pa da, — reče mu on — vi mislite na ono što se dogodilo na trgu Grev?

— Pa dabome.

— A šta se vas tiče ono što se dogodilo tamo?

— Kako! Još me pitate da li me se tiče ili ne što je gospodin Kolber hteo da načini od moje kuće lomaču?

— Dakle, to je vaša kuća… Vašu kuću su hteli da zapale?

— Nego kako!

— Krčma Kod bogorodičine slike je dakle, vaša?

— Od pre nedelju dana.

— I vi ste taj hrabri oficir, taj britki mač, koji je razjurio ljude koji su hteli da spale osuđenike.

— Dragi gospodine Gurvile, stavite se u moj položaj: ja sam čuvar javnog poretka i sopstvenik. Kao vrhovnom zapovedniku musketara, dužnost mi nalaže da se staram da se izvršuju kraljeva naređenja. Kao sopstveniku, interes mi nalaže da ne dozvolim da moja sopstvena kuća izgori. Ja sam se, dakle, istovremeno povinovao zakonu ličnog interesa i dužnosti, predajući u ruke stražara gg. Liodoa i dEmerija.

— Znači, vi ste bacili jednog čoveka kroz prozor?

— Ja glavom — odgovori skromno d’Artanjan.

— Vi ste, dakle, ubili Menvila?

— Imao sam tu nesreću — odgovori d’Artanjan, pozdravljajući kao čovek kome čestitaju.

— I vi ste, najzad, bili krivi šgo su oba osuđenika obešeni?

— Umesto da budu spaljeni, da, gospodine, i dičim se time. Ja sam otrgao te jadnike od strašnih muka. Pomislite, dragi gospodine Gurvile, hteli su žive da ih spale! To je nešto što se ne može ni zamisliti.

— Idite, idite, dragi moj gospodine d’Artanjane — reče mu Gurvil, želeći da uštedi Fukeu susret sa čovekom koji mu je naneo tako dubok bol.

— Ne, — reče Fuke, koji je sa vrata od predsoblja sve čuo — ne, gospodine d’Artanjane, naprotiv, uđite.

D’Artanjan obrisa sa balčaka svoga mača i poslednji trag krvi koji pri ranijem pogledu ne beše primetio, i uđe.

Tada se on nađe oči u oči sa tri čoveka, od kojih je svaki imao sasvim drukčiji izraz lica: na opatovom se ogledala ljutnja, na Gurvilovom zaprepašćenost, na Fukeovom utučenost.

— Oprostite, gospodine ministre — progovori d’Artanjan — ali ja imam malo vremena na raspoloženju, treba da svratim u finansijsko nadzorništvo da se objasnim sa g. Kolberom i da primim svoju tromesečnu platu.

— Ali, gospodine, — reče mu Fuke — imamo i mi novaca ovde.

D’Artanjan pogleda začuđeno vrhovnog rukovaoca finansijama.

— Odgovoreno vam je nepromišljeno, ja to znam, čuo sam; — reče ministar — čoveka vaše vrednosti trebalo bi da svi poznaju.

D’Artanjan se pokloni.

— Imate li nalog za isplatu? — dodade Fuke.

— Imam, gospodine.

— Dajte ga, ja ću vam lično isplatiti; hodite.

On dade znak Gurvilu i opatu koji ostadoše u sobi gde su se nalazili, a on odvede d’Artanjana u svoju sobu za rad. Kad su ušli, on ga upita:

— Koliko treba da primite, gospodine?

— Oko pet hiljada livri, Vaša milosti.

— Na ime vaše neisplaćene plate?

— Ne, nego za iduće tromesečje.

— Za tromesečje, pet hiljada livri? — uzviknu Fuke, bacivši na musketara ispitujući pogled. — Znači kralj vam daje dvadeset hiljada livri godišnje?

— Da, Vaša milosti, dvadeset hiljada livri; nalazite li možda da je to suviše?

— Ja! — uzviknu Fuke, i nasmeši se gorko. — Da sam bolje poznavao ljude, da sam bio obazriviji i promišljeniji, umesto što sam lakomislen, nedosledan i tašt, jednom rečju, da sam umeo da udesim svoj život kao izvesni ljudi, vi ne biste primali dvadeset hiljada livri godišnje, već sto hiljada; i ne biste bili u kraljevoj službi već u mojoj!

D’Artanjan lako pocrvene.

U načinu na koji je izrečena pohvala, u glasu ovoga koji je hvalio, u njegovoj srdačnosti, bio je neki prijatan otrov koji može pokatkad da opije i duhovno najjačeg čoveka.

Vrhovni rukovalac finansijama završi svoj govor i otvori fioku iz koje izvadi četiri fišeka i stavi ih ispred d’Artanjana.

Gaskonjac malo otcepi jedan fišek.

— Zlato! — uzviknu on.

— To će vam biti lakše da nosite,gospodine.

— Ali ovde ima dvadeset hiljada livri.

— Naravno.

— Ali ja potražujem samo pet.

— Hoću da vam uštedim trud, da dolazite četiri puta u Vrhovno rukovodstvo.

— Vi ste neobično ljubazni, gospodine.

— Ja činim ono što treba da činim, gospodine viteže, i nadam se da mi nećete uzeti za zlo što vas je moj brat onako dočekao. To je jako zlovoljan i ćudljiv čovek.

— Gospodine,— reče d’Artanjan — verujte da me ništa toliko ne bi uvredilo kao izvinjavanje od vaše strane.

— Zato se neću više izvinjavati i zadovoljiću se time što ću vas zamoliti da mi učinite jednu milost.

— Oh, gospodine!

Fuke skide sa svog prsta dijamant koji je mogao da vredi oko hiljadu zlatnika.

— Gospodine, — reče on — ovaj mi je kamen poklonio jedan prijatelj iz detinjstva, jedan čovek kome ste vi učinili veliku uslugu.

Pritom se Fukeov glas znatno izmeni.

— Ja, učinio uslugu! — uzviknu musketar. — Ja sam učinio uslugu nekom od vaših prijatelja?

— Nemoguće je da ste to zaboravili, gospodine, pošto se to desilo baš danas.

— A taj se prijatelj zvao?…

— G. d’Emeri.

— Jedan od osuđenika?

— Da, jedan od žrtava… Pa lepo, gospodine d’Artanjane, zbog usluge koju ste mu učinili, ja vas molim da primite ovaj dijamant. Učinite to meni za ljubav.

— Gospodine…

— Primite, kažem vam. Danas je moj najžalosniji dan, saznaćete to možda docnije; danas sam izgubio jednog prijatelja i vidite, pokušavam da nađem drugog.

— Ali, gospodine Fuke…

— Zbogom, gospodine d’Artanjane, zbogom, — uzviknu Fuke, dok mu se srce cepalo — ili bolje reći, doviđenja!

Ministar iziđe iz svoje sobe za rad, ostavljajući u rukama musketara prsten i dvadeset hiljada livri.

— Oho, — uzviknu d’Artanjan pošto je za trenutak tužno razmišljao — čini mi se da počinjem da shvatam. Sto mu gromova! Ako sam shvatio, onda je ovo neki vrlo veliki gospodin!… Idem da mi g. Kolber to objasni.

I on iziđe.

LXIV

ZNATNA RAZLIKA KOJU JE D’ARTANjAN ZAPAZIO IZMEĐU GOSPODINA RUKOVAOCA I NjEGOVE
MILOSTI VRHOVNOG RUKOVAOCA FINANSIJAMA

G. Kolber je stanovao u ulici Nev-de-Pti-Šan, u jednoj kući koja je bila Botrijeva svojina.

D’Artanjanove noge prevališe to rastojanje za nepunu četvrt sata.

Kad je stigao kod novog ljubimca, dvorište je bilo puno stražara i policajaca koji su došli, bilo da mu čestitaju bilo da mu se izvine, prema tome da li će ih on pohvaliti ili pokuditi. Osećanje za laskanje je urođeno ljudima najnižeg staleža; oni imaju naročito razvijeno to čulo, kao što divlja zver ima naročito razvijen sluh ili njuh. Ti su ljudi, ili njihov starešina, shvatili, dakle, da treba da pričine zadovoljstvo gospodinu Kolberu, obaveštavajući ga kako je njegovo ime bilo pominjano za vreme meteža.

D’Artanjan se pojavi baš u trenutku kad je starešina straže podnosio svoj izveštaj. D’Artanjan ostade kod vrata stojeći iza stražara.

Oficir, vođa straže, pozva Kolbera na stranu iako se ovaj opirao, nabirajući svoje guste obrve.

— U slučaju da ste vi stvarno želeli, gospodine, reče mu on, da narod presudi onoj dvojici izdajnika, bilo bi mudro da ste nas obavestili; jer najzad, gospodine, i pored sveg našeg žaljenja što smo učinili nešto protiv vaše volje, mi smo imali da izvršimo naredbu koja nam je izdata.

— Budalo nad budalama! — odvrati Kolber besan, tresući svojom gustom i kao griva crnom kosom — Šta mi vi tu pričate? Šta!? Mislite li vi da je meni palo na pamet da se izazove pobuna? Jeste li ludi ili pijani?

— Ali, gospodine, vikali su: „Živeo Kolber!” — odvrati starešina straže, jako uzrujan.

— Šaka zaverenika…

— Ne, ne, gospodine, nego masa naroda!

— Ah, — reče Kolber topeći se od radosti — zar je zaista masa naroda vikala: „Živeo Kolber?” Jeste li sigurni da je tako kao što kažete, gospodine?…

— Trebalo je samo otvoriti uši, ili bolje reći zatvoriti ih, toliko su uzvici bili gromoglasni.

— I to je bio narod, baš pravi narod?

— Dabome, gospodine; samo nas je taj pravi narod tukao.

— Oh, vrlo dobro — produži Kolber, sav predan svojim mislima. — Dakle, vi pretpostavljate da je sam narod hteo da spali osuđenike?

— Pa dabome, gospodine.

— To je druga stvar… Jeste li se dobro branili?

— Trojica naših ljudi je ugušeno, gospodine.

— Niste valjda nikog ubili?

— Gospodine, nekoliko buntovnika ostali su mrtvi na zemlji, među njima i jedan koji nije bio običan čovek.

— A ko to?

— Neki Menvil, koji je odavno bio pod prismotrom policije.

— Menvil! — uzviknu Kolber — Onaj koji je ubio u ulici de la Išet jednog, čestitog čoveka koji je tražio uhranjeno pile?

— Jeste, gospodine, to je taj isti.

— I taj je Menvil vikao isto tako: „Živeo Kolber!”, baš on lično?

— Jače nego svi ostali; kao da je bio pobesneo.

Kolberovo čelo se zamrači i nabra. Speća usled za dovoljenog slavoljublja koja mu je ozarila lice, ugasi se kao sjaj svitaca kad ih gaze u travi.

— Zašto ste mi onda kazali — nastavi rukovalac finansijama razočaran — da je pobuna potekla od naroda? Menvil je bio moj neprijatelj; ja bih naredio da se on obesi, i on je to dobro znao! Menvil je bio čovek opata Fukea… Cela stvar potiče od Fukea; zar se ne zna da su osuđenici bili njegovi prijatelji iz detinjstva?

— To je istina — pomisli d’Artanjan — i evo moje su sumnje razjašnjene. Ponavljam, o gospodinu Fukeu može se reći šta se hoće, ali to je pravi gospodin.

— A jeste li vi sigurni da je Menvil mrtav? — nastavi Kolber.

D’Artanjan oceni da je došao trenutak da uđe.

— Potpuno siguran, gospodine — odgovori on, prilazeći najedanput.

— Ah! To ste vi, gospodine?— reče mu Kolber.

— Ja lično; — odvrati d’Artanjan sasvim prirodno — izgleda da ste u Menvilu imali gadnog neprijatelja?

— Nisam ja, gospodine, imao neprijatelja, — odgovori Kolber — nego kralj.

— Stoko jedna! — pomisli d’Artanjan — Ti se preda mnom pretvaraš i ponašaš nadmeno… Pa lepo, — nastavi glasno d’Artanjan — vrlo sam srećan što sam učinio tako veliku uslugu kralju; hoćete li uzeti na sebe, gospodine rukovaoče finansijama, da to kažete njegovom veličanstvu?

— Kakav mi vi to nalog dajete i šta mi poručujete da kažem, gospodine? Izrazite se jasnije, molim vas — nastavi Kolber zajedljivim glasom, iz koga je već izbijalo neprijateljstvo.

— Ne dajem ja vama nikakav nalog — odvrati d’Artanjan hladnokrvno i podrugljivo. — Mislio sam da vam neće biti teško da saopštite njegovom veličanstvu da sam se to ja tamo slučajno zadesio, presudio g. Menvilu i doveo stvari u red.

Kolber razrogači oči i pogleda upitno starešinu straže.

— To je sušta istina da je gospodin bio naš spasilac — odgovori ovaj.

— Što mi niste kazali, gospodine, da dolazite da mi to ispričate — reče mu Kolber sa zavišću. — Sad je sve razjašnjeno i to povoljnije za vas nego za ma kog drugog.

— U zabludi ste, gospodine rukovaoče finansijama, nisam ja uopšte došao da bih vam to ispričao.

— Ali vi ste ipak učinili jedan podvig, gospodine.

— Oh! — odvrati nemarno musketar — Kada čovek to često čini, onda mu to izgleda obično.

— Čemu onda dugujem tu čast koju mi činite svojom posetom?

— Samo ovom: kralj mi je naredio da dođem kod vas.

— Ah! — reče Kolber kome se vrati samopouzdanje, kad vide kako d’Artanjan vadi iz džepa hartiju — Hoćete da mi tražite novac?

— Tako je, gospodine.

— Izvolite pričekati, gospodine, molim vas; imam da saslušam izveštaj stražara.

D’Artanjan se obrte u krug, prilično drsko i našavši se opet lice u lice sa Kolberom, pozdravi onako kako bi samo lakrdijaš mogao to da učini; zatim se obrte po drugi put u krug, i uputi se krupnim koracima prema vratima.

Kolbera jako iznenadi taj čvrsti otpor na koji nije bio navikao. Obično, kada su vojnici dolazili kod njega, novac im je bio toliko potreban, da su čekali strpljivo, pa makar im noge pustile žile u mermerni pod.

Hoće li d’Artanjan otići pravo kralju? Hoće li se žaliti na rđav doček, ili ispričati svoj podvig? To je bila stvar o kojoj je trebalo ozbiljno razmisliti.

U svakom slučaju, trenutak je bio rđavo izabran da odbije da sasluša d’Artanjana, bilo da je ovaj dolazio u ime kralja, bilo u svoje. Musketar je učinio isuviše veliku uslugu, a od toga je proteklo tako malo vremena da bi ona već mogla biti zaboravljena.

Stoga Kolber pomisli da će biti bolje da se ne pokaže nimalo nadmen i da pozove d’Artanjana natrag.

— Stanite, gospodine d’Artanjane! — uzviknu Kolber — Kako, zar tako da odete od mene?

D’Artanjan se okrete.

— Zašto da ne? — reče mu on mirno — Mi nemamo ništa više jedan drugom da kažemo, zar ne?

— Ali, imate da primite novac, pošto imate nalog za isplatu?

— Ja, bože sačuvaj, dragi moj gospodine Kolberu.

— Ali, gospodine, vi imate nalog! I kao što se vi borite za kralja mačem, kad se to od vas traži, tako ja isplaćujem kad mi se podnese nalog. Dajte mi ga.

— Nije potrebno, dragi gospodine Kolberu, — odgovori d’Artanjan, uživajući u sebi kako se Kolber zbunio — taj je nalog isplaćen.

— Isplaćen! A ko ga je isplatio?

— Gospodin vrhovni rukovalac. Kolber preblede.

— Onda mi objasnite, reče on prigušenim glasom, ako ste već primili novac, zašto mi onda pokazujete taj nalog.

— Zbog onog što ste maločas tako oštroumno rekli, dragi gospodine Kolberu; kralj mi je rekao da idem da primim tromesečno izdržavanje koje je blagoizvoleo da odredi…

— Da dođete kod mene?… — reče Kolber.

— Nije baš sasvim tako. Kralj mi je kazao: „Idite g. Fukeu; vrhovni rukovalac finansijama možda neće imati novaca, onda otidite g. Kolberu.”

Kolberovo lice se razvedri za trenutak; ali sa njegovim nesrećnim licem događalo se što i sa nemirnim nebom koje je, čas blistavo, čas mračno kao noć, prema tome da li zasvetli munja ili naiđe oblak.

— A… vrhovni rukovalac je imao novaca?— upita on.

— Dabome da je imao, i to dosta, — odgovori d’Artanjan… — sigurno da je tako, pošto me je gospodin Fuke, umesto da mi isplati tromesečno izdržavanje od pet hiljada livri…

— Tromesečno pet hiljada livri? — uzviknu Kolber, koji je bio isto kao i Fuke, iznenađen veličinom svote koja je bila određena da se nagrade usluge jednog vojnika — To bi iznosilo dvadeset hiljada livri godišnje.

— Tačno, gospodine Kolberu. Dovraga! Vi računate kao pokojni Pitagora; da, dvadeset hiljada livri.

— Desetostruka plata rukovaoca finansijama. Čestitam vam — reče mu Kolber zlobno se smešeći.

— Oh! — odgovori d'Artanjan — Kralj se izvinjavao što mi tako malo daje, i zato mi je obećao da će to docnije popraviti, kad bude bogat… Ali ja moram da završim, pošto jako žurim…

— Znači, uprkos kraljevog očekivanja, vrhovni rukovalac finansijama vam je isplatio tu svotu?

— Isto kao što ste vi, uprkos kraljevog očekivanja, odbili da mi je isplatite.

— Ja nisam odbio, gospodine, ja sam vas molio da pričekate. I vi kažete da vam je g. Fuke isplatio vaših pet hiljada livri?

— Da, to biste vi uradili; a nisam ni u to siguran… On je uradio još nešto bolje, dragi gospodine Kolberu.

— A šta je on to uradio?

— On mi je ljubazno isplatio celokupnu svotu, rekavši da su za kralja blagajne uvek pune.

— Celokupnu svotu? Gospodin Fuke vam je isplatio dvadeset hiljada livri umesto pet hiljada?

— Da, gospodine.

— A zašto?

— Da bi mi uštedeo tri posete blagajni vrhovnog rukovodstva: prema tome imam ovde, u svom džepu, dvadeset hiljada livri u čistom žeženom zlatu. Vi, dakle, vidite da mogu da idem, pošto mi niste baš ništa potrebni, a svratio sam ovde koliko tek da se kaže da sam svratio.

I d’Artanjan ce lupi po džepu smejući se i pokazujući Kolberu trideset i dva divna zuba koji su bili toliko beli kao zubi mladića od dvadeset i pet godina i koji kao da su govorili: „Samo vi nama dajte trideset i dva Kolberčića, pa ćemo ih rado pojesti.”

Zmija je isto toliko hrabra koliko i lav, kobac isto tako smeo kao i orao, to je neosporno. Čak i one životinje koje nazivaju strašljivim, smele su kad se radi o odbrani. Kolber se nije uplašio od d’Artanjanova trideset i dva zuba; on se ukruti i reče iznenada:

— Gospodine, g. vrhovni rukovalac nije imao prava da uradi ono što je uradio.

— Šta vi to kažete? — odvrati d'Artanjan.

— Kažem da vaš nalog… hoćete li mi pokazati, molim vas, vaš nalog?

— Vrlo rado; evo ga.

Kolber zgrabi hartiju sa takvom žurbom da se musketar uznemiri i pomalo zažali što mu ga je dao.

— Pa lepo, gospodine, — reče Kolber — kraljev nalog glasi: „Naređujem da se isplati, po viđenju g. d’Artanjanu svota od pet hiljada livri na ime tromesečnog izdržavanja koje sam mu odredio.”

— Doista, tako piše — odgovori d’Artanjan, koji se pretvarao da je miran.

— Prema tome, kralj vam je bio dužan samo pet hiljada livri; zašto su vam dali više?

— Zato što su raspolagali većom svotom, i što su hteli da mi dadu više; to se nikoga ne tiče.

— Prirodno je — odgovori Kolber oholo i neusiljeno — da vi ne poznajete pravila računovodstva; ali recite mi, gospodine, kad vi imate da isplatite hiljadu livri, šta radite?

— Ja nikada nemam da isplatim hiljadu livri — odvrati d’Artanjan.

— Ali… uzviknu Kolber ljutito — dobro, ali kada biste imali da izvršite neku isplatu, zar ne biste isplatili samo ono što dugujete?

— To pokazuje samo jedno, — odgovori d’Artanjan — vi imate svoju naviku u računovodstvu, a g. Fuke ima svoju.

— Moje su ispravne, gospodine.

— Ne kažem da nisu.

— A vi ste primili ono što vam se ne duguje. Iz d’Artanjanovog oka sevnu munja.

— Hteli ste da kažete, g. Kolberu, ono što mi se još ne duguje; jer kad bih primio ono što mi se uopšte ne duguje, izvršio bih krađu.

Kolber ne odgovori na ovu oštroumnu primedbu.

— Prema tome, vi dugujete blagajni petnaest hiljada livri — reče mu ovaj rukovođen svojom velikom revnošću.

— Znači, dajete mi ih na veru — odvrati d’Artanjan sa neprimetnim podsmehom.

— To nikako, gospodine.

— U redu, a kako to zamišljate… da mi uzmete moja tri fišeka?

— Vi ćete ih vratiti mojoj blagajni.

— Ja? Oh, gospodine Kolberu, na to ne računajte…

— Kralju je potreban njegov novac, gospodine.

— A meni je, gospodine, potreban kraljev novac.

— Neka je i tako; ali ćete vratiti.

— Ni na pamet mi ne pada. Uvek sam slušao da u računovodstvu, kao što vi kažete, dobar blagajnik niti vraća niti traži da mu se vrati.

— Onda ćemo videti, gospodine, šta će reći kralj, kome ću pokazati ovaj nalog koji dokazuje da g. Fuke plaća ne samo ono što ne duguje, nego i da ne zadržava priznanicu za ono što je isplatio.

— Ah! Sad razumem — uzviknu d’Artanjan — zašto ste mi uzeli tu priznanicu, gospodine Kolberu.

Kolber nije odmah shvatio koliko je bilo pretnje u načinu kako je ovaj izgovorio njegovo ime.

— Tek ćete docnije razumeti zašto mi je ona bila korisna — odgovori mu on podižući nalog koji je držao u ruci.

— A tako! — uzviknu d’Artanjan, uhvativši hartiju brzim pokretom — Potpuno razumem, gospodine Kolberu, i nije mi potrebno da čekam.

I on stavi u džep hartiju koju beše zgrabio u letu.

— Gospodine, gospodine! — uzviknu Kolber, to nasilje…

— Ostavite to! Treba li obraćati pažnju na ponaša-

nje jednog vojnika! — odgovori musketar. — Primite moj rukoljub, dragi gospodine Kolberu!

I on iziđe smejući se u brk budućem ministru.

— Ovaj će me još obožavati, — prošaputa on — baš je šteta što moram ovako naglo da se rastanem od njega.

LXV

FILOZOFIJA SRCA I DUHA

Čoveku koji je bio i u opasnijem položaju, d’Artanjanov položaj prema Kolberu mogao je da izgleda samo smešan.

D’Artanjan se nije lišio zadovoljstva da se smeje na račun g. rukovaoca finansijama od ulice Nev-De-Pti-Šan pa do ulice Lombar.

A imalo je dosta da se ide. D’Artanjan se, dakle, dugo smejao.

On se još smejao kad ugleda Planšea koji je stajao na pragu svoje kuće, i koji se takođe smejao.

A Planše je, otkako se vratio njegov gospodar i otkako su stigle engleske gvineje, provodio najveći deo svoga vremena radeći ono što je d’Artanjan radio samo dok je išao od ulice Nev-De-Pti-Šan do ulice Lombar.

— Vraćate se, dakle, dragi moj gospodaru? — reče Planše d’Artanjanu.

— Ne, prijatelju moj, — odvrati musketar — odlazim odmah, što će reći da hoću da večeram, da legnem, da spavam pet sati i da u zoru uskočim u sedlo… Da li su mome konju dali još pola obroka više.

— Eh, pa vi dobro znate, dragi moj gospodaru, — odgovori Planše — da je vaš konj ljubimac kuće, da ga moji momci miluju preko celog dana i da mu daju da jede moj šećer, moje lešnike i moj dvopek. Vi me pitate da li je dobio svoj obrok zobi? Bolje da me pitate da nije dobio toliko, da je mogao dosad da lipše već deset puta.

— Dobro, Planše, dobro. Onda prelazim na ono štose mene tiče. Šta je sa večerom?

— Gotova je: vruće pečenje, belo vino, rakovi, sveže trešnje. Ovo su prve, gospodaru.

— Ti si ljubazan čovek, Planše; hajde da večeramo, pa da ja legnem.

Za vreme večere d’Artanjan primeti da Planše često trlja čelo kao da hoće da pomogne nekoj misli koja je zastala u njegovom mozgu, da odatle iziđe. On je posmatrao sa ljubavlju svog vernog druga, sa kojim je prošao kroz sve teškoće koje je nekad imao i, kucnuvši se sa njim, reče:

— De, prijatelju Planše, de, da vidim šta je to što ti je neprijatno da mi kažeš, sto mu gromova! Govori otvoreno i odmah ćeš moći da kažeš šta misliš.

— Evo šta je, — odgovori Planše — imam utisak da se spremate na neki dalek put.

— Ne kažem da ne.

— Znači da ste nešto novo smislili.

— I to je moguće, Planše.

— Onda znači da opet treba da stavite na kocku izvesnu svotu novaca? Ulažem hiljadu livri u to iskorišćavanje vaše zamisli.

I kad to izusti, Planše protrlja ruke brzinom koju izaziva samo neka velika radost.

— Planše, — odvrati d’Artanjan — postoji samo jedna nezgoda.

— Koja?

— Zamisao nije moja… Ne mogu uložiti ništa u nju.

Te reči otrgoše dubok uzdah iz Planšeovih grudi.

Tvrdičluk je revnostan savetnik; on ponese čoveka kao što je Sotona poneo Isusa na planinu; i kad jednom tom nesrećniku pokaže sva zemaljska blaga, može da otpočine, znajući da je ostavio svoga pratioca, zavist, da mu nagriza dušu.

Planše je okusio slasti lako stečenog bogatstva i nije se više zaustavljao u svojim željama; ali kako je bio dobrog srca uprkos svoje pohlepe, i kako je obožavao d’Artanjana, to nije mogao da se uzdrži a da mu ne da stotinu saveta, jedan usrdniji od drugog.

Ne bi mu bilo krivo da je mogao da sazna bar nešto malo od te tajne koju je tako vešto skrivao njegov gospodar: lukavstvo, pretvaranje, saveti i zamke nisu mu ništa pomogli; d’Artanjan ne odade ništa od svoje tajne.

I veče je proteklo u tome. Posle večere d’Artanjan spremi svoj prtljag: obiđe konjušnicu, pomilova svog konja, pregleda mu potkovice i noge, a zatim, pošto je ponovo prebrojao svoj novac, leže u postelju; kako je spavao kao kad mu je bilo dvadeset godina, nemajući ni briga, ni griže savesti, on svede oči pet minuta pošto je ugasio lampu.

Mnogi su događaji, međutim, mogli da mu ne daju da spava. Mnogo misli je bilo uskomešano u njegovoj glavi, mnogo pretpostavki, a on je još i voleo da proriče događaje; ali sa onom hladnokrvnošću koja doprinosi više nego stvaralački dar bogatstvu i sreći ljudi od dela, on ostavi razmišljanje za sutra, bojeći se, kako reče sebi da neće ujutru biti svež.

Dan osvanu. Rujna zora izli svoju miloštu i na ulicu Lombar, i d’Artanjan se diže zorom.

On ne probudi nikoga, uze svoju kožnu torbu pod mišku, siđe niz stepenice koje nijedanput ne zaškripaše, ne uznemiri u glasnom hrkanju nijednog od onih koji su spavali počev od tavana pa do podruma; zatim, pošto osedla konja, on zatvori konjušnicu i vrata od radnje, i krenu polako u Bretanju.

Imao je potpuno pravo što sinoć nije hteo da misli na sve bne političke i diplomatske brige koje su ga podsticale na razmišljanje, jer je ujutru, uživajući u svežini i lepoti praskozorja, osetio kako mu naviru misli, jasne i plodne.

Najpre prođe pored Fukeove kuće i ubaci u sanduče za pisma sa širokim otvorom, koje se nalazilo na vratima vrhovnog rukovaoca finansijama, onaj nesrećni nalog koji je sinoć imao toliko muke da izvuče iz stisnutih prstiju rukovaoca finansijama.

Po omotu na kome je bilo Fukeovo ime, čak ni Planše, koji je u pogađanju bio ravan Kalkasu⁴⁶ ili pitiskom Apolonu, ne bi bio u stanju da pogodi da je unutra nalog.

D’Artanjan je na ovaj način vraćao Fukeu priznanicu, ne izlažući sebe neprilici, i sad nije imao više razloga da prebacuje sebi.

Pošto je na tako zgodan način vratio nalog, on reče u sebi:

— A sad, unesimo u sebe puno ovog jutarnjeg vazduha, puno bezbrižnosti i zdravlja, pustimo konja Zefira da se nadiše, jer on kao da se već sprema da udahne vazduh sa pola zemljine kugle, i budimo vrlo oštroumni i trudimo se da se što bolje snađemo.

— Vreme je — nastavi d’Artanjan — da napravim ratni plan i to ugledajući se na g. de Tirena, koji ima jako veliku glavu punu mudrih misli, ali pre ratnog plana treba da imam vernu sliku o glavnim neprijateljima sa kojima imamo posla.

— Uzmimo najpre g. Fukea. Ko je g. Fuke? Gospodin Fuke je— odgovarao je d’Artanjan samom sebi — veoma lep čovek koga žene jako vole; pametan čovek koga hulje neizmerno mrze. Ja nisam ni žena, ni pesnik, ni hulja; ja prema tome niti volim, niti mrzim g. vrhovnog rukovaoca finansijama; nalazim se, dakle, potpuno u istom položaju u kome je bio g. de Tiren kada je trebalo da dobije bitku kod Dina. On nije mrzeo Špance, ali ih je potukao do nogu.

— Nije tako; imam bolji primer, sto mu gromova: ja sam u položaju u kome se nalazio taj isti g. de Tiren kada se borio sa princom de Konde u Žaržou, Žienu, i u predgrađu Sen-Antoan. On nije mrzeo g. Princa, to je tačno, ali je izvršavao kraljeva naređenja. G. Princ je krasan čovek, ali kralj je kralj: Tiren je duboko uzdahnuo, nazvao Kondea „rođače” i slistio mu vojsku.

— A šta sad hoće kralj? To me se ne tiče.

— A šta sad hoće g. Kolber? Oh, to je druga stvar. G. Kolber hoće sve ono što neće g. Fuke.

— A šta hoće g. Fuke? Oho, to je već nešto ozbiljnije. G. Fuke hoće sve ono što i kralj hoće.

Pošto je završio razgovor sa samim sobom, d’Artanjan poče da se smeje švićkajući svojim štapićem. On je bio već uveliko na glavnom putu, plašeći ptice po živoj

ogradi, slušajući kako mu zlatnici zveckaju u kožnom džepu pri svakom trzanju uzde, a moramo priznati da d’Artanjan nije bio mnogo nežan kad se nalazio u sličnim prilikama.

— Najzad, — reče on sebi — moj poduhvat nije mnogo opasan i sa mojim putovanjem biće kao i sa onim pozorišnim komadom koji me je g. Monk odveo da gledam kada sam bio u Londonu i koji se, čini mi se, zove Mnogo vike ni oko čega.

LXVI

P U T

To je možda bio pedeseti put otkako smo započeli ovu priču, da je taj čovek gvozdenog srca i čeličnih mišica ostavljao kuću i prijatelje, jednom reči sve, i išao u susret sreći i smrti. Jedna, to jest smrt, stalno je izmicala ispred njega kao da ga se plašila; sa drugom, to jest srećom, tek se od pre mesec dana beše stvarno sprijateljio.

Iako nije bio veliki filozof, kao Epikur⁴⁷ ili Sokrat⁴⁸, bio je to pametan čovek, koji je poznavao život i umeo da misli. Međutim, nije moguće da neko bude hrabar, odvažan, i umešan, kao što je bio d’Artanjan, a da ne bude u isto vreme i pomalo sanjalica.

On beše zapamtio pokoji odlomak iz dela g. de La Rošfukoa koja zaslužuju da ih gospoda iz Por-Roajala prevedu na latinski, i prikupio uzgred, družeći se sa Atosom i Aramisom, puno Senekinih⁴⁹ i Ciceronovih⁵⁰ mudrih misli, koje su oni preveli i primenili na svakodnevni život.

To preziranje bogatstva, koga se naš Gaskonjac držao kao vjeruju, za prvih trideset i pet godina života, predstavljalo je za njega prvi član zakonika hrabrosti.

— Član I: — govorio je on — Čovek je hrabar zato što nema ništa. On nema ništa zato što prezire bogatstvo.

I zato se d’Artanjan, koji se, kao što rekosmo, upravljao prema tim načelima, prvih trideset i pet godina svoga života, morao zapitati čim se obogatio, da li je i pored toga što je postao bogat, ostao još uvek hrabar.

Svakom drugom, sem d’Artanjanu, događaj na trgu Grev bi mogao da posluži kao odgovor. Mnoge bi savesti bile time umirene; ali je d’Artanjan imao dovoljno hrabrosti da se iskreno upita, i to iz dubine svoje savesti, da li je hrabar.

A još i ovo:

— Čini mi se da sam prilično brzo izvukao mač iz korica i zabadao ga prilično žestoko na trgu Grev, da mogu da budem siguran da sam se pokazao hrabrim.

D’Artanjan odgovori sebi:

— Lakše, de, zapovedniče! To nije nikakav odgovor. Bio sam hrabar tog dana, jer mi behu zapalili kuću, a mogao bih se kladiti u što god hoću, da bi plan za napad te gospode bundžija, uspeo — bar ja ih u tome ne bih sprečio — samo da im na um nije pala ona nesrećna misao.

„Šta će sad pokušati protiv mene? Nemam u Bretanji kuću koju bi mogli da zapale; nemam blaga koje bi mi mogli oteti.

„Da, ali imam svoju kožu; tu dragocenu kožu gospodina d’Artanjana koja vredi mnogo više nego i sve kuće i sva blaga na ovome svetu; tu kožu, do koje mi je stalo više no do ma čega drugog, zato što ona, najzad, obmotava jedno telo koje skriva u grudima toplo srce koje je zadovoljno što kuca, i prema tome što živi.

„Dakle, ja želim da živim, i u stvari ja živim mnogo bolje, mnogo potpunije otkad sam bogat. Ko je to, vraga, rekao da novac kvari život? Duše mi moje, to nije istina! Naprotiv, čini mi se da sada trošim dvostruku količinu vazduha i sunca. Sto mu gromova! Šta bi tek bilo kad bih udvostručio imetak, i kad bih umesto ovog štapića koji držim u ruci, jednom poneo maršalsku palicu?

„Onda ne znam da li bi od tog trenutka bilo dovoljno vazduha i sunca za mene.

„Stvarno, to nije samo neki san, ko bi se, dovraga, protivio da me kralj postavi za vojvodu ili maršala, kao što je njegov otac, Luj XIII, učinio vojvodom i maršalom Albera de Lina? Zar ja nisam isto toliko hrabar i mnogo pamatniji od onog glupaka de Vitrija?

„Ah to je baš ono što će smetati mom unapređenju; imam isuviše pameti.

„Srećom, ima pravde na ovome svetu, bogati mi duguju naknadu. Oni mi duguju svakako nagradu za sve ono što sam učinio za Anu Austrijsku, naknadu za sve ono što ona nije za mene učinila.

„Dakle, u ovom času ja stojim dobro kod kralja, i to kod kralja koji izgleda da hoće da vlada.

„Neka ga bog održi na tom slavnom putu! Jer ako on hoće da vlada, ja sam mu potreban, a ako sam mu potreban, on će morati da mi da što je obećao. Toplotu i svetlost. Upoređujući stvari, ja, dakle, polazim danas kao što sam polazio nekada, nemajući ništa, a idući u susret svemu.

„Samo, ovo današnje ništa, to je nekadašnje sve; samo se ta mala promena desila u mome životu.

„A sad hajde, povedimo računa i o srcu, pošto sam maločas o njemu govorio.

„Ali, u stvari, ja sam o njemu govorio samo da bi ga pomenuo.”

I Gaskonjac pritisnu rukom grudi, kao da je stvarno tražio gde je srce.

— Oh, nesrećniče! — prošaputa on, osmehnuvši se gorko. — Oh, jadni stvore! Ti si se za jedan trenutak ponadao da nemaš srca, a evo imaš ga, ti promašena udvorice, i to jedno od najbuntovnijih.

„Ti imaš srce, koje ti govori u prilog g. Fukea.

„A šta je g. Fuke, kad je u pitanju kralj? Zaverenik, pravi zaverenik, koji se nije čak ni potrudio da sakrije od tebe da kuje zaveru; a kakvo bi ti sve oružje imao protiv njega, da te njegova ljubaznost i njegova oštroumnost nisu obezoružali!

„Oružana pobuna!… Jer, najzad, gospodin Fuke je izveo oružanu pobunu.

„I tako, dok kralj samo naslućuje da je g. Fuke potajno pripremio pobunu, ja znam, i ja mogu da dokažem, da je gospodin Fuke kriv za prolivenu krv kraljevih podanika.

„Da vidimo, dakle, sad: ja znam sve to i ćutim; čime onda još hoće to tako sažaljivo srce da se ja odužim za onaj lep postupak gospodina Fukea, za jedan predujam od petnaest hiljada livri, za jedan dijamant od hiljadu zlatnika, za jedan osmeh u kome je bilo isto toliko gorčine koliko i blagonaklonosti? Ja mu spasavam život.”

— A sad se nadam — nastavi musketar — da će to glupavo srce ćutati i da se ono potpuno odužilo g. Fukeu.

„Dakle, sad je kralj moje sunce, i pošto moje srce ne duguje više ništa g. Fukeu, teško onom ko ponovo bude stao ispred mog sunca! Napred za njegovo veličanstvo Luja XIV, napred!”

Jedino su takva razmišljanja mogla da uspore hod d’Artanjanovog konja. Ali pošto je završio sa razmišljanjem, on ga potera da ide brže.

Ali, ma koliko da je konj Zefir bio savršen, on nije bio u stanju da neprestano kasa. Sutradan po polasku iz Pariza, d’Artanjan ga ostavi u Šartru kod jednog starog prijatelja koga je d’Artanjan stekao u osobi jednog krčmara iz tog grada.

Od tog časa, musketar je putovao poštanskim konjima. Zahvaljujući takvom načinu putovanja, d’Artanjan je prešao prostor koji razdvaja Šartr od Šatobrijana.

U ovom poslednjem gradu, još dosta udaljenom od morske obale da bi neko mogao naslutiti da d’Artanjan hoće da izbije na more, dovoljno udaljenom od Pariza, da bi ma ko mogao posumnjati da odande dolazi, glasnik njegovog veličanstva Luja XIV koga je d’Artanjan nazivao svojim suncem, i ne sluteći da će onaj, koji je bio još sasvim mala zvezda na nebu kraljevstva, načiniti jednog dana od te planete svoj simbol; glasnik Luja XIV, rekosmo, iziđe iz poštanske stanice i kupi jedno kljuse sasvim bednog izgleda, jednog od onih jahaćih konja kakvog se neki konjički oficir ne bi nikad usudio da izabere, iz bojazni da se ne osramoti.

Pored toga što je imao istu dlaku, taj novokupljeni konj je mnogo podsećao d’Artanjana na onog čuvenog riđeg konja sa kojim je, ili još bolje, na kome se d’Artanjan prvi put pojavio kada je stupio u život.

Treba reći istinu, čim je on pojahao to novo kljuse, to nije putovao više d’Artanjan, već neki čovek, obučen u sivi kaput do kolena i sa čakširama kestenjaste boje, i za koga se nije moglo reći da li je sveštenik ili svetovnjak; a što je naročito činilo da d’Artanjan liči na crkvenog čoveka je to, što je d’Artanjan stavio na teme neku kapicu od izlizane kadife, a preko nje veliki crni šešir; on nije nosio mač; već samo štap, privezan kanapom koji mu je visio o dolaktici; ali njemu je nameravao da zgodnom prilikom pridoda, kao neočekivanog pomoćnika, oštru kamu od deset palaca, koju je držao sakrivenu ispod svog ogrtača.

Kljuse kupljeno u Šatobrijanu upotpunjavalo je razliku u odnosu prema pređašnjem izgledu. Zvalo se, ili bolje reći, d’Artanjan mu je dao ime Fire.

— Pošto sam ime Zefir pretvorio u Fire,— reče d’Artanjan — onda treba i od mog imena napraviti neku skraćenicu.

„Dakle, umesto d’Artanjan, zvaću se samo Anjan; taj ustupak sasvim prirodno dugujem sivom odelu, okruglom šeširu i svojoj izlizanoj kapici.”

G. Anjan je putovao, dakle, ne tresući se suviše na Fireu, koji je sitno kaskao kao i svaki pristojan konj; i, mada je samo kaskao, prelazio je lako svojih dvanaest milja dnevno, zahvaljujući svojim nogama tankim kao vreteno, čiju je čvrstinu i sigurnost znalačko d’Artanjanovo oko dobro ocenilo ispod guste dlake koja ih je pokrivala.

Usput je putnik zapisivao svoje opaske, proučavao pusti i hladni predeo kojim je prelazio, tražeći najpogodniji izgovor da ode u Bel-Il-an-Mer, a da ne izazove sumnju.

Tako je mogao da se uveri koliko je stvar važna u koliko se više bližio čas kada je trebalo da pristupi poslu.

U tom zabačenom kraju, u tom starom bretonskom vojvodstvu, koje u to vreme nije pripadalo Francuskoj, a koje joj i sad ne pripada mnogo, narod nije znao za francuskog kralja.

Ne samo da ga nije poznavao, nego nije hteo ni da zna za njega.

On je uočio samo jednu političku činjenicu. Njegove stare vojvode nisu više upravljale vojvodstvom, samo su nosile to ime i ništa više. Umesto vojvode poglavara vladala je mesna vlastela, čija je vlast bila neograničena.

A nad tom vlastelom bio je bog, koji u Bretanji nije bio nikad zaboravljen.

Od svih ovih svetovnih i crkvenih gospodara, najomiljeniji je bio g. Fuke, gospodar Bel-Ila.

Čak i u samom tom kraju, na domaku tog tajanstvenog ostrva, u pričanjima i predanjima, sačuvana je uspomena na njegove divote.

Pristup na ostrvo nije bio svakom dozvoljen; ono se prostiralo šest milja u dužinu i šest milja u širinu, i bilo vlastelinsko dobro prema kome je narod dugo imao poštovanja, budući da ga je štitilo ime kardinala Resa od koga su strahovali u čitavom kraju.

Uskoro, pošto je Šarl IX podigao ovo vlastelinstvo na stepen markistva, ono je prešlo u ruke g. Fukea.

Odavno je ovo ostrvo bilo čuveno: njegovo ime, ili još bolje reći njegov naziv, vodio je poreklo iz prastarog doba; stari ga nazivahu Kalonezom od dve grčke reči koje znače lepo ostrvo.

Tako je ono i posle hiljadu i osam stotina godina nosilo, samo na drugom jeziku, isto ime koje još nosi.

Imalo je nečeg naročitog, to imanje g. vrhovnog rukovaoca finansijama, jer pored toga što se nalazilo na šest milja od francuske obale što ga je činilo nezavisnim zbog njegove usamljeetosti na moru ono je bilo kao neki veličanstveni brod koji prezire luke i ponosno baca svoje kotve usred okeana.

D’Artanjan je sve to saznao ne pokazujući ni najmanje iznenađenje: on je saznao i to da je najbolji način da dobije obaveštenja, da dođe u La Roš Bernar, dosta značajan grad na ušću Vilene.

Tamo će se možda moći ukrcati. U protivnom slučaju, otići će u Gerand ili Kroazik, prelazeći preko sonih bara, da sačeka priliku da pređe na Bel-Il.

Uostalom on je primetio već od svoga polaska iz Šatobrijana da ništa nije nemoguće Fireu, uz podsticaj Anjana, niti g. Anjanu, uz pomoć Fireovu.

On se, dakle, spremao da večera plovku i belu pogaču u jednoj Roš-Bernarskoj krčmi i naredio je da mu natoče jabukovaču, da bi njome zalio ta dva bretonska jela, neku jabukovaču za koju je, tek što ju je okusio, utvrdio da je prava bretonska.

LXVII

KAKO SE D’ARTANjAN UPOZNAO SA JEDNIM
PESNIKOM KOJI JE POSTAO ŠTAMPAR
DA BI MU STIHOVI BILI ŠTAMPANI

Pre nego što sede za sto, d’Artanjan poče po svom običaju da se raspituje: ali to je čudna ali nepobitna istina da svaki čovek koji hoće uspešno i podrobno nešto da sazna, mora prvo i sam da dozvoli da i njemu postavljaju pitanja.

D’Artanjan, dakle, sa svojom uobičajenom umešnošću potraži po krčmi u La Roš-Bernaru nekoga ko bi mu mogao dati korisna obaveštenja.

U tom trenutku na prvom spratu kuće nalazila su se dva putnika koji su isto tako čekali da im se spremi večera ili su već večerali.

D’Artanjan vide u konjušnici njihove konje, a u krčmi njihov prtljag.

Jedan od njih je putovao sa svojim slugom kao neka važna ličnost: jahali su dve lepe i dobro uhranjene peršeronske kobile.

Drugi, prilično beznačajan čovek, putnik neugledne spoljašnosti i sav prašnjav, koji je imao na sebi iznošeno rublje i čizme koje su više stradale od pločnika nego od uzengije, beše došao iz Nanta taljigama koje je vukao konj toliko sličan po boji Fireu, da bi d’Artanjan mogao da pređe sto milja a da ne nađe boljeg parnjaka za zapregu.

U tim taljigama su bili razni veliki zavežljaji, zamotani u neke krpe.

— Ovaj je putnik — reče u sebi d’Artanjan — moga soja. Dopada mi se, odgovora mi. Sigurno da ću se i ja njemu dopasti i da ću i ja njemu odgovarati. G. Anjan sa sivim kaputom do kolena i sa otrcanom kapicom, zaslužuje tu počast da večera sa gospodinom koji ima stare čizme i matorog konja.

Kad to reče u sebi, d’Artanjan pozva krčmara i naredi mu da odnese njegovu plovku, hleb i jabukovaču u sobu gospodina skromnog izgleda.

A on sam, s tanjirom u ruci, pope se uz drvene stepenice koje su vodile u sobu, i zakuca na vrata.

— Uđite! — odgovori nepoznati.

D’Artanjan uđe sa ljubaznim izrazom na licu, noseći svoj tanjir pod miškom, i držeći u jednoj ruci šešir a u drugoj sveću.

— Gospodine, — reče on — izvinite, ja sam putnik kao i vi, ne poznajem nikoga u ovoj krčmi a imam rđavu naviku da mi je dosadno kad jedem sam; tada mi obed izgleda rđav i nimalo mi ne prija. Vaše lice, koje sam spazio maločas kad ste sišli da vam otvore školjke, jako mi se sviđa. A pored toga, primetio sam da imate konja potpuno sličnog mom, i da ih je krčmar, verovatno zbog te sličnosti, stavio jednog pored drugog u štali gde izgleda da im je vrlo prijatno što su zajedno. Prema tome, ne vidim, gospodine, zašto i gospodari ne bi bili zajedno kao i njihovi konji. Dolazim, dakle, da vas zamolim da mi učinite zadovoljstvo da me primite za svoj sto. Zovem se Anjan, vaš sluga Anjan, gospodine, nedostojni upravnik dobara jednog bogatog vlastelina koji želi da kupi solare u ovom kraju i koji me šalje da obiđem njegovo buduće dobro. Stvarno, gospodine, želeo bih da vam se dopadnem kao što se i vi meni dopadate, jer ja sam vaš pokorni sluga, i to mi čini čast.

Stranac, koga je d’Artanjan sada video prvi put, jer ga je ranije jedva primetio, imao je crne i svetle oči, žutu boju kože i čelo pomalo naborano pod teretom njegovih pedeset godina; u celokupnom njegovom izgledu bilo je nečeg dobroćudnog, ali mu je pogled bio lukav.

— Rekao bi čovek — pomisli d’Artanjan — da se ovaj čova služio samo gornjim delom svoje glave, to jest okom i mozgom. Mora biti da je to neko ko se bavi naukom: usta, nos i brada ne kazuju baš ništa.

— Gospodine, odgovori ovaj čije je misli i ličnost d’Artanjan podvrgao ispitivanju, činite mi čast; ne zato što mi je dosadno: ja imam društvo — dodade on smešeći se — koje me uvek razonodi; ali svejedno, vrlo sam srećan da vas primim za svoj sto.

Dok se ovo govorilo, čovek sa iznošenim čizmama baci uznemiren pogled na svoj sto sa koga ostrige behu iščezle i na kome je ostao samo komad usoljene slanine.

— Gospodine,— reče brzo d’Artanjan, krčmar će mi sad doneti jednu lepu pečenu plovku i odličan hleb.

D’Artanjan beše pročitao u pogledu svog saputnika, ma kako da je taj pogled bio brz da se ovaj plaši da neki gotovan hoće da ga iskoristi.

I tačno je pogodio posle te primedbe, lice čoveka skromnog izgleda se razvedri.

Krčmar, kao da je vrebao trenutak kad treba da se pojavi, uđe odmah zatim, noseći poručena jela.

Pošto su hleb i plovku dodali komadu pržene slanine, d’Artanjan i njegov gost se pozdraviše, sedoše jedan prema drugom i kao dva brata, podeliše slaninu i ostala jela,

— Gospodine, — reče d’Artanjan — priznajte da je to divna stvar kad se ljudi udruže.

— Zašto? — upita stranac sa punim ustima.

— Evo, reći ću vam — odgovori d’Artanjan. Stranac prestade da žvaće da bi bolje slušao.

— Pre svega, — nastavi d’Artanjan — umesto jedne sveće koju je svaki od nas imao, evo sad imamo dve.

— Stvarno je tako — odgovori stranac, iznenađen neobičnom tačnošću te primedbe.

— Zatim, vidim da vi jedete radije moj hleb, dok ja radije jedem vašu slaninu.

— I to je istina.

— Najzad, osim zadovoljstva što imamo bolju svetlost i što jedemo po svom ukusu, dodajem još i to zadovoljstvo što sam u vašem društvu.

— Odista gospodine, vi ste veseo čovek — reče mu ljubazno nepoznati.

— Da, gospodine, veseo kao i svi oni koji nemaju ništa u glavi. Sa vama stvar stoji drukčije; — nastavi d’Artanjan — poznaje se po vašim očima da ste izvanredno uman čovek.

— Oh! gospodine …

— Hajde, priznajte mi nešto.

— A šta to?

— Da ste naučnik.

— Pravo da vam kažem, gospodine…

— Hajde, recite.

— Skoro naučnik.

— Ta šta kažete?

— Ja sam pisac.

— Eto! — uzviknu oduševljeno d’Artanjan, pljesnuvši rukama — Nisam se prevario! To je čudo jedno…

— Gospodine…

— Šta! — produži d’Artanjan — Imam sreću da provedem ovu noć u društvu jednog pisca, možda slavnog pisca?

— Oh, gospodine! — odvrati nepoznati čovek crveneći — Slavan, gospodine, to se ne bi moglo reći.

— Pa još i skroman! — uzviknu d’Artanjan oduševljeno — On je još i skroman!

Zatim obraćajući se ponovo strancu, otvoreno i dobroćudno:

— Ali recite mi molim vas, gospodine, bar ime vaših dela, jer, možda niste ni primetili da mi uopšte niste kazali svoje ime, i ja sam bio prinuđen da pogađam ko ste.

— Zovem se Žipne, gospodine — odgovori pisac.

— Lepo ime! — odvrati d’Artanjan — Lepo ime, časti mi, i ne znam zašto, izvinite ako grešim, ali mi se sve čini da sam negde čuo to ime.

— Ja sam pisao stihove — odgovori skromno pesnik.

— Evo vidite! Mora da mi je neko dao da ih čitam.

— To je tragedija.

— Mora da sam je gledao.

Pesnik opet pocrvene.

— Ne verujem, pošto moji stihovi nisu štampani.

— A ja vam kažem da mora da sam saznao za vaše ime kada sam gledao vašu tragediju.

— I tu se varate, pošto gospoda glumci iz Burgonjskog teatra nisu hteli da je prime — odgovori pesnik sa osmehom kakav imaju samo neki ponositi ljudi.

D’Artanjan se ugrize za usnu.

— Prema tome, vidite, gospodine, da ste u zabludi što se mene tiče, i pošto me uopšte ne poznajete, niste mogli ni čuti da neko govori o meni.

— To me dovodi u zabunu. Međutim, to ime Žipne mi se čini lepo i dostojno da bude poznato, isto kao i imena gg. Korneja, ili Rotrua, ili Garnijea. Nadam se, gospodine, da ćete biti ljubazni da mi ispričate ukratko vašu tragediju, tamo docnije, na kraju večere. To će biti poslastica, sto mu gromova! Oh! Izvinite, gospodine, to je psovka koja mi se omakla, pošto je to uobičajena psovka moga gospodara. Dozvoljavam je sebi samo u njegovom odsustvu, razume se, jer mi se ona sviđa, ali ćete shvatiti da u njegovom prisustvu… Ali zaista, gospodine, ova je jabukovača grozna; jeste li vi istog mišljenja? A osim toga krčag je tako čudnog oblika da jedva stoji na stolu.

— Kako bi bilo da ga podupremo?

— Na svaki način: ali čime?

— Ovim nožem.

— A čime ćemo iseći plovku?

— Imate pravo.

— Lepo! Onda…

— Čekajte.

Pesnik zavuče ruku u džep i izvadi komadić livenog gvožđa, duguljast i četvorougaon, debeo otprilike milimetar, dugačak palac i po.

Ali tek što je izvadio taj komadić gvožđa, pesniku se izgleda učini da je bio nesmotren i on htede da ga vrati u džep. D’Artanjan to primeti; to je bio čovek čijem oku nije ništa izmicalo.

On pruži ruku da uzme mali komad gvožđa.

— Gle, to je neka lepa stvarčica, koju držite u ruci, reče mu on, može li se videti?

— Svakako — odgovori pesnik kome se učini da je prenaglio kad je hteo da ga vrati u džep; — pa naravno da se može videti; ali gledaćete uzalud, — dodade zadovoljno — ako vam ne budem rekao čemu ona služi, vi to nećete znati.

D’Artanjan je shvatio po pesnikovom ustezanju da ga pokaže i po njegovoj žurbi da ga ponovo vrati u džep, da pesnik nešto krije i da je nesvesno izvadio iz džepa ovo parče gvožđa.

Stoga, pošto je već počeo da obraća na to pažnju, on posta obazriv, što mu je u svakoj prilici davalo prednost. Uostalom, ma šta da je gospodin Žipne rekao, on je, čim je osmotrio predmet video čemu on služi.

To je bilo štamparsko slovo.

— Možete li pogoditi šta je ovo? — produži pesnik.

— Ne mogu, — odgovori d’Artanjan — boga mi, ne mogu!

— Pa eto, gospodine, — reče Žipne — ovaj komadić livenog gvožđa je štamparsko slovo.

— Šta!

— Veliko slovo.

— Pazi molim te! — odvrati d’Artanjan razrogačivši bezazleno oči.

— Da, gospodine, veliko Ž, početno slovo mog imena.

— I to je, dakle, slovo?

— Da, gospodine.

— Eto! Priznaću vam jednu stvar.

— Koju?

— Neću, pošto bih opet rekao neku glupost.

— Neće biti tako — odvrati Žipne pokroviteljski.

— Pa eto! Ne razumem ako je to slovo, kako se može napraviti reč?

— Reč?

— Za štampanje, da.

— To je vrlo lako.

— Da vidim.

— To vas zanima?

— Neverovatno.

— Evo! Objasniću vam stvar. Pričekajte!

— Čekam.

— Počinjem.

— Dobro!

— Gledajte dobro.

— Gledam.

Izgledalo je kao da je D’Artanjan odista zadubljen u posmatranje. Žipne izvadi iz džepa još sedam ili osam komadića livenog gvožđa, ali manjih.

— Aha! — uzviknu d’Artanjan.

— Šta je?

— Vi znači imate čitavu štampariju u džepu? Dovraga! To je odista zanimljivo.

— Zar ne?

— Koliko stvari, bože moj, nauči čovek putujući.

— U vaše zdravlje — odgovori Žipne ushićen.

— U vaše, sto mu gromova, u vaše zdravlje! Ali pričekajte, nećemo sa jabukovačom. To je odvratno piće i nedostojno čoveka koji se napaja na Hipokrenu; ne nazivate li vi pesnici tako onaj vaš izvor?

— Da gospodine, naše se vrelo odista tako zove. To dolazi od dve grčke reči, hiros, što znači konj… i…

— Gospodine, — prekide ga d’Artanjan — ja ću vam ponuditi jedno piće čije ime dolazi samo od jedne francuske reči i koje zbog toga nije gore; od reči grožđe. Od ove jabukovače mi se gadi a u isto vreme ona me nadima. Dopustite mi da se obavestim kod našeg domaćina da li ima koju staru bocu Božansija ili seranskog samotoka, iza debelih cepanica u svom podrumu.

On pozva krčmara i ovaj se odmah pope.

— Gospodine, — prekide ga pesnik — vodite računa, nećemo imati vremena da popijemo vino, osim ako se dobro požurimo, pošto ja treba da iskoristim plimu da se ukrcam u lađu.

— U kakvu lađu! — upita d’Artanjan.

— Pa u lađu koja ide za Bel-Il.

— Ah! Za Bel-Il? — odvrati musketar — U redu.

— Imaćete dovoljno vremena, gospodine, — reče krčmar otvarajući bocu — lađa polazi tek kroz jedan sat.

— A ko će me opomenuti? — odgovori pesnik.

— Vaš sused — odvrati krčmar.

— Ali ja ga jedva poznajem.

— Kada budete čuli da on polazi, biće vremena da i vi krenete.

— Dakle i on ide za Bel-Il?

— Da.

— Onaj gospodin koji vodi slugu? — upita d’Artanjan.

— Da, taj gospodin koji ima slugu.

— Neki plemić, bez sumnje.

— Nemam pojma.

— Kako, vi to ne znate!

— Ne znam. Sve što znam to je da pije isto vino koje i vi.

— Dođavola! Kakva čast za nas — odvrati d’Artanjan sipajući vino svome saputniku, dok je domaćin izlazio.

— Tako, dakle, — nastavi pesnik vraćajući se mislima kojima je bio sav obuzet — vi niste nikada videli kako se štampa?

— Nikad.

— Pazite, uzmu se evo ovakva slova iz kojih se sastavlja reč, pogledajte: IZ; pa evo V, pa onda O, pa najzad D.

I on poređa slova sa takvom brzinom i veštinom da to ne izmače d’Artanjanovom oku.

— Izvod — reče, završivši slaganje.

— Dobro! — reče d’Artanjan — Slova su baš lepo složena, ali šta se radi da se ne pomeraju?

On nasu i drugu čašu vina svom gostu.

G. Žipne se osmehnu kao čovek koji ima za sve spreman odgovor; zatim izvadi iz džepa jedan lenjirić sastavljen iz dva dela, pod pravim uglom, na koji složi i poravna slova, pridržavajući ih levim palcem.

— A kako se zove taj gvozdeni lenjirić? — upita d’Artanjan — Jer najzad, sve ima svoje ime.

— Ovo se zove slagačica — odgovori Žipne. — Pomoću ove daščice slažu se redovi.

— Eto vidite, ja ostajem ipak pri onom što sam rekao; vi imate štamparsku mašinu u svom džepu — reče mu d’Artanjan, smejući se tako prostosrdačno, da je pesnik bio potpuno obmanut.

— Nemam je, — odgovori ovaj — ali sam lenj na pisanju, pa kada sastavim u glavi neki stih, ja ga odmah složim za štampu. To je onda ušteđeno pola posla.

— Sto mu gromova! — pomisli u sebi d’Artanjan — Ovo treba rasvetliti.

I pod nekim izgovorom koga musketar lako nađe, pošto je bio neiscrpan u dovitljivosti, on ustade od stola, siđe niz stepenice, otrča u šupu u kojoj su bila kolica, i vrhom svoga noža razgrnu tkaninu i omot jednog zavežljaja u kome nađe puno livenih slova sličnih onima koje je štampar imao u svome džepu.

— Dobro je! — reče d’Artanjan — Samo još ne znam da li g. Fuke hoće i u pravom smislu da utvrdi Bel-Il; ali evo u svakom slučaju duhovne džebane za zamak.

Zatim, zadovoljan svojim otkrićem on se vrati i sede za sto.

D’Artanjan je saznao šta je hteo da sazna. Ipak je ostao sedeći za stolom prekoputa svog druga, sve dok se u susednoj sobi nije začulo premeštanje raznih predmeta, kao kad se čovek sprema da krene na put.

Štampar odmah ustade i naredi da mu se upregne konj. Kola su ga čekala pred vratima. Onaj drugi putnik u dvorištu peo se na konja, sa svojim slugom.

D’Artanjan je išao za Žipneom do pristaništa; ovaj ukrca konje i kola na lađu.

Što se tiče onog bogatog putnika, i on se ukrca sa oba svoja konja i sa slugom. Ali ma koliko da se d’Artanjan trudio da sazna njegovo ime, ne mogaše ništa doznati.

Samo mu dobro pogleda lice, tako da mu ostane zauvek urezano u sećanju.

D’Artanjan je imao jaku želju da se i on ukrca sa oba putnika, ali želja da uspe je bila jača od radoznalosti, i ona ga natera da ode s obale i da se vrati u gostionicu.

On uđe uzdišući i leže smesta u postelju da bi sutra rano bio spreman i da bi mu noć pomogla da sredi svoje misli, kako bi ujutru one bile jasnije.

LXVIII

D’ARTANjAN NASTAVLjA SVOJA ISTRAŽIVANjA

U zoru d’Artanjan lično osedla Firea, koji se častio celu noć i koji je sam pojeo sve seno koje je ostalo od njegova dva drugara.

Musketar pribavi sva obaveštenja koja su mu bila potrebna od gostioničara koga je ocenio da je lukav, nepoverljiv, i dušom i telom odan g. Fukeu.

Zbog toga je, da ne bi u tom čoveku probudio ma kakvu sumnju, nastavio izmišljenu priču o tobožnjoj kupovini sonih bara.

Ukrcati se u Roš-Bernaru za Bel-Il, značilo bi izložiti se prepričavanjima kojih je možda već bilo i koja bi sigurno bila dostavljena u zamak.

Osim toga bilo je čudno da su onaj putnik i njegov sluga ostali tajna za d’Artanjana, uprkos svih pitanja koja je postavljao krčmaru, a koji izgleda da je vrlo dobro poznavao tu tajnu.

Musketar, dakle, pribavi obaveštenja o sonim barama i uputi se prema njima, ostavljajući more sa svoje desne strane i ulazeći u onu prostranu i pustu ravnicu koja je ličila na neko blatno more, na čijoj su neravnoj površini probijale tu i tamo kupaste gomile soli, koje su se prelivale kao srebro.

Fire je svojim tankim i čvrstim nogama divno odmicao po putevima širokim jednu stopu koji su razdvajali sone bare. D’Artanjan je bio miran, jer je znao da ga čeka samo kupanje u hladnoj vodi ako padne; on pusti Fireu na volju, zadovoljavajući se da posmatra na vidiku tri šiljata grebena slična vrhovima koplja, koji su se pomaljali iz ravnice bez zelenila.

Piriak, mestašce Bac i Le Kroazik koji su bili vrlo slični, privlačili su i zadržavali njegovu pažnju. Kad bi se putnik okrenuo da bi bolje odredio pravac kojim ide, on bi video na drugoj strani, na vidiku, tri druga zvonika, Gerand, Le Puligan i Sen Žoašen, koji su obuhvatali kao neki prostor za kuglanu, na kome su Fire i on predstavljali loptu koja se kotrlja.

Piriak je bio prvo malo pristanište s njegove desne strane. On mu se uputi, ponavljajući u sebi imena trojice glavnih sopstvenika solara.

U času kad on uđe u malo pristanište Piriak, pet velikih dereglija natovarenih kamenom iziđoše iz njega.

D’Artanjanu se učini čudno da se kamen iznosi iz jednog kraja u kome ga nema. On pribeže svoj ljubaznosti kojom je g. Anjan raspolagao da bi se raspitao kod ljudi na pristaništu o uzroku te čudne stvari.

Jedan stari ribar odgovori g. Anjanu da kamen ne dolazi iz Piriaka, a ni iz močvara, naravno.

— Odakle onda dolazi? — zapita musketar.

— Gospodine, ovaj kamen dolazi iz Nanta i iz Pembefa.

— A kuda se nosi?

— U Bel-Il, gospodine.

— A tako! — reče d’Artanjan, istim onim glasom kojim je rekao štamparu da ga njegova slova zanimaju… — Znači, na Bel-Ilu se vrše neki radovi?

— Kako da ne, gospodine. Svake godine gospodin Fuke popravlja zidove svog zamka.

— Znači da se on ruši?

— Star je.

— Vrlo dobro.

— Stvarno, — reče u sebi d’Artanjan — ništa nije prirodnije od toga da svaki sopstvenik ima pravo da vrši opravke na svom imanju. To je kao kad bi meni neko rekao da utvrđujem krčmu Kod bogorodičine slike, onda kad sam prosto naprosto primoran da vršim opravke. Uistinu, verujem da su njegovom veličanstvu podnošeni lažni izveštaji i da lako može biti da on nije u pravu…

— Priznaćete mi, — produži on tada sasvim glasno obraćajući se ribaru, pošto mu je uloga nepoverljivog čoveka bila nametnuta samom svrhom primljenog zadatka — priznaćete mi, dobri moj gospodine, da taj kamen putuje na čudnovat način.

— Kako to mislite! — odgovori ribar.

— Kamen prenose iz Nanta ili iz Pembefa, Loarom, zar ne?

— Niz Loaru.

— Ne kažem da to nije zgodno, ali zašto ne ide pravo iz Sen-Nazera za Bel-Il?

— Eh, zato što su dereglije rđave i što slabo izdržavaju more — odvrati ribar.

— To nije razlog.

— Izvinite, gospodine, vidi se da niste nikad plovili po moru — dodade ribar sa izvesnim prezirom.

— Objasnite mi to, molim vas, dobri čoveče. Meni se čini da kad se dolazi iz Pembefa u Piriak, da bi se otišlo iz Piriaka na Bel-Il, to je kao kad bi čovek išao iz Roš-Bernara za Nant pa od Nanta za Piriak.

— Vodenim putem bi bilo najkraće — odvrati ribar ne uzrujavajući se.

— A to je zaobilazan put.

Ribar odmahnu glavom.

— Najkraći put između dveju tačaka, jeste prava linija — nastavi d’Artanjan.

— Zaboravljate na plimu, gospodine.

— Dobro, neka je i plima!

— I vetar.

— Dobro, u redu!

— Tako je: struja Loare skoro nosi barke do Kroazika. Ako je potrebno da se na njima izvrši kakva opravka ili da se popuni posada, one odlaze u Piriak ploveći uz obalu; od Piriaka idu suprotnom strujom koja ih nosi do ostrva Dime, na dve i po milje daleko.

— Slažem se.

— Odatle ih struja Vilene odbacuje na jedno drugo ostrvo, na ostrvo Hoedik.

— Neka je i tako.

— Pa vidite, gospodine, od tog ostrva do Bel-Ila ide se pravo. More tu prolazi kao neki kanal između dva ostrva i svetluca kao ogledalo, dereglije klize po njemu kao patke po Loari, eto vidite!

— Kako god uzmete — nastavi tvrdoglavi gospodin Anjan — to je dugačak put.

— Šta ćete! Tako hoće g. Fuke — zaključi ribar, skidajući svoju vunenu kapu kada pomenu to poštovano ime.

D’Artanjanov pogled, oštar i prodoran kao sečivo mača, naiđe u starčevom srcu samo na bezazleno poverenje i vide samo zadovoljstvo i ravnodušnost koji mu se ogledahu na licu.

On je govorio: „G. Fuke tako hoće”, kao što bi rekao: „Bog je tako hteo!”

D’Artanjan je ovde otišao dalje no što je trebalo; uostalom, pošto su dereglije otišle, u Piriaku je ostao još jedan jedini čamac, i to starčev, a nije izgledalo da će se taj čamac navesti na more pre nego što se izvrše mnoge prethodne pripreme.

Zato d’Artanjan pomilova Firea, koji da bi ponovo pokazao kako ima dobru ćud, krenu napred, gazeći po sonim barama, okrećući glavu prema oštrom vetru koji je povijao trsku i kržljavi vres toga kraja.

Oko pet časova stiže u Kroazik.

Da je d’Artanjan bio pesnik, on bi uživao u divnom prizoru nepregledne peščane obale, duge više od jedne milje, koju more pokriva za vreme plime, a koja se za vreme oseke pomalja siva, pusta, posuta polipima i suhim algama, sa svojim krupnim šljunkom razbacanim kao kosti na nekom velikom groblju.

Ali vojnik, političar, častoljubac, nije više imao ni tu prijatnu utehu da gleda nebo da bi na njemu video neku nadu ili opomenu.

Za ove ljude crveno nebo znači vetar i buru. Laki beli oblaci na plavom nebu nagoveštavaju da će more biti mirno.

Kada je d’Artanjan stigao nebo je bilo vedro, i duvao je povetarac koji je mirisao na so:

— Ukrcaću se kad naiđe prva oseka pa ma i u orahovu ljusku — pomisli on.

U Kroaziku, kao i u Piriaku, primetio je gomile kamenja na obali. Ti džinovski zidovi, koje su rušili kad god je oseka da bi ih nosili na Bel-Il, bili su u musketarovim očima još jedan dokaz više za ono što je tačno pogodio u Piriaku.

Da li je g. Fuke podizao kakav zid? Da li je gradio neko utvrđenje? Da bi to saznao trebalo je da ode da vidi.

D’Artanjan ostavi Firea u konjušnici, večera i leže, i sutradan u zoru šetao je po pristaništu ili bolje reći po šljunku.

Le Kroazik ima pristanište od pedeset stopa, ima osmatračnicu koja liči na ogroman hleb stavljen na činiju.

Ravna obala predstavlja činiju. Stotinak gomilica stvrdnute zemlje, pomešane sa šljunkom i zaobljene u kupu i odvojene vijugavim stazama ličile su na taj hleb, a u isto vreme i na osmatračnicu.

Tako je to danas, tako je bilo i pre sto osamdeset godina; samo je osmatračnica bila manje visoka i verovatno nije bilo oko nje rešetki od letava koje služe kao ukras a koje je opštinski odbor ove pobožne i siromašne varošice postavio kao ogradu duž uvojitih staza koje vode do nje.

Nekoliko ribara je razgovaralo na šljunkovitoj obali o sardinama i rakušcima.

G. Anjan, u čijim je očima sijala veselost, priđe ribarima sa osmehom na usnama.

— Ide li se danas u lov? — upita on.

— Da, gospodine, — odgovori jedan od njih — čekamo oseku.

— A gde lovite, prijatelji?

— Duž obala, gospodine.

— A koje su obale bogate ribom?

— Oh, kako koje; na primer one oko ostrva.

— Ali ostrva su daleko?

— Ne baš mnogo; četiri milje.

— Četiri milje! Pa to je čitav put.

Ribar poče da se smeje u lice g. Anjanu.

— Ali čujte, — nastavi ovaj praveći se glupo bezazlen — na udaljenosti od četiri milje obala se više ne vidi, zar nije tako?

— Pa… ne baš uvek.

— Ipak… to je daleko… isuviše daleko; inače bih vas zamolio da me povedete sobom i da mi pokažete ono što nisam nikad video.

— Šta to?

— Živu morsku ribu.

— Gospodin je iz unutrašnjosti? — upita jedan od ribara.

— Da, ja sam iz Pariza.

Bretonac slegnu ramenima pa zatim upita:

— Jeste li videli u Parizu g. Fukea?

— Mnogo puta — odgovori Anjan.

— Mnogo puta — ponoviše ribari koji su ga okružavali i koji priđoše još bliže Parižaninu. — Poznajete li ga?

— Nešto malo; on je prisan prijatelj moga gospodara.

— Ah, tako! — odvratiše ribari.

— A video sam — dodade d’Artanjan — sve njegove zamkove, onaj u Sen-Mandeu, onaj u Vou i njegov dvorac u Parizu.

— Jesu li lepi?

— Prekrasni.

— Sve to nije tako lepo kao Bel-Il — reče jedan ribar.

— Koješta! — odvrati g. Anjan i poče da se smeje sa izvesnim prezirom, što razljuti sve prisutne.

— Vidi se po vama da niste videli Bel-Il, — odgovori onaj najradoznaliji ribar. — Znate li vi da on obuhvata šest milja i da na njemu ima drveća kakvo se ne može videti ni na nantskom opkopu?

— Drveće u moru? — uzviknu d’Artanjan. — Eh, baš bih voleo to da vidim!

— To je lako, mi lovimo na ostrvu Hoediku: pođite sa nama. Sa toga ćete mesta videti Bel-Il, koji izgleda kao raj sa svojim crnim drvećem koje se diže u nebo; videćete belu liniju zamka koji preseca kao oštrica vidik od mora.

— Oh! To mora biti lepo — reče d’Artanjan.

— Ali na zamku gospodina Fukea, u Vou ima sto kula, znate li vi to?

Bretonac podiže glavu diveći se iz dubine duše, ali se osećalo da nije ubeđen.

— Sto kula! — reče on samo — Svejedno. Bel-Il je lepši. Hoćete li da vidite Bel-Il?

— Je li to moguće? — upita g. Anjan.

— Jeste, sa dozvolom upravnika.

— Ali ja ne poznajem upravnika.

— Pošto poznajete g. Fukea, reći ćete samo svoje ime.

— Ali prijatelji dragi, ja nisam plemić!

— Svako može da uđe na Bel-Il samo ako ne gaji nikakve zle namere protiv Bel-Ila i njegovog gospodara — produži ribar na svom sočnom i čistom jeziku.

Musketara prožme jeza.

— Imaju pravo — pomisli on. Zatim, kao da je hteo da popravi ono što je rekao, on nastavi: — Kad bih samo bio siguran da neću imati morsku bolest…

— U ovom? — odvrati ribar pokazujući sa ponosom svoj lepi ribarski čamac oblih bokova.

— Pa neka bude! Ubedili ste me — uzviknu g. Anjan. — Poći ću da vidim Bel-Il, ali me neće pustiti da uđem.

— Mi ostali ćemo sasvim lepo ući.

— Vi! A zašto?

— Kako zašto!… Pa da prodamo ribu posadi broda koji hvata neprijateljske trgovačke lađe.

— Šta kažete! Brodovi koji hvataju neprijateljske lađe?

— Kažem da g. Fuke gradi dve takve lađe koje će ići u poteru za Holanđanima ili Englezima i da mi prodajemo ribu posadi tih lađica.

— Gle!… Gle!… — reče u sebi d’Artanjan — Sve lepše od lepšeg! Štamparija, bedemi, lađe koje hvataju neprijateljske brodove. Pazi molim te, g. Fuke nije tako sitan neprijatelj kao što sam pretpostavljao. Vredi potruditi se da bi ga čovek izbliže video.

— Mi polazimo u pola šest — dodade ozbiljno ribar.

— Stojim vam na raspoloženju, neću se odvajati od vas.

I odista d’Artanjan vide kako ribari vratilom vuku do vode svoje čamce; more nadođe, g. Anjan dozvoli da ga ubace unutra, pretvarajući se da se boji, što izazva smeh kod mornarskih početnika, koji su ga gledali svojim krupnim pametnim očima.

On leže na jedno jedro, presavijeno načetvoro, pusti da se obave pripreme za otiskivanje od obale, i lađica sa svojim četvrtastim jedrom isplovi na pučinu posle dva sata.

Ribari koji su se bavili svojim poslom, idući tamo amo, nisu ni primetili da njihov putnik nije ni prebledeo niti je stenjao, niti mu je bilo muka; da je uprkos strašnog ljuljanja i klaćenja lađice, kojom ničija ruka nije upravljala, pomorac novajlija sačuvao prisustvo duha i dobro raspoloženje za jelo.

Oni su ribarili i lov je bio prilično obilan. Tabinjaši i iverci trzali su udice na koje su bili nataknuti kao mamac rakušci. Morski ugari i bakalari ogromne težine, već behu prekinuli dva struka; tri morske jegulje u samrtnim trzajima, praćakajući se na dnu lađice, stresale su sa sebe mulj.

D’Artanjan je ribarima donosio sreću; oni mu to rekoše. Vojnik je našao da je ovaj posao tako zanimljiv, pa je i sam zasukao rukave, to jest prihvatio se strukova i urlao od radosti, ponavljajući sto mu gromova da bi time zadivio čak i svoje musketare, kad god bi neka uhvaćena riba zatresla udicu, primoravajući ga da upotrebi svu snagu svojih mišića i svoju okretnost.

Uživanje u ovome učinilo je da je zaboravio na svoju diplomatsku misiju. U trenutku kada se nosio sa jednom ogromnom jeguljom i grčevito se držao rukom o ivicu lađice da bi privukao sebi razjapljenu čeljust svog protivnika, vlasnik lađice reče:

— Pazite da nas ne primete sa Bel-Ila.

Ove su reči delovale na d’Artanjana kao prvo đule koje zafijuče za vreme borbe: on ispusti i struk i jegulju koja povuče sobom struk, i oni padoše u vodu.

D’Artanjan je sad primetio, na razdaljini od najviše pola milje, plavičaste obrise stena koje su se ocrtavale na Bel-Ilu i iznad kojih se dizao beli i veličanstveni zamak.

U daljini se videlo kopno sa zelenim šumama i ravnicama, na livadama stoka.

Ta je slika najpre privukla musketarovu pažnju.

Sunce, koje je bilo već prilično visoko na nebu, rasipalo je zlatne zrake po moru i titralo se blještavim česticama prašine oko tog začaranog ostrva. Zahvaljujući toj zasenjujućoj svetlosti, videla su se samo zaravnjena mesta; na svetlom pokrivaču livada ili zidina svaka se senka oštro ocrtavala i presecala ih tamnim prugama.

—Oho! — reče d’Artanjan kad ugleda to mnoštvo crnog stenja — Evo, kako mi izgleda, utvrđenja kojima nije potreban inženjer da bi se sprečilo iskrcavanje. Sa koje se strane, dođavola, može pristati na to kopno čiji pristup bog tako dobro brani?

— Ovuda — odvrati sopstvenik lađice, menjajući jedro i dajući rukom krmi zaokret koji upravi čun ka jednom lepom malom i okruglom pristaništu koje je tek dobilo nove puškarnice.

— Šta ono, dovraga, vidim tamo? — upita d’Artanjan.

— To je Lokmarija — odvrati ribar.

— A ono tamo?

— To je Bangos.

— A još dalje?

— To je Sože… zatim dvorac.

— Sto mu gromova! Pa to je čitav svet. A gle, vojnici!

— Na Bel-Ilu ima hiljadu sedam stotina ljudi, gospodine — odvrati ponosno ribar. — Znate li da najmanja posada broji dvadeset dve pešadijske čete.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan lupnuvši nogom o zemlju — Biće da je njegovo veličanstvo u pravu.

Lađica pristade uz obalu.

LXIX

GDE ĆE ČITALAC BEZ SUMNjE BITI ISTO TAKO
IZNENAĐEN KAO ŠTO JE BIO D’ARTANjAN KAD JE NAIŠAO NA STAROG POZNANIKA

Pri svakom iskrcavanju, pa ma to bilo i iz morskog čamca, nastane uvek neki metež i nered koji ne dopuštaju čoveku da bude pribran koliko bi trebalo, da bi odmah mogao da prouči novo mesto koje se ukazuje njegovom pogledu.

Pokretni most, mornar koji trči tamo amo, udaranje mora o oblutke, dovikivanje i užurbanost onih koji čekaju na obali, su bezbroj pojedinosti utiska koji se dobija i zbog koga postajete neodlučni.

Tako je d’Artanjan, pošto se iskrcao i ostao nekoliko trenutaka na obali, primetio na pristaništu, a naročito dublje na ostrvu, mnoštvo užurbanih radnika.

Tu kod svojih nogu, d’Artanjan poznade onih pet dereglija natovarenih sitnim kamenom koje je video kada je pošao iz piriačkog pristaništa. Kamenje su preneli na obalu dvadeset i pet do trideset seljaka, dodajući ga iz ruke u ruku.

Krupno kamenje je bilo natovareno na nekoliko teretnih kola koja su ga prenosila u istom pravcu kuda je prenošeno i sitno, to jest na radilište, čije prostranstvo i značaj d’Artanjan nije mogao još da oceni.

Svuda je vladala živost, ista onakva kakvu je Telemah⁵¹ primetio kad se iskrcao na Salent.

D’Artanjan je imao žarku želju da ide dalje; ali nije mogao, jer bi posumnjali da je radoznao i postali bi nepoverljivi. On se, dakle, odmicao sasvim polako od ribara koji su stajali na obali, ali je i dalje sve posmatrao, ne govoreći ništa, praveći sve one pretpostavke koje su neko glupo pitanje ili ljubazan pozdrav mogli da izazovu.

Međutim, dok su njegovi pratioci obavljali svoju trgovinu, poklanjajući ili prodajući ribu radnicima ili stanovnicima grada, d’Artanjan je odmicao polako, i ohrabren time što su oni malo obraćali pažnju na njega, on poče znalački i sigurno da posmatra ljude i stvari oko sebe.

Uostalom, čim baci pogled, d’Artanjan primeti da je zemljište neravno, u čemu se vojničko oko nije moglo da prevari.

Na dvema krajnjim tačkama luke bila su podignuta dva mesta za topove, da bi se vatra iz topova ukrštala na osovini elipse koju predstavlja obala unutrašnjeg pristaništa; ta mesta su očigledno bila podignuta da se tu postave obalski topovi, jer je d’Artanjan video da radnici završavaju nasip koji ima da primi topove i da nameštaju daske u vidu polukruga, po kome točkovi topova treba da se okreću, da bi top mogao da se uperi u svakom pravcu preko grudobrana.

Pored svakog od ovih topovskih mesta, drugi radnici su postavljali koševe napunjene zemljom, koji su imali da služe kao potporni zid za drugo mesto za smeštaj topa. Ovo je imalo otvore za topovske cevi i jedan čovek, koji je rukovodio radovima, pozivao je radnike jedne za drugima, prvo one koji su vezivali snopove pruća, a zatim one koji su sekli u četvorougaonike busenje koje je imalo da pričvrsti to pruće na otvorima za topovske cevi.

Sudeći po brzini sa kojom su vršeni ovi radovi koji su bili skoro pri kraju, oni su se mogli smatrati kao već završeni; međutim, topovi još nisu bili postavljeni, ali su na nasipima već nameštena ležišta i hrastove daske; dobro nabijena zemlja ih beše učvrstila, i ako se pretpostavi da je na ostrvu bilo artiljerije, pristanište bi za dva, tri dana najdalje, moglo biti potpuno naoružano.

Kad je d’Artanjan preneo pogled sa obalskih baterija na gradska utvrđenja, on je bio iznenađen kad je video da BelIl ima odbrambena utvrđenja građena na jedan nov način, o kome je često slušao da govori grof de La Fer kao o velikom napretku, ali koji još ne beše video u primeni.

Ta utvrđenja nisu bila građena ni po Maroleovom holandskom sistemu, ni po francuskom sistemu viteza Antoana de Vila, već po sistemu Manesona Malea, veštog graditelja koji je pre šest ili osam godina prestao da služi Portugaliji da bi stupio u službu Francuske.

Ono što je kod tih radova naročito upadalo u oči to je, što umesto da ih podižu nad zemljom kao što je slučaj kod starih bedema za odbranu grada koji su sprečavali neprijatelja da preskače zidove pomoću lestvica, oni su naprotiv izvođeni ispod zemlje i onu ulogu koju je imala visina zidova sada je imala dubina rovova.

D’Artanjanu nije trebalo dugo vremena pa da uoči svu prednost ovakvog načina utvrđivanja protiv kojih topovi ne mogu ništa.

A osim toga, pošto su se rovovi nalazili ispod morske površine, oni su mogli da budu potopljeni pomoću podzemnih ustava.

Uostalom, radovi su bili skoro završeni i jedna grupa radnika, kojoj je izdavao naređenja jedan čovek koji je izgleda upravljao radovima, postavljala je kamen.

Daščani most koji je bio postavljen preko rova, da bi bio olakšan posao radnicima koji su gurali ručna kolica, vezivao je unutrašnje radilište sa spoljnim.

D’Artanjan upita sa bezazlenom radoznalošću da li bi smeo da pređe preko mosta, i odgovoriše mu da to nije zabranjeno. Stoga d’Artanjan pređe most i uputi se onoj grupi radnika.

U toj grupi se naročito isticao onaj čovek koga je d’Artanjan već zapazio i koji je, izgleda, bio glavni inženjer. Jedan plan je bio razvijen na jednom velikom kamenu koji je služio kao sto, a na nekoliko koraka od njega radila je jedna dizalica.

Taj inženjer koji je zbog svog važnog položaja odmah privukao d’Artanjanovu pažnju, nosio je kaput do kolena, koji po svojoj raskošnosti nije bio ni najmanje u skladu sa poslom koji je obavljao, pošto je taj posao pre zahtevao da on bude obučen kao zidarski majstor a ne kao vlastelin.

To je bio čovek visokog rasta, širokih i četvrtastih ramena i nosio je šešir okićen perjanicama. Pokreti su mu bili vrlo dostojanstveni i izgledalo je, pošto je bio okrenut leđima da grdi radnike zbog njihove lenjosti i mlitavosti.

D’Artanjan se sve više približavao.

U jednom trenutku, čovek sa perjanicom presta da mlatara rukama i oslanjajući se šakama o kolena, pratio je, i sam nagnut, napore šestorice radnika koji su pokušavali da podignu jedan tesani kamen na visinu jedne drvene oblice, na koju je trebalo da se spusti kamen, da bi se ispod njega podvuklo uže dizalice.

Šestorica ljudi koji su podizali samo jednu stranu kamena, pokušavali su svom snagom da ga podignu osam do deset palaca od zemlje, znojeći se i brekćući, dok se sedmi spremao da podmetne drveni valjak koji je trebalo da ga pridrži. Ali kamen im je već po drugi put iskliznuo iz ruku pre no što su ga podigli na dovoljnu visinu, tako da bi valjak mogao da bude podmetnut čim bude bilo dovoljno mesta.

Razume se da su oni odskakali ustranu kad god bi im kamen iskliznuo iz ruku da bi izbegli da im on ne prignječi stopala.

Svaki put kad bi ispustili kamen, on bi se sve dublje zario u masnu zemlju, što je još više otežavalo posao koji su radnici obavljali u tom trenutku.

I treći je napor ostao bezuspešan, što je još više obeshrabrilo ljude.

I dok su se šestorica ljudi naginjali nad taj kamen, čovek sa perjanicom naredi gromkim glasom: „O-ruk!” koje je uobičajeno pri svim teškim radovima.

Tada se on uspravi.

— Ej! Ej! Šta je to? Imam li ja posla sa ljudima od pamuka?… Sto mu muka! Odmaknite se, pa ćete videti kako se to radi.

— Dovraga! — reče d’Artanjan — Misli li taj da će podići tu stenu? To bi bilo vredno videti.

Radnici, kojima se inženjer tako obratio, izmakoše se svi pokunjeni i odmahujući glavom, osim onoga koji je pridržavao hrastovu oblicu i koji se spremao da izvrši svoj posao.

Čovek sa perjanicom se približi kamenu, saže se, podvuče ruke pod onu stranu kamena koja je ležala na zemlji, napreže svoje herkulovske mišiće i laganim pokretom, kao kakva mašina, izdiže ogromni kamen za stopu iznad zemlje.

Radnik koji je držao valjak, iskoristi priliku i podmetnu ga pod kamen.

— Eto! — reče div, ne ispuštajući kamen i spuštajući ga na njegov podmetač.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan — Ja poznajem samo jednog čoveka koji bi bio u stanju da ovako vešto uradi tako težak posao.

— Šta kažete? — odvrati div okrećući se.

— Portos! — prošaputa d’Artanjan, zapanjen. — Portos na Bel-Ilu!

I čovek sa perjanicom zaustavi svoj pogled na lažnom upravniku imanja i poznade ga, i pored toga što se ovaj bio prerušio.

— D’Artanjan! — uzviknu on.

I krv mu udari u lice.

— Pst! — dade on znak d’Artanjanu.

— Pst! — odgovori mu musketar.

I zaista, ako je d’Artanjan otkrio Portosa i Portos je otkrio d’Artanjana.

Bilo je u interesu svakog od njih da sačuva svoju tajnu i u prvom trenutku to je bilo jače od svega.

Pri svemu tom, prvo što su obojica uradili bilo je da se jedan drugom bace u zagrljaj.

Oni nisu hteli da sakriju od prisutnih svoje prijateljstvo, već svoja imena.

Ali posle grljenja, počeše da razmišljaju.

— Šta li, dovraga, radi Portos na Bel-Ilu i zašto diže kamenje? — upita se d’Artanjan.

Samo je d’Artanjan postavio sebi to pitanje sasvim tiho.

Manje vešt da se pretvara nego njegov prijatelj, Portos je mislio glasno.

— Šta ćete vi, dovraga, na Bel-Ilu? — zapita d’Artanjana — Šta ste došli da radite ovde?

Trebalo je odgovoriti bez oklevanja.

Svako oklevanje da odgovori Portosu predstavljalo bi poraz zbog koga se častoljublje d’Artanjanovo ne bi nikad utešilo.

— Za boga, dragi prijatelju, ja sam na Bel-Ilu zato što se vi tu nalazite.

— Ta nije valjda! — odgovori Portos, očigledno zaprepašćen tim obrazloženjem, koje je pokušavao da shvati zahvaljujući onoj svojoj sposobnosti da donosi jasne zaključke, koja nam je dobro poznata.

— Svakako, — nastavi d’Artanjan, koji nije hteo da ostavi svom prijatelju vremena da se snađe — bio sam u Pjerfonu da vas posetim.

— Odista?

— Da.

— I niste me tamo našli?

— Nisam, ali sam našao Mustona.

— Kako je on?

— Možete misliti!

— Ali vam valjda nije Muston rekao da sam ja ovde?

— A zašto mi to ne bi rekao? Da nisam slučajno izgubio Mustonovo poverenje?

— To ne: ali ni on nije znao da sam ovde.

— Ah! Evo bar razloga koji nema ničeg uvredljivog za moje častoljublje.

— Ali kako vam je pošlo za rukom da me nađete?

— Eh, kako! Dragi moj, jedan veliki gospodin kao što ste vi, ostavlja uvek za sobom trag, i ja bih imao o sebi rđavo mišljenje kad ne bih umeo da idem po tragu svojih prijatelja.

Ovo objašnjenje, ma koliko da je bilo laskavo, nije potpuno zadovoljilo Portosa.

— Ali ja nisam mogao ostaviti traga za sobom, pošto sam došao prerušen — odgovori Portos.

— Ah! Vi ste došli prerušeni? — odvrati d’Artanjan.

— Da.

— A kako?

— Kao vodeničar.

— Da li jedan veliki gospodin kao što ste vi, Portose, može do te mere da izigrava prostog čoveka, da može da obmane ljude?

— Šta da vam kažem! Dajem vam reč da sam tako dobro igrao svoju ulogu da su svi bili obmanuti.

— Ipak, ne tako dobro pošto sam ja došao do vas i pronašao vas.

— To i hoću da kažem. Kako ste došli do mene i kako ste me pronašli?

— Pričekajte malo. Baš sam hteo da vam ispričam. Zamislite da je Muston…

— Ah, taj ugursuz Muston! — odvrati Portos, nabirajući dva slavoluka koji su mu služili kao obrve.

— Ali pričekajte, pričekajte molim vas. Muston nije ništa kriv, pošto ni on nije znao gde se nalazite.

— Bez sumnje. I zbog toga bih hteo da što pre shvatim.

— Oh, kako ste nestrpljivi, Portose!

— Kad nešto ne razumem, strašan sam.

— Razumećete. Aramis vam je pisao u Pjerfon, je li tako?

— Tako je.

— On vam je pisao da dođete pre ravnodnevice?

— Tačno je.

— Pa eto, vidite! — odvrati d’Artanjan, nadajući se da će se Portos time zadovoljiti.

Izgledalo je da Portos duboko razmišlja.

— Oh! Pa da, — reče on — sad razumem. Pošto mi je Aramis rekao da dođem pre ravnodnevice, vi ste razumeli da je to zato da bih se sastao sa njim. Raspitali ste se gde je Aramis, i rekli ste sebi: „Tamo gde je Aramis, tu je i Portos.” Saznali ste da je Aramis u Bretanji i pomislili ste: „Portos je u Bretanji.”

— Sasvim tako. Stvarno, Portose, ne znam zašto niste postali vrač pogađač. Dakle, razumite: kad sam došao u La Roš-Bernar saznao sam za velike radove oko utvrđenja, koji se izvode na Bel-Ilu. Ono što su mi o tome pričali, zagolicalo je moju radoznalost. Ukrcao sam se na jednu ribarsku lađicu, nemajući ni pojma da ste vi ovde. Stigao sam, video sam jednog deliju kako pokreće jedan kamen koji Ajaks ne bi ni pomerio. Uzviknuo sam: „Samo je baron de Brasije u stanju da tako vešto izvede ovako tešku stvar.” Vi ste me čuli, okrenuli ste se i poznali me, zagrlili smo se, i vere mi, samo ako hoćete, dragi prijatelju, zagrlićemo se opet.

— I zaista, kako sve postaje jasno — reče Portos.

I on zagrli d’Artanjana sa takvom srdačnošću, da je musketaru zastao dah za čitavih pet minuta.

— Dobro je, dobro je! Jači ste nego ikada, — reče mu d’Artanjan — i srećom mišice su vam ostale uvek snažne.

Portos mu odgovori ljubaznim osmehom.

Za vreme onih pet minuta, dok se d’Artanjanu vraćalo disanje, on je razmišljao o tome kakvu tešku ulogu ima da igra.

Moraće da se trudi da stalno postavlja pitanja a da nikad ne odgovara. Kad mu se dah povratio, njegov ratni plan je bio gotov.

LXX

D’ARTANjANOVE MISLI, NAJPRE VRLO NEJASNE,
POČINjU DA SE POMALO RAZBISTRAVAJU

D’Artanjan odmah pređe u napad.

— A sad, pošto sam vam sve rekao, dragi prijatelju, ili još bolje rečeno, pošto ste sve pogodili, recite mi šta radite ovde tako prašnjav i blatnjav?

Portos obrisa čelo, i gledajuđi ponosno oko sebe, reče:

— Čini mi se da možete i sami da vidite šta ja radim ovde!

— Na svaki način, na svaki način; podižete kamenje.

— Oh! Da pokažem tim lenštinama kako izgleda pravi čovek! — reče prezrivo Portos. — Ali vi razumete…

— Razumem da vaše zanimanje nije da podižete kamenje, mada je to zanimanje mnogih koji ih ne podižu kao vi. Eto zašto sam vas maločas zapitao: „Šta vi ovde radite, barone?”

— Proučavam topografiju, viteže.

— Proučavate topografiju?

— Da, ali šta vi radite tako obučeni u građansko odelo?

D’Artanjan uvide da je pogrešio što je pokazao da se čudi. Portos to iskoristi da odmah postavi jedno pitanje.

Srećom, d’Artanjan je očekivao to pitanje.

— Pa vi znate, — reče mu — da sam ja stvarno građanin; prema tome odelo nema šta da vas čudi, pošto ono odgovara mom društvenom položaju.

— Šta vi to govorite, vi ste musketar!

— To nije tačno, dragi prijatelju; ja sam dao ostavku.

— Koješta!

— Boga mi, jesam.

— I napustili ste službu?

— Napustio sam je.

— Napustili ste kralja?

— Da, prosto naprosto.

Portos podiže ruke uvis kao što čini čovek kad sazna neku nečuvenu novost.

— Oh, nije valjda! To me zaprepašćuje — odgovori on.

— Pa ipak je tako.

— A šta vas je na to navelo?

— Kralj je prestao da mi se sviđa; Mazaren, kao što znate, odavno mi je bio odvratan; zbacio sam sa sebe vojničko odelo.

— Ali Mazaren je umro?

— Ta dovraga, kako ja to ne bih znao; samo onda kad je on umro ostavka je bila podnesena i uvažena, i to dva meseca pre toga. Tada, pošto sam bio slobodan, poleteo sam u Pjerfon da vidim svog Portosa. Tada sam čuo kako ste divno rasporedili svoje vreme i hteo sam jedno petnaestak dana da i ja rasporedim svoje vreme prema vašem.

— Dragi prijatelju, vi znate da vam je moja kuća otvorena ne za petnaest dana, nego za godinu dana, za deset godina, za ceo život.

— Hvala, Portose.

— Dobro se setih! Treba li vam novaca? — upita Portos, zvecnuvši sa pedesetak zlatnika koji su se nalazili u njegovom džepu od prsluka. — U tom slučaju, vi već znate?

— Ne, hvala; ništa mi nije potrebno: uložio sam svoju ušteđevinu kod Planšea, od koje imam, godišnji prihod.

— Vašu ušteđevinu?

— Svakako — odgovori d’Artanjan; — zašto biste hteli, Portose, da ja nemam svoje ušteđevine kao i svaki drugi?

— Ja da to neću! Naprotiv, ja sam uvek sumnjičio, to jest Aramis vas je uvek sumnjičio, da imate ušteđevine. Ja se, vidite, ne mešam u domaće stvari, samo pretpostavljam da ušteđevina jednog musketara nije naročito velika.

— Na svaki način, ako se poredim sa vama, Portose, koji ste milioner, ali najzad, prosudite sami, Imao sam na jednoj strani dvadeset i pet hiljada livri.

— To je lepa suma — odgovori Portos ljubazno.

— A zatim,— produži d’Artanjan — dodao sam toj sumi, dvadeset i osmog prošlog meseca, još dvesta hiljada livri.

Portos razrogači oči, koje kao da su rečito pitale musketara: „Gde ste, dovraga, ukrali toliku sumu, dragi prijatelju?”

— Dvesta hiljada livri! — uzviknu on najzad.

— Da, koje sa dvadeset i pet hiljada koje sam imao i sa dvadeset hiljada koje imam kod sebe, čine sumu od dvesta četrdeset i pet hiljada livri.

— Ali recite, odakle vam to bogatstvo?

— Evo u čemu je stvar. Ispričaću vam sve to docnije, dragi prijatelju; ali kako i vi imate da mi pre toga ispričate puno stvari, ostavite moju priču kad na nju dođe red.

— Bravo! — uzviknu Portos — Sad smo svi bogati. Ali šta ja to treba da vam ispričam?

— Imate da mi ispričate kako je Aramis naimenovan za…

— Ah! Za episkopa u Vanu.

— Tako je, — odgovori d’Artanjan — za episkopa u Vanu. Dragi moj Aramis! Znate li vi da je on napredovao u životu?

— Kako da ne, kako da ne! Još kad se uzme da se neće na tome zadržati.

— Kako! Vi mislite da se neće zadovoljiti time što je postao episkop već da hoće da bude i kardinal?

— Pst! To mu je obećano.

— Ta šta govorite! Je li mu kralj to obećao?

— Neko ko je moćniji od kralja.

— Ostavite to, Portose! Vi mi tu pričate neke neverovatne stvari, dragi prijatelju.

— Zašto neverovatne? Zar nije bilo u Francuskoj uvek nekoga ko je bio moćniji od kralja?

— Zaista, tako je! Za vreme Luja XIII to je bio vojvoda od Rišeljea; za vreme namesništva, kardinal Mazaren; za vreme Luja XIV, g…

— Hajde recite!

— To je g. Fuke.

— Vrlo dobro! Odmah ste pogodili.

— Znači g. Fuke je obećao Aramisu kardinalski šešir?

Portos posta uzdržljiv.

— Dragi prijatelju, — reče mu on — neka me bog sačuva od toga da se mešam u stvari drugih, a naročito da odajem tajne koje oni žele da sačuvaju. Kada budete videli Aramisa on će vam reći što bude smatrao za potrebno da vam kaže.

— U pravu ste, Portose, vi umete da ćutite kao grob. Govorimo opet o vama.

— Hajde — reče Portos.

— Rekli ste mi, da ste ovde došli da proučavate topografiju?

— Sasvim tačno.

— Trista mu bogova, prijatelju, vi ćete ovde lepe stvari uraditi!

— Kako to mislite?

— Pa ova su utvrđenja sjajna.

— Je li to vaše mišljenje?

— Svakako. Odista, sem ako se ne opsedne po svim pravilima ratne veštine, Bel-Il je neosvojiv.

Portos protrlja ruke.

— I ja tako mislim — reče on.

— Ali ko je vraga tako utvrdio to tako slabo utvrćeno mesto?

Portos se isprsi.

— Zar vam nisam rekao?

— Niste.

— Zar ne možete da naslutite?

— Ne; sve što mogu da kažem to je, da je to neki, čovek koji je proučavao sve načine utvrđenja i koji se, kako mi izgleda, zadržao na najboljem.

— Ćutite! — odvrati Portos. — Imajte obzira prema mojoj skromnosti, dragi moj d’Artanjane.

— Zbilja! — odgovori d’Artanjan. — Vi ste, dakle, taj… koji… Oh!

— Dosta, prijatelju, preklinjem vas.

— Vi ste, dakle, zamislili, napravili plan i međusobno povezali one bedeme, ona uglasta utvrđenja, one međubedeme, ona spoljna utvrđenja u obliku polumeseca i koji sad pravite onaj pokriveni put?

— Prestanite, molim vas.

— Vi ste, dakle, izradili onaj otvor na svodu sa upadnim i ispadnim uglovima?

— Ali, dragi prijatelju…

— Vi ste dali otvorima za topoveke cevi onaj nagib pomoću koga tako uspešno štitite topdžije?

— Pa jeste! Ja sam.

— Oh, Portose, Portose, treba vam skinuti kapu, treba vam se diviti! A vi ste uvek krili od nas, dragi prijatelju, taj svoj veliki stvaralački dar. Nadam se da ćete mi sve to do sitnica pokazati.

— Ništa lakše od toga. Evo moga plana.

— Pokažite ga.

Portos odvede d’Artanjana do onog kamena koji mu je služio mesto stola i na kome je plan bio raširen. Pri dnu plana bilo je napisano onim Portosovim strahovito krupnim rukopisom, o kome smo imali već prilike da govorimo:

„Mesto da se služite kvadratom ili pravougaonikom, kao što je dosad rađeno, pretpostavićemo da se vaše utvrđenje nalazi u pravilnom šestougaoniku, pošto višeugaonik pruža to preimućstvo što ima više uglova nego četvorougaonik. Svaka strana vašeg šestougaonika, čiju ćete dužinu odrediti prema razmeri utvrđenja, biće podeljena na dva dela i u sredini ćete spustiti upravnu liniju ka središtu višeugaonika, koja će po dužini biti ravna šestom delu strane. Sa krajnjih tačaka svake strane višeugaonika povući ćete dve dijagonale koje će seći upravnu liniju. Te dve prave predstavljaće odbrambene linije.”

— Dovraga! — uzviknu d’Artanjan, prekidajući na tom mestu objašnjenje — Pa to je čitav odbrambeni sistem, Portose?

— Čitav — odgovori Portos. — Hoćete li da produžimo?

— Neka, dosta sam pročitao, ali pošto vi sami, dragi moj Portose, upravljate radovima, zašto vam je bilo potrebno da vaš odbrambeni sistem stavljate na hartiju?

— Oh, dragi moj! Pa u slučaju smrti!

— Kako u slučaju smrti?

— Pa tako lepo, svi smo mi smrtni.

— I to je istina, — odgovori d’Artanjan — vi imate odgovor na sve.

I on spusti plan na kamen.

Ali mada je imao samo kratko vreme plan u rukama, d’Artanjan je mogao da primeti ispod Portosovih ogromnih slova, jedan drugi, mnogo sitniji rukopis, koji ga je podsetio na izvesna pisma pisana Mariji Mišon o kojima je on nešto znao u svojoj mladosti. Samo je guma nekoliko puta prešla preko tog rukopisa, što bi promaklo svakom manje izvežbanom oku nego što je bilo oko našeg musketara.

— Bravo, prijatelju, bravo! — reče d’Artanjan.

— Eto, sad znate sve što ste želeli da znate, je li tako? — upita Portos, šepureći se.

— Pa da, bože moj; ali budite ljubazni i kažite mi samo još jednu stvar, dragi prijatelju.

— Recite; ja sam ovde gospodar.

— Učinite mi zadovoljstvo i kažite mi kako se zove onaj gospodin koji se tamo šeta.

— Gde, tamo?

— Iza vojnika.

— Onaj koga prati sluga?

— Tako je.

— Onaj koji se nalazi u društvu nekog dripca, odevenog u crno?

— Sasvim je tako!

— To je g. Žetar.

— A šta je g. Žetar, dragi prijatelju?

— On je arhitekta koji pripada kući.

— Čijoj?

— G. Fukea.

— Oho! — uzviknu d’Artanjan. — I vi, dakle, pripadate kući g. Fukea, Portose?

— Ja! A zašto to mislite? — odgovori topograf crveneći do ušiju.

— Pa zato što kažete kuća, govoreći o Bel-Ilu kao kad biste govorili o zamku u Pjerfonu.

Portos se ugrize za usne.

— Dragi moj, — reče on — Bel-Il pripada g. Fukeu, zar ne?

— Da.

— Kao što Pjerfon pripada meni?

— Svakako.

— Jeste li bili u Pjerfonu?

— Rekao sam vam, da sam tamo bio pre nepuna dva meseca.

— Jeste li videli tamo nekog gospodina koji ima običaj da se šeta sa lenjirom u ruci.

— Nisam; ali mogao sam ga videti da se zaista tamo šetao.

— Pa lepo! Taj gospodin je g. Bulengren.

— Ko je to g. Bulengren?

— To sam baš hteo da kažem. Ako bi me neko upitao, dok se g. Bulengren šeta sa lenjirom u ruci: „Ko je g. Bulengren?” ja bih odgovorio: „To je kućni arhitekt.” Eto! G. Žetar je Bulengren g. Fukea. Ali on nema nikakve veze sa utvrđenjima koja su samo moja stvar, jeste li me dobro razumeli? Nikakve, baš nikakve.

— Ah, Portose! — uzviknu d’Artanjan, koji opusti ruke, kao pobeđeni koji predaje svoj mač — Oh, prijatelju moj, vi niste samo herkulovski topograf, nego ste još i dijalektičar prvog reda.

— Zar moje rasuđivanje nije sjajno? — odgovori Portos.

I on poče da dahće kao morska jegulja koja se d’Artanjanu to jutro istrgla iz ruku.

— Dobro, a sad, onaj dripac koji prati g. Žetara, da li i on pripada kući g. Fukea?

— Oh, — odvrati Portos, s prezirom — to je g. Žipne ili Žipno, neka vrsta pesnika.

— Koji je došao da se tu nastani?

— Mislim da je tako.

— A ja sam mislio da g. Fuke ima tamo dovoljno pesnika: Skiderija, Lorea, Pelisona, La Fontena. Ako hoćete baš da vam kažem istinu, Portose, taj vam pesnik ne služi na čast.

— Eh, prijatelju! Spasava nas to što on nije ovde u svojstvu pesnika.

— Nego u kom svojstvu?

— On je ovde štampar, i čak ste me sada podsetili, da imam nešto da kažem tom prostaku.

— Kažite.

Portos dade znak Žipneu koji je poznao d’Artanjana i koji se nije mnogo žurio da priđe, što je naravno navelo Portosa da mu ponovo da znak.

Taj je znak bio tako zapovednički, da je ovog puta morao da se odazove.

On, dakle, priđe.

— Šta to znači, — reče mu Portos — tek ste juče stigli i već počinjete sa svojim ludorijama.

— Šta hoćete time da kažete, g. barone? — zapita Žipne drhteći od straha.

— Vaša je štamparija celu noć radila, i nisam mogao od vas da spavam, sto mu muka!

— Gospodine… — primeti plašljivo Žipne.

— Nemate još šta da štampate, prema tome nije još bilo potrebno da štamparija radi. Šta ste to noćas štampali?

— Gospodine, neke lake stihove koje sam ja napisao.

— Lake? Koješta gospodine, mašina je toliko lupala da čoveka muka uhvati. Da vam se to više ne dogodi, jeste li čuli?

— Neće, gospodine.

— Obećavate mi?

— Obećavam.

— U redu, ovoga puta vam praštam, zbogom!

Pesnik se povuče isto onako ponizno kao što je i prišao.

— Dobro! Sad kad sam izbrusio tog ugursuza, hajde da ručamo — reče Portos.

— Da. Hajde da ručamo — odgovori d’Artanjan.

— Samo moram da vam skrenem pažnju, dragi prijatelju, — reče mu Portos — da imamo za ručak svega dva sata na raspoloženju.

— Pa šta biste hteli! Potrudićemo se da nam bude dovoljno. Ali zašto imamo samo dva sata?

— Zato što plima nailazi u jedan sat, a kad plima dođe, ja putujem za Van. Ali pošto se vraćam sutra, to vi, dragi prijatelju, ostanite u mojoj kući, bićete kao kod svoje. Imam dobrog kuvara, dobar podrum.

— Neću, — prekide ga d’Artanjan — ima nešto bolje.

— A šta to?

— Idete za Van, kažete?

— Svakako.

— Da se vidite sa Aramisom?

— Da.

— Pa lepo! Ja sam naročito došao iz Pariza da se sastanem sa Aramisom.

— To je istina.

— Poći ću i ja sa vama.

— Gle, to je vrlo dobro!

— Samo trebalo je prvo da vidim Aramisa pa onda vas. Ali, čovek kaže, a bog raspolaže. Počeo sam sa vama a završiću sa Aramisom.

— Vrlo dobro!

— Za koje vreme stižete odavde do Vana?

— Pa eto, tako za šest sati. Tri sata morem odavde do Sarzoa i tri sata suvim od Sarzoa do Vana.

— Kako je to zgodno! A idete li često u Van, kad ste već tako blizu episkopije?

— Idem jedanput nedeljno. Ali pričekajte da uzmem svoj plan.

Portos uze svoj plan, brižljivo ga savi i gurnu ga u svoj duboki džep.

— Dobro je! — reče d’Artanjan u sebi — čini mi se da sada znam ko je pravi inženjer koji utvrđuje Bel-Il.

Dva sata docnije, pošto je plima naišla, Portos i d’Artanjan, krenuše za Sarzo.

LXXI

LITIJA U VANU

Putovanje morem od Bel-Ila do Sarzoa bilo je prilično brzo, zahvaljujući jednom od onih brodića koji hvataju neprijateljske trgovačke lađe, o kojima su pričali d’Artanjanu za vreme njegovog putovanja, i koji, građeni za tu svrhu i namenjeni poterama, behu ukotvljeni u ovom trenutku u lokmarijskoj luci, odakle je jedan od njih sa četvrtinom svoje bojne posade održavao obalsku službu Bel-Ila i kopna.

D’Artanjanu se ponovo pružila prilika da se uveri da je Portos, mada inženjer i topograf, bio slabo posvećen u državne tajne.

Njegovo savršeno nepoznavanje tih stvari, svaki drugi bi smatrao kao vešto prikrivanje. Ali je d’Artanjan poznavao i najskrivenije kutke srca svoga Portosa i morao bi da otkrije tajnu ako bi ona postojala, kao što preterano uredni matori momci znaju, zatvorenih očiju, da nađu na polici biblioteke knjigu koju žele, ili komad rublja u fioci svoga ormana.

Prema tome, kad prepredeni d’Artanjan nije ništa pronašao ispitujući na sve moguće načine svog Portosa, znači, da stvarno nije bilo ničeg.

— U redu, — reče u sebi d’Artanjan — saznaću ja u Vanu za pola sata više nego što je Portos saznao na Bel-Ilu za dva meseca. Samo, da bih mogao štogod da saznam, potrebno je da Portos ne upotrebi jedino lukavstvo koje mu još ostavljam na raspoloženju. Ne sme da obavesti Aramisa o mom dolasku.

I jedina musketarova briga je sad bila da motri na Portosa.

A požurimo da dodamo, da Portos nije zaslužio to preterano nepoverenje. Portos nije baš ništa rđavo smišljao. Možda mu se pri prvom susretu d’Artanjan učinio pomalo sumnjiv, ali je uskoro zatim d’Artanjan ponovo osvojio svoje mesto u tom dobrom i poštenom srcu, ono mesto koje je uvek zauzimao, i u Portosovim krupnim očima koje su se s vremena na vreme zaustavljale sa nežnošću na njegovom prijatelju, nije se mogao pročitati ni najmanji trag nepoverenja.

Kada se iskrcaše, Portos se obavesti da li ga čekaju njegovi konji, i zaista, on ih uskoro primeti na packršću puta koji obilazi oko Sarzoa, i ne prolazeći kroz njega, vodi u Van,

Tu su bila dva konja: konj g. de Valona i konj njegovog konjušara.

Portos je imao svog konjušara otkako je Musketon upotrebljavao samo kolica kao prevozno sredstvo.

D’Artanjan je očekivao da će Portos poslati napred svog konjušara na jednom konju, da dovede drugog, i d’Artanjan je nameravao da se usprotivi tom predlogu. Ali ništa se nije desilo od onog što je d’Artanjan pretpostavljao. Portos naredi samo slugi da sjaše i da čeka na njegov povratak u Sarzo, dok d’Artanjan bude jahao njegovog konja.

Tako i bi.

— Oh! Pa vi ste predostrožan čovek, dragi moj Portose — reče d’Artanjan svom prijatelju, kada uzjaha konjušarevog konja.

— Da; ali tu mi ljubaznost čini Aramis. Ja nemam ovde svojih kola ni konja. Aramis mi je stavio svoje konje na raspolaganje.

— Dobri konji, sto mu gromova! Za episkopove konje baš dobri konji — reče d’Artanjan. — Doduše i Aramis je neobičan episkop.

— To je pravi svetac — odgovori Portos, skoro unjkavim glasom, podižući oči nebu.

— Znači da se jako izmenio, — reče d’Artanjan — pošto smo ga mi poznavali kao prilično svetovnog čoveka.

— Božja milost se na njega izlila, reče Portos.

— Bravo! — odvrati d’Artanjan — To još povećava moju želju da vidim tog dragog Aramisa.

— Dovraga! — uzviknu Portos — Ako budemo produžili ovakvom brzinom stići ćemo za sat, umesto za dva.

— Da bi prešli, koliko kažete, Portose?

— Četiri i po milje.

— To bi značilo ići dobrim trkom.

— Mogli smo da plovimo i kanalom, dragi prijatelju ali neka idu dođavola i veslači i konji koji vuku! Prvi odmiču kao kornjače, a drugi kao puževi; i kad čovek može da pojaše dobrog konja, dobar konj više vredi nego veslači i sva druga prevozna sredstva.

— Imate pravo, naročito vi, Portose, koji sjajno jašete.

— Malo sam otežao prijatelju; merio sam se pre nekoliko dana.

— Pa koliko imate?

— Trista! — odgovori Portos sa ponosom.

— Bravo…

— Prema tome, vi razumete, primorani su da mi biraju konje ravnih i širokih leđa, inače bi skapali poda mnom za dva sata.

— Dabome, konje za diva, zar ne, Portose?

— Vi ste vrlo ljubazni, dragi prijatelju — odvrati inženjer, sa srdačnom dostojanstvenošću.

— Zbilja, prijatelju, — odvrati d’Artanjan — čini mi se da se vaš konj već znoji.

— Nikakvo čudo, vrućina je! Pogledajte, pogledajte! Vidite li sad Van?

— Vidim vrlo dobro. Izgleda da je to vrlo lep grad?

— Divan, bar kako kaže Aramis; ja nalazim da je mračno. To mi je krivo.

— A zašto, Portose?

— Zato što sam nedavno dao da se okreči belo moj zamak u Pjerfonu, koji je već bio posiveo od dugih godina.

— Hm! — odvrati d’Artanjan — Zaista, belo je veselije.

— Da, ali prema onom što mi je rekao Aramis, manje je veličanstveno. Srećom postoje trgovci i crnom bojom; daću da se Pjerfon ponovo premaže crnim, pa gotova stvar. Ako je sivo lepo, onda ćete razumeti, prijatelju, kako će tek crno biti divno.

— Nego šta! — odvrati d’Artanjan — to mi izgleda sasvim tačno.

— Zar nikada d’Artanjane, niste bili u Vanu?

— Nikada.

— Znači ne poznajete grad?

— Ne poznajem.

— Eno pogledajte, — reče mu Portos uspravljajući se na svojim uzengijama, usled čega poklecnuše prednje noge njegovog konja — vidite li tamo prema suncu, tamo, onaj toranj?

— Dabome da ga vidim.

— To je katedrala.

— Kako se zove?

— Sveti Petar. A sada, pogledajte, tamo levo u predgrađu, vidite li još jedan krst?

— Savršeno ga jasno vidim.

— To je Sen-Patern, Aramisova omiljena parohija.

— A, tako!

— Jeste. Vidite, postoji verovanje da je sveti Patern bio prvi vanski episkop. Istina, Aramis tvrdi da to nije tačno. Ali istina je i to da je on toliko učen da bi to mogao da bude samo jedan paro… samo jedan para…

— Samo paradoks — reče d’Artanjan.

— Tako je. Hvala vam, zaplićem jezikom. Toliko je vrućina!

— Dragi prijatelju, — odvrati d’Artanjan — nastavite, molim vas svoje zanimljivo prikazivanje. Kakva je ono bela zgrada sa tolikim prozorima?

— Ah! Ta je zgrada jezuitska škola. Tako mi boga, baš imate oštro oko. Vidite li pored jezuitske škole onu veliku zgradu sa zvonicima, sa tornjićima, u lepom gotskom stilu, kao što bi rekao onaj glupi g. Žetar?

— Dobro, vidim je. Pa onda?

— Pa eto! Tamo stanuje Aramis.

— Kako! Zar on ne stanuje u episkopskom dvoru?

— Ne, episkopski dvor je u sasvim rabatnom stanju. Uostalom on je u samom gradu, a Aramis više voli predgrađe. Eto zbog čega on voli, kažem vam, Sen-Patern. Zato što se Sen-Patern nalazi u predgrađu. A zatim u tom predgrađu postoje čak i šetališta, loptališta i dominikanski manastir. Pazite, to je ona kuća tamo, čiji se lepi toranj diže visoko u nebo.

— Vrlo dobro.

— A zatim, vidite li, predgrađe je kao neki zaseban grad; ima svoje zidine, svoje kule, svoje opkope, čak se i pristanište dotle proteže i lađe tu pristaju. Da naš brodić ne gazi osam stopa, stigli bismo, razapetih jedara pod Aramisove prozore.

— Portose, Portose, prijatelju dragi, — uzviknu d’Artanjan — vaše je znanje neiscrpno, vi ste puni duhovitih i dubokih misli. Portose, vi me više ne iznenađujete, vi me dovodite u zabunu.

— Evo stigli smo — reče Portos, skrećući razgovor na drugu stranu, sa svojom uobičajenom skromnošću.

— Bilo je i vreme — pomisli d’Artanjan, pošto se Aramisov konj topio kao da je od leda.

U tom trenutku oni uđoše u predgrađe, ali tek što su prešli sto koraka, začudiše se kad videše da su ulice posute lišćem i cvećem.

Sa starih vanskih zidina visili su najstariji i najneobičniji francuski ćilimovi.

Sa gvozdenih ograda na prozorima spuštahu se dugačke bele tkanine sa šarenim cvetovima.

Ulice behu puste; osećalo se da se sve stanovništvo okupilo na jednom mestu.

Tanke daščice na zatvorenim prozorskim kapcima behu razređene, svežina je ulazila u kuće zaklonjene onim tkaninama koje su, lepršajući se, stvarale debeo hlad između svojih nabora i zidova. Najedanput, kad putnici skrenuše u drugu ulicu, do njihovih ušiju dopreše odjeci pesama. Gomila sveta odevenog u praznično ruho pomoli se kroz dim tamjana, koji se dizao u plavičastim kolutovima, i čitavi oblaci ružinih latica dizahu se do prvih spratova.

Iznad svih ovih glava videli su se krstovi i crkveni barjaci, sveta znamenja vere.

A zatim, ispod krstova i crkvenih barjaka, koji su bili kao kakav zaklon, išlo je mnoštvo mladih devojaka obučenih u belo, sa vencima različka oko glave.

Sa obe strane ulice kojom se kretala povorka išli su vojnici garnizona sa kiticama cveća na puščanim cevima i na vrhovima kopalja.

To je bila litija.

Dok su d’Artanjan i Portos posmatrali taj prizor sa umerenom pobožnošću koja je prikrivala krajnje nestrpljenje da se probiju napred, približavalo se svileno nebo ispred koga je išlo sto jezuita i sto dominikanaca, a iza neba dva arhiđakona, crkveni rizničar, ispovednik i dvanaest kaluđera.

Jedan pojac gromkog glasa koji je sigurno biran između svih glasova kojima raspolaže Francuska, kao što je zapovednik vojne muzike carske garde biran za vreme Carstva između svih gorostasnih ljudi toga doba, jedan pojac koga su pratila četiri druga pojca — koji su izgleda bili tu samo da ga prate — pevao je tako, da se prolamao vazduh i tresla na prozorima okna kuća.

Pod nebom se videlo jedno bledo i blagorodno lice, crnih očiju i crne kose protkane srebrnim vlasima, tankih usana koja su izražavala nepoverljivost, isturene i koščate brade. Ovu dostojanstvenu glavu je krasila episkopska mitra koja mu je davala izgled veličanstvenosti, a pored toga izgled isposnika i mislioca, bogougodnika.

— Aramis! — ote se i nehotice musketaru, kad ta ponosita pojava prođe pored njega.

Crkveni velikodostojanstvenik uzdrhta kada ču taj glas, izgledao je kao uskrsli koji čuje glas Spasitelja.

On podiže svoje krupne crne oči sa dugim trepavicama i odmah pogleda u pravcu odakle se uzvik čuo.

Čim baci pogled, on primeti Portosa i d’Artanjana, koji je stajao pored njega.

A d’Artanjan je, zahvaljujući oštrini svog pogleda, sve video i sve shvatio. Slika velikodostojnika trajno mu se urezala u sećanje.

Jedna je stvar naročito pala d’Artanjanu u oči.

Primetivši ga, Aramis je pocrveneo zatim, u istom trenutku, u njegovim očima zablista pogled pun dostojanstvenosti ali i skrivene ljubavi prema prijatelju.

Bilo je očevidno da se Aramis pitao u sebi:

— Otkuda d’Artanjan ovde sa Portosom, i zašto je došao u Van?

Čim Aramis pogleda d’Artanjana i vide da ovaj nije oborio pogled, on razumede sve što se događalo u njegovoj glavi.

On je poznavao pronicljivost svoga prijatelja i njegovu bistrinu; bojao se da ovaj ne pogodi zašto je on pocrveneo i zašto je pokazao da je iznenađen. To je bio okaj isti Aramis koji je uvek krio neku tajnu.

I zato, da bi se oslobodio tog ispitivačkog pogleda, da bi po svaku cenu naterao svoga prijatelja da obori pogled, kao što general po svaku cenu natera vatru protivničke baterije, koja mu smeta, da zaćuti, Aramis ispruži svoju lepu belu ruku na kojoj je sijao ametist na episkopskom prstenu i napravi u vazduhu znak krsta i tim blagosiljanjem porazi oba svoja prijatelja.

Možda d’Artanjan, rasejan sanjalica i bezvernik i protiv svoje volje, ne bi ni priklonio glavu pred ovim blagoslovom; ali je Portos primetio njegovu rasejanost, i stavljajući prijateljski ruku na leđa svoga druga, on ga natera da duboko pogne glavu.

D’Artanjan se duboko pokloni i umalo što ne pade potrbuške na zemlju.

Za to vreme je Aramis prošao.

D’Artanjan, kao Antej⁵², samo dodirnu zemlju, zatim se okrete prema Portosu, gotov da se naljuti.

Ali nije bilo moguće ne uvideti dobru nameru tog čestitog diva; njega je pokrenulo osećanje pristojnosti prema svemu onome što je u vezi sa verom.

Uostalom, kod Portosa, reč umesto da prikrije misao uvek je jasno izražava.

— To je jako ljubazno od njega — reče on — što je nas blagoslovio. Nema sumnje, to je pravi svetac i dobar čovek.

Manje ubeđen nego Portos, d’Artanjan ne odgovori ništa.

— Vidite, dragi prijatelju, — nastavi Portos — on nas je video, i umesto da produži da ide polako kao što ide litija, i kao što je do tada išao, on je pošao brže. Primećujete li kako povorka brže ide? Ovaj dragi Aramis žuri da se sastane sa nama, i da nas zagrli.

— To je istina — odgovori d’Artanjan glasno.

Zatim nastavi tiho.

— Jedno je tačno, stari lisac me je video i imaće vremena da se pripremi da me dočeka.

Međutim, povorka beše prošla; put je bio slobodan, d’Artanjan i Portos se uputiše pravo u episkopski dvor oko koga je stajala gomila sveta da bi videla kako se vraća crkveni velikodostojnik.

D’Artanjan je zapazio da se gomila sastojala poglavito od građana i vojnika.

Sudeći po tome ko su bili ti ljudi koji su mu bili privrženi, d’Artanjan je ocenio umešnost svoga prijatelja.

I zaista, Aramis nije bio od onih ljudi koji traže da budu omiljeni a da od toga nemaju nikakve koristi. Malo mu beše stalo da li će ga voleti ljudi koji mu ničemu ne služe.

Žene, deca, starci, to jest obična povorka koja prati crkvene pastire, nije bila povorka kakva je njemu bila potrebna.

Deset minuta docnije, pošto dva prijatelja pređoše prag episkopskog dvora, Aramis uđe kao pobednik; vojnici ga pozdraviše, kao što se u vojsci pozdravlja starešina; građani ga pozdravljahu kao prijatelja, kao pokrovitelja, pre nego kao crkvenog poglavara.

Aramis je imao u sebi nečeg sličnog sa rimskim senatorima, čija su vrata bila uvek opsednuta moliocima.

Pri dnu stepenica, on je imao sasvim kratak razgovor od pola minuta sa jednim jezuitom, koji, da bi mogao u poverenju da mu kaže šta ima, beše provukao glavu ispod neba.

Zatim, uđe u svoje odaje; vrata se polako zatvoriše i gomila se raziđe, dok su pobožne pesme i molitve i dalje odjekivale.

Dan je bio divan. Miris zemlje se mešao sa mirisom vazduha i mora. Grad je odisao srećom, zadovoljstvom i snagom.

D’Artanjan je osećao kao prisustvo neke nevidljive ruke, koja u svojoj svemoći stvara tu snagu, tu radost i tu sreću i koja svuda širi te mirise.

— Gle! Gle! — reče on u sebi — Portos se ugojio, ali Aramis je porastao.

LXXII

VELIČINA VANSKOG EPISKOPA

Portos i d’Artanjan behu ušli u episkopski dvor na tajna vrata, za koja su znali samo prijatelji kuće.

Razume se da je Portos vodio d’Artanjana. Dostojanstveni baron se ponašao pomalo svuda kao da je kod svoje kuće. Međutim, bilo što je prećutno priznavao svetost Aramisove ličnosti i njegovu ličnu vrednost, bilo iz navike da uvažava ono što mu uliva moralno poštovanje — pohvalna navika, zbog koje je Portos uvek bio uzoran vojnik i divan čovek — zbog svega toga, kažemo, Portos je u poseti kod njegove preosvećenosti vanskog episkopa sačuvao izvesnu uzdržljivost koju je d’Artanjan odmah primetio, prema tome kako se Portos ponašao sa poslugom, i sa ostalim gostima.

Međutim, ta uzdržljivost nije bila išla dotle da se Portos odrekne da postavlja pitanja. I Portos ih je postavljao.

Tako on saznade da je njegova preosvećenost episkop baš tad ušao u svoje odaje i da se spremao da se pojavi u krugu prijatelja, manje dostojanstven nego što je izgledao kad je bio sa svojom pastvom.

I odista, posle nepunih četvrt časa, za koje vreme d’Artanjan i Portos dosta zagledahu jedan drugog, okrećući palčeve, vrata se otvoriše i pojavi se njegova preosvećenost obučena u svakodnevno svešteničko odelo.

Aramis je koračao uzdignute glave, kao čovek koji je navikao da zapoveda; on je nosio mantiju od ljubičaste čohe, zadignutu sa strane, i bio je podbočen.

Pored toga on je još uvek nosio tanke brkove i zašiljenu bradu iz vremena Luja XIII.

Kad je ušao, širio se prijatan miris koji otmeni ljudi i žene iz visokog društva nikad ne menjaju, tako da je izgledalo kao da je on postao sastavni deo njihove ličnosti.

Samo ovog puta miris beše zadržao nešto od svete čistote tamjana. On nije opijao, prodirao je; on nije izazivao požudu, ulivao je poštovanje.

Kad Aramis uđe u sobu, on se ni za trenutak ne premišljaše, i ne izgovorivši nijednu jedinu reč koja bi, ma kakva ona bila, u ovoj prilici izgledala isuviše hladna, pođe pravo musketaru, koji je bio dobro prerušen pod odelom g. Anjana, i zagrli ga sa takvom nežnošću, da i najnepoverljiviji čovek ne bi mogao da posumnja da je ona hladna i izveštačena.

I d’Artanjan ga zagrli sa istom toplinom.

Portos stegnu nežno Aramisovu ruku između svojih velikih ruku, i d’Artanjan primeti da mu je njegova preosvećenost pružila levu ruku, verovatno iz navike, pošto mu je Portos sigurno bar desetak puta nagnječio prste ukrašene prstenjem, tako da ih je skoro zdrobio svojom snažnom rukom koja je stezala kao mengele. Sećajući se bola koji je osetio, Aramis je, dakle, bio nepoverljiv i pružao je samo ruku bez prstenja da mu ovaj ne bi prignječio prste o zlatno prstenje ili o ivice dijamanata.

Pošto ga je još jednom zagrlio, Aramis pogleda D’Artanjana pravo u oči, ponudi mu stolicu, i sam sede, izbegavajući svetlost, a udešavajući da ona pada na lice njegovog sagovornika.

To vešto postupanje, svojstveno diplomatama i ženama, podsećalo je mnogo na postupanje onih koji se biju u dvoboju i koji se trude da zauzmu povoljniji položaj za odbranu, prema tome koliko su vešti, ili kako su navikli da to čine.

Ova vešta igra nije prevarila d’Artanjana, ali se od pretvarao kao da je nije primetio. On je osećao da je uhvaćen, ali baš zato što je bio uhvaćen, stari kurjak je osećao da će uskoro otkriti ono što želi, pa je malo mario što će biti prividno tučen, samo ako bude iz svog tobožnjeg poraza izvukao preimućstva koja donosi pobeda.

Aramis prvi započe razgovor.

— Oh, dragi prijatelju, dobri moj d’Artanjane! — reče mu on — Kakva srećna slučajnost!

— Ja bih tu slučajnost, prečasni moj druže, nazvao prijateljstvom — odgovori d’Artanjan. — Tražio sam vas, kao što sam vas uvek tražio kad god sam imao da vam ponudim da učestvujete u nekom velikom poduhvatu, ili kad sam imao nekoliko slobodnih časova da vam posvetim.

— Ah, — odgovori Aramis sasvim mirno — da li ste me zaista tražili?

— Dabome, da vas je tražio, dragi Aramise, — reče Portos — a dokaz je što je došao na Bel-Il da i mene potraži. Zar to nije ljubazno?

— Oh, svakako! — reče Aramis — Dakle na Bel-Il…

— Eto ti sad! — reče u sebi d’Artanjan — ovaj moj nespretni Portos je i ne misleći, prvi otpočeo napad.

— Na Bel-Il? — reče Aramis — U tu rupčagu, u tu pustinju! To je odista ljubazno.

— A od mene je saznao da ste u Vanu — nastavi Portos istim glasom.

Na d’Artanjanovim usnama se pojavi neprimetan podrugljiv osmeh.

— Dabome da sam ja to znao; ali sam hteo da vidim — nastavi on.

— Šta da vidite?

— Da li je naše staro prijateljstvo još uvek čvrsto; da li će se našem srcu, otvrdlom usled starosti, opet oteti usklik kojim se pozdravlja dolazak prijatelja.

— Lepo! Onda ste morali biti zadovoljni? — upita Aramis.

— Kako se uzme.

— Šta hoćete time da kažete?

— Pa eto. Portos mi je kazao: „Pst!” a vi…

— Dobro, a ja?

— A vi, vi ste mi dali svoj blagoslov.

— Šta ćete, prijatelju moj! — odgovori smešeći se Arami, — To je ono što jedan siromah crkveni velikodostojnik, kao što sam ja, ima najdragocenije.

— Šta vi to govorite, moj dragi prijatelju.

— Ali stvarno je tako.

— U Parizu se, međutim, govori, da je vanska episkopija jedna od najboljih u Francuskoj.

— Ah, vi govorite o zemaljskim dobrima? — odvrati Aramis nemarno.

— Ali ja želim da govorim o njima. Meni je stalo do njih.

— Kad je tako govorimo o njima — reče Aramis, smešeći se.

— Priznajete li da ste jedan od najbogatijih crkvenih velikodostojnika u Francuskoj?

— Dragi moj, pošto tražite od mene da vam podnesem račune, reći ću vam da episkopija donosi dvadeset hiljada livri prihoda godišnje, ni više ni manje. To je episkopija koja obuhvata sto deset parohija.

— To je vrlo lepo — reče d’Artanjan.

— To je prekrasno — reče Portos.

— Međutim, — nastavi d’Artanjan, bacajući dug pogled na Aramisa — vi se niste valjda zauvek ovde zakopali?

— Oprostite mi, ne usvajam reč zakopali.

— Ipak mi se čini da je čovek, koji je toliko udaljen od Pariza, zakopan ili skoro zakopan.

— Dragi prijatelju, ja starim, — odgovori Aramis — buka i živost gradskog života nisu više za mene. Kad čovek ima pedeset i sedam godina on mora da traži mir i mogućnost da razmišlja. Ja sam ih ovde našao. Ima li čega lepšeg, a u isto vreme jednostavnijeg od ove stare Armorike? Ja ovde nalazim, dragi d’Artanjane, sve što je suprotno od onoga što sam nekad voleo, a to je i potrebno pred kraj života, koji je suprotnost početku. Malo od onoga u čemu sam nekad nalazio zadovoljstva dođe pokoji put da me pozdravi ovde, ne sprečavajući me da i dalje mislim na spasenje svoje duše. Ja još pripadam ovom svetu, a međutim, svaki korak koji napravim približava me bogu.

— Vi ste rečiti, mudri, smotreni i kao takav, vi ste savršen crkveni velikodostojnik, Aramise, i ja vam čestitam.

— Ali, dragi prijatelju, — reče Aramis smešeći se — niste valjda došli samo zato da me obasipate pohvalama. Recite, šta vas dovodi ovamo? Hoću li imati tu sreću da vam budem od koristi ma u čemu?

— Hvala bogu, ne, dragi moj prijatelju, ne radi se uopšte o tome, ja sam bogat i slobodan.

— Bogati?

— Da, kad je reč o meni; naravno da nisam bogat u poređenju sa vama i sa Portosom. Imam petnaestak hiljada livri godišnjeg prihoda.

Aramis ga pogleda podozrivo. On nije mogao da poveruje, naročito kad je video skroman izgled svog starog prijatelja, da je moguće da je došao do tako lepog imetka.

Onda d’Artanjan, videći da je došao čas da objasni stvari, ispriča šta mu se dogodilo u Engleskoj.

Dok mu je pričao, primetio je u više mahova, kako sijaju episkopove oči i drhte njegovi tanki prsti.

Portos nije pokazivao svoje divljenje prema d’Artanjanu, to je bilo oduševljenje, to je bio zanos. Kad je d’Artanjan završio pričanje, Aramis ga upita:

— Pa lepo, a sad?

— Pa eto! — odgovori d’Artanjan — Sad znate da u Engleskoj imam prijatelja i imanje, a u Francuskoj čitavo blago. Ako hoćete, pokloniću vam ih. Evo zbog čega sam došao.

Ma kako da je u tom trenutku smelo gledao Aramisa, on nije mogao da izdrži njegov pogled. On skrenu pogled na Portosa, kao što mač popusti pod mnogo jačim pritiskom i skreće drugim pravcem.

— U svakom slučaju, — reče mu episkop — vi ste izabrali čudno putničko odelo.

— Strašno! Znam to i sam. Razumete, nisam hteo da putujem ni kao veliki gospodin, ni kao plemić. Otkako sam se obogatio, postao sam tvrdica.

— A kažete da ste došli na Bel-Il? — upita Aramis bez ikakvog uvoda.

— Jesam, — odvrati d’Artanjan — znao sam da ću tu naći Portosa i vas.

— Mene!? — uzviknu Aramis. — Za ovu godinu otkako sam ovde, nijedan jedini put nisam putovao morem.

— Oh! — odvrati d’Artanjan — Nisam znao da ste takav čuvarkuća.

— Ah, dragi prijatelju, treba da znate da nisam više onaj čovek kakav sam nekad bio. Na konju se osećam nelagodno, more me zamara; ja sam jedan bolešljiv sveštenik, koji se stalno žali, stalno gunđa i koji je sklon pokajništvu, koje, čini mi se, pristaje uz starost i pregovore sa smrću. Ne mičem se nigde, dragi moj d’Artanjane, ne mičem se.

— Onda utoliko bolje, dragi prijatelju, pošto ćemo verovatno postati susedi.

— Šta kažete! — odgovori Aramis sa izvesnim iznenađenjem koje nije čak ni pokušavao da prikrije — Vi ćete postati moj sused?

— Pa eto! Tako je, kao što vidite.

— A kako to?

— Kupiću vrlo unosne solane koje leže između Piriaka i Le Kroazika. Zamislite, dragi moj, iskorišćavanje solana sa dvanaest odsto čistog prihoda; nikad podbacivanja, nikad nepredviđenih izdataka; okean donosi mojoj blagajni tačno i uredno, svakih šest sati, onaj deo koji joj pripada. Ja sam prvi Parižanin koji je zamislio ovakav jedan posao. Ne odajte tajnu, molim vas, a uskoro ćemo biti susedi. Imaću tri milje zemljišta za trideset hiljada livri.

Aramis pogleda Portosa kao da ga pita da li je sve to istina, da li se pod tom ravnodušnom spoljašnošću ne krije neka zamka. Ali ubrzo, kao postiđen što je tako što i pomislio, on pribra svu svoju snagu za novi juriš i za novu odbranu.

— Tvrdili su mi — reče on — da je došlo do nekog nesporazuma između vas i dvora, ali da su pobeda i ratne počasti pripale vama, kao što je to uvek slučaj kod vas, dragi d’Artanjane.

— Meni? — uzviknu musketar, uz grohotan smeh koji nije bio u stanju da prikrije njegovu zabunu, jer kad je to Aramis rekao, d’Artanjan je mogao da pomisli da ovaj zna za njegove poslednje veze sa kraljem. — Meni? Oh, molim vas ispričajte mi to, dragi moj Aramise.

— Da, pričali su mi, meni sirotom episkopu, izgubljenom u ovim pustarama, pričali su mi da je kralj vama poveravao svoje ljubavne tajne.

— U vezi s kim?

— U vezi s gospođicom de Mančini.

D’Artanjan odahnu.

— Oh! Ne kažem da nije tako — odvrati on.

— Izgleda da vas je kralj jednog jutra poveo s one strane mosta u Bloa, da bi razgovarao sa svojom draganom?

— To je istina — odgovori d’Artanjan. — Oh! Vi to znate? Onda mora da znate i to da sam istoga dana podneo ostavku.

— Ozbiljno ste je podneli?

— Oh, dragi prijatelju, najozbiljnije.

— A posle toga ste otišli kod grofa de La Fer?

— Da

— I otišli mojoj kući?

— Da.

— A zatim kod Portosa?

— Jeste.

— I to je bilo samo da biste nas posetili?

— Nije; nisam znao da ne možete da se udaljite i hteo sam da vas povedem u Englesku.

— Da, sad razumem, i onda ste sami izveli, vi izvanredni čoveče, ono što ste imali nameru da nam predložite da izvedemo nas četvorica. Odmah sam naslutio da ste morali imati nekog udela u onom smelom vraćanju na presto kralja, čim sam čuo da ste viđani na prijemima kod kralja Čarlsa koji se prema vama ophodio kao prijatelj, ili bolje reći kao vaš dužnik.

— Ali, dovraga! Kako ste samo saznali sve to? — upita d’Artanjan, koji se bojao da Aramisova istraživanja nisu išla dalje nego što bi on to želeo.

— Dragi d’Artanjane, — reče mu crkveni velikodostojnik — moje prijateljstvo liči na staranje onog noćnog čuvara koga imamo u kuli svetilji kraj obale. Taj dobri čovek pali svako veče fenjer da osvetli put lađicama koje dolaze sa mora. On sedi skriven u svojoj kućici, i ribari ga ne vide; ali ih on brižljivo prati; on nagonski oseća njihovo prisustvo, on ih zove i privlači u pristanište. Ja sam sličan tom čuvaru; s vremena na vreme stigne mi po neki glas i podseti me na sve ono što sam voleo. I ja tada pratim svoje negdašnje prijatelje po tom uzburkanom moru koje se zove svet, ja, bedni noćni stražar na koga se bog smilovao i podario mu milost da se i on stara o ljudima kao onaj stražar.

— A posle Engleske, šta sam radio? — reče d’Artanjan.

— Eto vidite! — odvrati Aramis — Sad hoćete da me naterate da i tu duboko prodrem pogledom. Ništa više ne znam otkako ste se vratili, d’Artanjane; oči su mi se zamaglile. Žalio sam što nikako ne mislite na mene. Plakao sam što ste me zaboravili. Nisam bio u pravu. Sad vas opet vidim, a to je za mene praznik, veliki praznik, kunem vam se… Kako je Atos? — nastavi Aramis.

— Hvala, vrlo dobro.

— A naš mladi štićenik?

— Raul?

— Da.

— On izgleda da je nasledio okretnost svoga oca Atosa, a snagu svoga staratelja Portosa.

— A kojom prilikom ste mogli to da ocenite?

— Oh! Bože moj! Baš uoči moga polaska na put.

— Zaista?

— Jeste. Toga dana je bilo jedno izvršenje smrtne presude na trgu Grev, a posle pogubljenja nastali su neredi. Našli smo se usred meteža, i morali smo da upotrebimo mač; on se tu sjajno snašao.

— Nije valjda! A šta je uradio? — upita Portos.

— Najpre je bacio jednog čoveka kroz prozor kao što bi to učinio sa denčićem pamuka.

— Oh, to je vrlo lepo! — uzviknu Portos.

— Zatim je isukao mač i udario kao što smo, u naše srećno vreme, i mi radili.

— A kojim je povodom nastao taj metež? — upita Portos.

D’Artanjan opazi da je Aramisovo lice postalo potpuno ravnrdušno kada je Portos postavio to pitanje.

— Pa to je bilo — odgovori on gledajući Aramisa — povodom dvojice zakupaca poreza, dvojice prijatelja g. Fukea, koje je kralj osudio da vrate ono što su uzeli i da budu obešeni.

Crkveni velikodostojnik jedva primetno nabra obrve, što je bio znak da je o tome već čuo.

— Oh, oh! — reče Portos — A kako su se zvali ti prijatelji g. Fukea?

— G. g. D’Emeri i Liodo — odgovori d’Artanjan. — Jeste li čuli za ta imena, Aramise?

— Nisam, — odgovori episkop prezrivo — rekao bih da su to imena nekih finansijera.

— Tako je.

— Kako? G. Fuke je dopustio da njegovi prijatelji budu obešeni? — uzviknu Portos.

— A zašto da ne? — odvrati Aramis.

— Čini mi se da…

— Ako su i obesili te jadnike, to je bilo po kraljevom naređenju. G. Fuke može biti vrhovni rukovalac finansijama ali zbog toga, mislim, on nema pravo da raspolaže ničijim životom ni smrću.

— Bez obzira, — promrmlja Portos — da sam bio na mestu g. Fukea…

Aramis je shvatio da će Portos da kaže neku glupost. On prekide razgovor.

— Hajde, dragi moj d’Artanjane, — reče on — dosta smo govorili o drugima; govorimo malo o vama.

— Pa o meni znate sve što sam mogao da vam kažem. Naprotiv, govorimo o vama, dragi Aramise.

— Rekao sam vam, dragi drijatelju, da u meni ne živi više Aramis.

— Čak ni opat d’Erble?

— Čak ni on. Vi vidite čoveka koga je bog uzeo za ruku i koga je doveo na položaj kome nije mogao ni smeo da se nada.

— Bog? — upita d’Artanjan.

— Da, bog.

— Gle, to je čudno; a meni su rekli da je to bio g. Fuke.

— Ko vam je to kazao? — upita Aramis, koji i pored sve svoje volje nije mogao da spreči da mu ne udari lako rumenilo u obraze.

— Boga mi, Bazen!

— Glupak!

— Ne kažem da je naročito pametan, to je istina; ali on mi je tako rekao, i ja vam to ponavljam.

— Nikad u životu nisam video g. Fukea — odgovori Aramis sa tako mirnim i bezazlenim izgledom, kao u device koja nikad nije slagala.

— Pa čak i da ste ga videli i poznavali, ne bi tu bilo ničeg rđavog; g. Fuke je vrlo dobar čovek.

— A, tako?

— I veliki političar.

Aramis odmahnu ravnodušno rukom.

— Svemoćan ministar.

— Ja zavisim samo od kralja i od pape — odgovori Aramis.

— Dovraga! Saslušajte me, — reče mu d’Artanjan najbezazlenijim glasom — ja vam samo to kažem zato što se ceo svet ovde kune u g. Fukea. Ravnica pripada g. Fukeu, solane koje sam kupio, svojina su g. Fukea, ostrvo na kome je Portos postao topograf, pripada g. Fukeu, posada je g. Fukeova, galije su svojina g. Fukea. Priznajem, dakle, da me ne bi nimalo iznenadilo kad biste i vi, odnosno vaša eparhija pripadali g. Fukeu. To je drukčiji gospodar nego što je kralj, ali isto tako moćan koliko i kralj, i to je sve.

— Bogu hvala! Ja nisam nikome potčinjen, ne pripadam nikome, pripadam samo sebi — odgovori Aramis koji je za vreme čitavog razgovora pratio okom svaki d’Artanjanov pokret, svaki Portosov mig.

Ali je d’Artanjan bio hladnokrvan, a Portos nepomičan; vešte udarce odbijao je isto tako vešt protivnik; nijedan udarac nije pogodio.

Ipak je svaki od njih osećao umor od takve borbe, i svi sa zadovoljstvom prihvatiše poziv na večeru.

Večera je izmenila tok razgovora. Uostalom, razumeli su da niko neće saznati ništa više, pošto su svi bili na oprezu.

Portos ne beše ništa razumeo. On je sedeo nepomičan, pošto mu je Aramis dao mig da ćuti. Za njega je postojala samo večera. Portosu je to bilo dovoljno.

Večera je protekla u potpunom redu. D’Artanjan je bio neobično veseo. Aramis beše prevazišao sebe u ljubaznosti. Portos je jeo kao pokojni Pelops⁵³. Razgovaralo se o ratu i finansijama, o umetnosti i ljubavi.

Aramis je izigravao začuđenog čoveka, kad god bi d’Artanjan izustio koju reč o politici. To Aramisovo stalno čuđenje povećavalo je d’Artanjanovu nepoverljivost, kao što je stalno d’Artanjanovo podozrevanje izazivalo nepoverljivost kod Aramisa.

Najzad d’Artanjan pomenu namerno Kolberovo ime. On je taj udarac ostavio za kraj.

— Ko je to Kolber? — upita episkop.

— Oh, što je mnogo, mnogo je — reče u sebi d’Artanjan. — Budimo oprezni; sto mu gromova! Budimo oprezni!

I on pruži o Kolberu sva obaveštenja koje je Aramis mogao poželeti.

Večera, ili bolje reći razgovor između d’Artanjana i Aramisa produži se do jedan sat ujutru.

Tačno u deset časova Portos beše zaspao na stolici, hrčući kao da struže drva.

U ponoć ga probudiše i poslaše ga da legne.

— Hm! Čini mi se da sam bio zadremao; — reče on — međutim, to o čemu ste razgovarali bilo je vrlo zanimljivo.

U jedan sat, Aramis odvede d’Artanjana u sobu koja mu je bila određena, i koja je bila najlepša u episkopskom dvoru.

Dvojica slugu bili su mu stavljeni na raspoloženje.

— Dakle, sutra u osam časova — dodade Aramis, opraštajući se sa d’Artanjanom — izjahaćemo malo sa Portosom, ako hoćete.

— U osam sati! — reče d’Artanjan. — Zar tako kasno?

— Vi znate da mi je potrebno da spavam sedam sati — reče mu Aramis.

— Imate pravo.

— Laku noć, dragi prijatelju!

I on srdačno zagrli musketara.

D’Artanjan sačeka da ovaj ode.

— U redu! — reče on kad se vrata zatvoriše za Aramisom — U pet sati biću na nogama.

Zatim, pošto je to odlučio, on leže, i odmah zaspa.

LXXIII

PORTOS POČINjE DA SE LjUTI ŠTO JE DOŠAO
SA D’ARTANjANOM

Tek što je d’Artanjan ugasio sveću, kad Aramis, koji je kroz zavese svoje sobe vrebao kad će da se ugasi svetlost u sobi njegovog prijatelja, prođe na prstima kroz hodnik, i uđe u Portosovu sobu.

Div, koji beše legao pre sat i po, otprilike, udobno se širio po mekoj postelji. On se nalazio u onom srećnom blaženstvu prvog sna, u kome nije čuo ni zvonjenje zvona ni pucnjavu topa: njegova se glava klatila tamo amo, kao pri blagom ljuljanju lađe.

Da je samo protekao još jedan trenutak, Portos bi već počeo da sanja.

Vrata sobe se polako otvoriše pod lakim pritiskom Aramisove ruke.

On priđe Portosu koji je spavao. Debeo ćilim je umanjivao šum njegovih koraka; uostalom, Portos je tako hrkao da je mogao da zagluši svaki šum.

On mu stavi ruku na rame.

— Hajde! Hajde! Probudite se, dragi Portose.

Aramisov glas je bio blag i nežan, ali on nije samo opominjao da treba da se ustane, on je i naređivao. Ruka mu je bila laka, ali je njen pritisak nagoveštavao neku opasnost.

Portos, koji je duboko spavao, čuo je glas i osetio pritisak ruke.

On uzdrhta.

— Ko je to? — ugšta on glasom od koga se sve treslo.

— Pst! To sam ja — odgovori Aramis.

— Vi, dragi prijatelju! A zašto me, dovraga, budite?

— Da vam kažem da treba da krenete na put.

— Da krenem na put?

— Da.

— Kuda?

— Za Pariz.

Portos skoči, zatim sede na postelju i gledaše Aramisa svojim krupnim, unezverenim očima.

— U Pariz!

— Da.

— Koji je daleko sto milja! — reče on.

— Sto četiri — odvrati episkop.

— Oh, bože moj! — uzdahnu Portos, legavši ponovo; ličio je na onu decu koja se bore sa dadiljom da bi mogla da produže da spavaju još sat ili dva.

— Trideset časova jahanja — dodade odlučno Aramis. — Vi znate da usput ima dobrih stanica za menjanje konja.

Portos izvuče jednu nogu, stenjući.

— Požurite! Požurite, dragi prijatelju — navaljivao je episkop sa izvesnim nestrpljenjem.

Portos izvuče i drugu nogu iz postelje.

— Je li baš neophodno da putujem? — zapita on.

— Neophodno je.

Portos ustade, i od njegovih se teških koraka zatresoše pod i zidovi.

— Za ime božje, lakše, dragi Portose! — reče mu Aramis — Probudićete nekoga.

— Oh, imate pravo; — odvrati Portos gromkim glasom — na to nisam mislio; ali umirite se, paziću šta radim.

Kako to reče, on ispusti opasač o kome su mu visili mač, njegovi pištolji, i kesa, iz koje se otkotrljahu taliri, zvečeći dugo.

Ta lupa razdraži Aramisa, a Portos pršte u grohotan smeh.

— Kako je to čudno! — produži on istim glasom.

— Tiše, tiše, Portose, molim vas!

— U pravu ste.

I on stvarno malo spusti glas.

— Rekao sam, dakle, — nastavi Portos — da je čudna stvar da čovek nikad nije sporiji nego kad se žuri, i nikad nije tako bučan nego kad treba da bude tih.

— Da, to je istina; nego hajde da uteramo u laž poslovicu, Portose, požurimo se i ćutimo.

— Vi vidite da ja činim sve što mogu — odgovori Portos navlačeći čakšire.

— Vrlo dobro.

— Izgleda da je stvar hitna?

— Više nego hitna, ozbiljna, Portose.

— Oho!

— D’Artanjan vas je ispitivao, zar ne!

— Mene!

— Da, vas, na Bel-Ilu?

— Ni najmanje.

— Jeste li sigurni da je tako, Portose?

— Kako da ne!

— To je nemoguće. Setite se dobro.

— Pitao me je šta ja tu radim, a ja sam mu rekao: „Proučavam topografiju.” Hteo sam da upotrebim jednu reč, onu koju ste vi jednog dana upotrebili.

— Kastrametaciju?

— Tako je; ali nisam mogao da je se setim.

— Tim bolje! Šta vas je još pitao?

— Ko je g. Žetar?

— I šta još?

— Ko je g. Žipne?

— Da nije slučajno video plan naših utvrđenja?

— Video ga je.

— Dovraga!

— Ali budite spokojni, ja sam gumom izbrisao vaš rukopis. Isključeno je da je mogao da pretpostavi da ste mi vi mogli dati koji savet što se tiče tog posla.

— Naš prijatelj ima dobre oči.

— Čega se plašite?

— Plašim se da nije sve otkriveno, Portose; treba, dakle, sprečiti jednu veliku nesreću. Naredio sam svojim ljudima da zatvore sva vrata. Heće pustiti d’Artanjana da iziđe pre nego što svane. Vaš konj čeka osedlan; poći ćete do prve stanice; do pet sati izjutra prevalićete petnaest milja. Hodite.

Aramis poče tada Portosu da navlači odelo, deo po deo i to tako brzo, da ni najveštiji sobar ne bi mogao brže. Portos, malo posramljen, malo zbunjen, pusti ga da radi s njim šta hoće i neprestano se izvinjavaše.

Kad je bio gotov, Aramis ga uze za ruku i povede, terajući ga da pažljivo siđe niz svaki stepenik, ne dajući mu da udara o dovratnike, i radeći sa njim šta je hteo, kao da je on, Aramis, div, a Portos kepec.

Njegova je duša zagrevala i podsticala ovu telesinu.

Konj je zbilja čekao osedlan u dvorištu.

Portos se baci u sedlo.

Tada Aramis sam prihvati konja za uzdu i povuče ga preko đubrišta koje se nalazilo u dvorištu, u očiglednoj nameri da priguši bat kopita. Istovremeno ga je štipao za nozdrve da ne bi rzao.

Zatim, pošto su došli do spoljnih vratnica, on privuče k sebi Portosa, koji je hteo da krene i ne pitajući zašto odlazi na put, i reče mu na uho:

— A sad, prijatelju Portose, ne zaustavljajući se nigde, pravo u Pariz; jedite na konju, pijte na konju, spavajte na konju, ali ne gubite nijedan trenutak.

— Razumeo sam, neću se zaustavljati.

— Ovo ćete pismo predati g. Fukeu kako god znate; on ga mora imati sutra, pre nego što otkuca podne.

— Imaće ga.

— I mislite na jednu stvar, dragi prijatelju.

— Na koju?

— Na putu ste da postanete vojvoda i per Francuske.

— Oho! Oho! — odgovori Portos, čije oči zasijaše — U tom slučaju stići ću za dvadeset i četiri sata.

— Potrudite se.

— Onda pustite uzdu, i napred, Golijate!

I stvarno, Aramis pusti, ali ne uzdu, nego nozdrve konja. Portos popusti uzdu, obode konja, koji besno krenu u galopu.

Dokle god je mogao da vidi Portosa u mraku, Aramis ga je pratio očima; zatim, kad ga izgubi iz vida, on uđe u dvorište.

Kod d’Artanjana je bilo sve mirno.

Sluga koji je bio postavljen da stražari pred vratima nije primetio nikakvu svetlost, niti čuo nikakav šum.

Aramis zatvori brižljivo vrata, otpusti slugu da ide da spava, i leže i sam u postelju.

D’Artanjan, stvarno, nije ni slutio šta se dešava i zato je kad se probudio oko pola pet ujutru mislio da je postigao ono što je želeo.

Dok je još bio u košulji, on potrča da pogleda kroz prozor.

Prozor je gledao u dvorište. Svitalo je.

Dvorište je bilo pusto, čak ni kokoške ne behu još napustile svoje sedalo.

Nijedan sluga se nije pojavljivao. Sva vrata su bila zatvorena.

— Dobro je, potpuni mir — reče u sebi d’Artanjan. — Kako mu drago, ja sam se prvi probudio u celoj kući. Obucimo se, to će bar biti gotovo.

I d’Artanjan se obuče.

Ali ovoga puta on se potrudi da način odevanja g. Anjana nema onaj isuviše ozbiljni građanski izgled, skoro sveštenički, koji je ranije želeo da ima; on je čak umeo, utežući se više, zakopčavajući se na naročiti način i nakrivljujući svoj šešir, da opet malo da svojoj ličnosti vojnički izgled, koji je ona bila izgubila, a koji je onako zaprepastio Aramisa.

Pošto je to svršio, on reši da se ophodi, ili bar da izgleda da se ophodi bez ustručavanja prema svom domaćinu, i uđe u njegove odaje. Aramis je spavao, ili se pretvarao da spava.

Jedna velika knjiga ležala je otvorena na naslonu za knjigu; sveća je još gorela u srebrnom svećnjaku. To je bilo više nego dovoljno da ubedi d’Artanjana da je episkop mirno proveo noć i da će biti dobre volje kad se bude probudio.

Musketar je uradio sa episkskpom isto ono što je episkop učino sa Portosom.

On ga potapša po ramenu.

Aramis se očigledno pretvarao da spava, jer umesto da se probudi naglo, on koji je imao tako lak san, pusti da ga d’Artanjan ponovo budi.

— Ah! To ste vi — reče on protežući ruke. — Kakvo prijatno iznenađenje! Časti mi, zaboravio sam, dok sam spavao, da imam sreću da ste mi gost. Koliko je sati?

— Ne znam — odgovori d’Artanjan malo zbunjen. — Mislim da je rano. Ali vi znate da se ja još nisam odvikao od te proklete vojničke navike da se budim u zoru.

— Zar već hoćete da iziđemo? — upita Aramis. — Čini mi se da je isuviše rano.

— Kako god vi hoćete.

— Mislio sam da smo se dogovorili da izjašemo tek oko osam sati.

— Može biti; ali ja sam toliko želeo da vas vidim, da sam rekao sebi: što ranije to bolje.

— A mojih sedam časova spavanja? — reče mu Aramis. — Pazite, ja sam sa tim računao, moraću da nadoknadim što mi od mojih sedam sati bude oduzeto.

— Čini mi se, dragi prijatelju, da ste nekad bili manja spavalica; bili ste čili, i nikad vas čovek nije zaticao u postelji.

— Pa baš zbog toga što mi sad kažete, volim da ostajem u postelji.

— Priznajte, da mi niste zakazali sastanak za osam sati, da biste dotle mogli da spavate.

— Uvek se bojim da mi se ne podsmevate ako vam kažem pravu istinu.

— Ipak recite.

— Pa eto, od šest do osam obično provodim u molitvi.

— U molitvi?

— Da.

— Nisam mislio da i episkop ima tako stroge duhovne obaveze.

— Jedan episkop, dragi prijatelju, mora više da polaže na spoljašnju stranu nego li običan duhovnik.

— Sto mu gromova, Aramise! Evo reči u pogledu kojih se slažem sa Vašim preosveštenstvom. Spoljašnju stranu! U dobri čas! Tako bi samo mogao da kaže musketar! Živeo spoljni izgled, Aramise!

— Umesto što mi čestitate, oprostite mi, d’Artanjane. Omakla mi se jedna svetovna reč.

— Treba li da vas ostavim samog?

— Potrebno mi je da se predam pobožnim mislima, dragi prijatelju.

— U redu. Ostavljam vas, ali zbog onog bezbožnika koji se zove d’Artanjan, skratite svoje molitve, molim vas; željan sam da čujem vaše reči.

— Pa dobro, D’Artanjane! Obećavam vam da ću kroz sat i po…

— Da provedete sat i po u molitvama? Oh, dragi prijatelju, očitajte samo ono što je najpotrebnije, što je moguće manje.

Aramis se nasmeja.

— Uvek ste divni, uvek mladi, uvek veseli — reče mu on. — Eto, došli ste u moju eparhiju da me zavadite sa bogom.

— Koješta!

— Pa vi dobro znate da ja nikad nisam mogao da se oduprem vašem uticaju; zbog vas neću ići u raj, d’Artanjane.

D’Artanjan se ugrize za usnu.

— Ostavite se toga — reče on. — Ja uzimam greh na svoju dušu, prekrstite se na brzu ruku, smandrljajte Oče naš, pa krenimo.

— Pst! — reče Aramis — Nismo više sami, čujem neki strani svet kako se penje uz stepenice.

— U redu, a vi im recite neka se vrate.

— Nemoguće; juče sam im zakazao sastanak: to su starešina reda jezuita i starešina dominikanaca.

— Vaš generalštab? U redu.

— A šta ćete vi da radite?

— Otići ću da probudim Portosa i pričekaću u njegovom društvu dok vi ne završite svoje razgovore.

Aramis se ne pomače, on osta miran i ne prenagli ni pokretom, ni rečju.

— Idite — reče on.

D’Artanjan pođe vratima.

— Dobro se setih, znate li gde stanuje Portos?

— Ne znam, ali ću se raspitati.

— Pođite hodnikom, pa druga vrata levo.

— Hvala! Doviđenja.

D’Artanjan pođe u pravcu koji mu je naznačio Aramis.

Nije prošlo ni deset minuta, a on se vrati.

Zatekao je Aramisa kako sedi između starešine jezuitskog reda i starešine dominikanaca, u istom položaju u kome ga je nekad zatekao u krčmi u Krevkeru.

To društvo nije poplašilo musketara.

— Šta je? — reče mirno Aramis. — Čini mi se da hoćete nešto da mi kažete, dragi prijatelju?

— To, — odgovori d’Artanjan gledajući Aramisa — da Portosa nema u njegovoj sobi.

— Gle! — reče Aramis mirno — Jeste li sigurni?

— Kako da ne. Dolazim iz njegove sobe.

— Gde li on, onda, može biti?

— To vas ja i pitam.

— A niste se raspitali?

— Dabome da jesam.

— Pa šta su vam odgovorili?

— Da je Portos verovatno izišao, pošto često izlazi izjutra ne obaveštavajući nikog.

— Pa šta ste onda uradili?

— Otišao sam u konjušnicu — odgovori d’Artanjan ravnodušno.

— U kom cilju?

— Da vidim da li je Portos izjahao.

— Pa?… — upita episkop.

— Pa eto! Za jaslima nema jednog konja, br. 5, Golijata.

Pojmljivo je da je za vreme celog tog razgovora musketar bio nešto usiljen, dok je Aramis bio sasvim ljubazan.

— Oh! Sad znam šta je… — reče Aramis, pošto je za trenutak razmislio — Portos je izišao da bi nam priredio iznenađenje.

— Kakvo iznenađenje?

— Pa dabome. Kanal između Vana i mora je pun divljih pataka i šljuka; to je Portosov omiljen lov; doneće nam jedno tuce za ručak.

— Mislite? — reče d’Artanjan.

— Siguran sam da je tako. Gde biste hteli da bude? Kladim se da je poneo pušku.

— Mogućno je — odgovori d’Artanjan.

— Uradite ovo, dragi prijatelju: uzjašite konja i nađite ga.

— Imate pravo, — odgovori d’Artanjan — idem.

— Hoćete li da i ja pođem sa vama?

— Ne, hvala, Portos se lako može poznati. Raspitaću se.

— Hoćete li da ponesete pušku?

— Hvala.

— Narediću da vam osedlaju koga god konja želite.

— Onoga koga sam jahao juče kad sam dolazio sa Bel-Ila.

— U redu. Ponašajte se kao da ste u svojoj kući. Aramis zazvoni i naredi da se osedla konj koga bude izabrao g. d’Artanjan.

D’Artanjan pođe za slugom koji je imao da izvrši naređenje.

Došavši do vrata, sluga se povuče u stranu da propusti d’Artanjana.

U tom se trenutku njegov pogled srete sa pogledom njegovog gospodara. Po nabiranju Aramisovih obrva, vešti uhoda razumede, da se d’Artanjanu propisuje šta ima da radi.

D’Artanjan uzjaha konja; Aramis ču zveket potkovica koje su odjekivale po pločniku.

Nekoliko trenutaka docnije sluga uđe.

— Šta je bilo? — upita episkop.

— On jaše duž kanala u pravcu mora, Vaše preosveštenstvo — reče sluga.

— Dobro! — reče Aramis.

I odista, d’Artanjan je, odbacujući svaku sumnju, žurio prema okeanu, nadajući se još uvek da će na poljani ili na obali ugledati ogromnu priliku svoga prijatelja Portosa.

D’Artanjan se uporno trudio da u svakoj bari raspozna trag konjskih kopita.

Pokatkad mu se činilo da čuje pucanje iz puške. Ta je zabluda trajala čitava tri sata. Puna dva sata je d’Artanjan tražio Portosa. U toku trećeg, vratio se kući.

— Morali smo se mimoići, — reče u sebi — sad ću ih zateći obojicu kako čekaju moj povratak.

D’Artanjan se prevario. On nije našao Portosa ni u episkopskom dvoru, kao što ga nije našao ni na obali kanala.

Aramis ga je čekao na vrhu stepenica sa očajnim izrazom na licu.

— Zar vas nisu stigli, dragi d’Artanjane? — doviknu on, čim izdaleka ugleda musketara.

— Nisu. Da niste slali po mene.

— Mnogo mi je krivo, baš mi je krivo, dragi prijatelju, što ste uzalud jurili; ali, oko sedam sati, došao je vojni sveštenik iz Sen-Paterna; on je sreo Portosa koji je odlazio i koji mu je, pošto nije želeo nikog da budi u episkopskom dvoru, stavio u dužnost da mi kaže, da će da iskoristi jutarnju plimu da obiđe Bel-Il, jer se boji da mu g. Žetar u njegovom odsustvu ne priredi neko neprijatno iznenađenje.

— Ali, izgleda mi nemoguće da je Golijat prešao četiri morske milje.

— Ima ih dobrih šest — odgovori Aramis.

— Onda je još manje mogućno.

— Zato je, dragi prijatelju, Golijat u konjušnici, — reče Aramis smešeći se ljubazno — čak je i vrlo zadovoljan, uveravam vas, što nema više Portosa na leđima.

I zaista, konj je bio vraćen iz stanice za promenu konja, zahvaljujući episkopu, kome ni najmanja sitnica nije mogla da promakne.

D’Artanjan je izgledao ne može biti zadovoljniji tim objašnjenjem.

On je počeo da se pretvara, što je bilo vrlo zgodno zbog sumnji koje su se sve više i više budile u njemu.

Ručao je, sedeći između isusovaca i Aramisa; preko puta njega sedeo je dominikanac na koga se on naročito ljubazno smešio, jer mu se njegovo okruglo lice sviđalo.

Ručak je bio dug i raskošan; odlično špansko vino, dobre ostrige iz Morbiana, izvrsne ribe sa ušća Loare, ogromni rakovi iz Penbefa i ukusna divljač sa pustara, bili su izneti na trpezu.

D’Artanjan je mnogo jeo a malo pio.

Aramis je pio samo vodu.

Po ručku, d’Artanjan mu reče:

— Vi ste mi ponudili pušku?

— Jesam.

— Dajte mi je.

— Hoćete li u lov?

— To će biti, mislim, najbolje što mogu da radim čekajući Portosa.

— Uzmite sa zida koju hoćete.

— Hoćete li i vi sa mnom?

— Nažalost, dragi prijatelju, ne, mada bi to učinio sa velikim zadovoljstvom, ali je lov zabranjen episkopima.

— A, tako! — reče d’Artanjan — Nisam znao.

— Uostalom, — nastavi Aramis — imam da radim popodne.

— Moram, dakle, da idem sam? — upita d’Artanjan.

— Nažalost, tako je. Ali se svakako vratite za večeru.

— Pa naravno! Kod vas se isuviše dobro jede, da se ne bih vratio.

Zatim, d’Artanjan ostavi svog domaćina, pozdravi goste i uze pušku; ali umesto da ode u lov, on otrča pravo na malo vansko pristanište.

Uzalud se osvrtao da vidi da li ga ko prati; nije video nigde nikoga.

On najmi jednu ribarsku lađicu za dvadeset i pet livri i krenu u pola dvanaest, ubeđen da ga niko nije pratio.

Tačno je da ga nisu pratili. Samo jedan kaluđer isusovac, sa vrha tornja svoje crkve, pomoću odličnog dogleda, nije od jutra ispuštao iz vida njegov korak.

U četvrt do dvanaest, Aramis je bio obavešten da d’Artanjan plovi prema Bel-Ilu.

Ukoliko se više približavao, njegove su oči sve više tražile po obali. Trudio se da vidi, bilo na obali, bilo više utvrđenja, kako se upadljivo Portosovo odelo i njegov krupni stas ocrtavaju na malo naoblačenom nebu.

D’Artanjan je uzalud tražio; iskrcao se neprimetivši ništa, i saznao je od prvog vojnika koga je upitao, da se g. de Valon još nije vratio iz Vana.

Onda, ne gubeći ni trenutka, d’Artanjan naredi svojoj lađici da krene u pravcu Sarzoa.

Poznato je da vetar menja pravac u toku dana; vetar je skrenuo sa severoistoka ka jugoistoku; vetar je, prema tome, bio isto tako povoljan pri povratku za Oarzo kao što je bio pri odlasku za Bel-Il. Za tri sata je d’Artanjan stigao na čvrsto tle; još dva sata su bila dovoljna da stigne u Van.

I pri svem tom što je lađa brzo plovila, bilo je nešto zbog čega je d’Artanjan bio nestrpljiv i ljut, a o tome bi samo krov lađe, po kome je d’Artanjan čitava tri sata trupkao, mogao da priča istoriji.

D’Artanjan je u jednom skoku stigao sa pristaništa, gde se iskrcao, do episkopskog dvora. Mislio je da će zaprepastiti Aramisa svojim brzim povratkom i hteo je da mu prebaci njegovu dvoličnost, doduše oprezno ali ipak dosta vešto da bi ovaj osetio sve posledice tog svog postupka, i da bi mu izmamio nešto od njegove tajne.

Najzad nadao se da će bujicom reči koje osvajaju tajnu kao što juriš na bajonet osvaja šančeve, iščupati od Aramisa bar štogod.

Ali u predsoblju dvora naiđe na sobara koji mu prepreči prolaz, smešeći se blaženo.

— Gde je njegovo preosveštenstvo? — uzviknu d’Artanjan pokušavajući da ga rukom ukloni sa puta.

Pošto se za trenutak pokolebao, sobar povrati svoje pouzdanje.

— Njegovo preosveštenstvo? — upita on.

— Pa da, svakako; zar me ne poznaješ, glupane?

— Kako da ne, vi ste vitez d’Artanjan.

— Onda me pusti da prođem.

— Nije potrebno.

— Zašto nije potrebno?

— Zato što njegova preuzvišenost nije kod kuće.

— Kako, njegova preuzvišenost episkop nije kod kuće! A gde je onda?

— Otputovao.

— Otputovao?

— Da.

— Kuda.

— Pojma nemam; ali je možda rekao gospodinu vitezu.

— Kako? Kad? Na koji način?

— U ovom pismu koje mi je predao za gospodina viteza.

I sobar izvadi iz džepa jedno pismo.

— Daj ga brže, bitango! — reče d’Artanjan otevši mu ga iz ruke. — Pa dabome! — nastavi d’Artanjan čim pročita prvi red — Da, razumem.

I pročita poluglasno.

Dragi prijatelju,

Zbog jedne izvanredno hitne stvari moram odmah da odem u jednu od parohija moje eparhije. Nadao sam se da ću vas videti pre nego što krenam; ali gubim tu nadu, pomišljajući da ćete svakako ostati dva tri dana na Bel-Ilu, sa našim dragim Portosom. Zabavljajte se dobro ali i ne pokušavajte da idete sa njim u korak za stolom; to je savet koji ne bih dao čak ni Atosu onda kad je bio u najlepšim i najboljim godinama.

Zbogom, dragi prijatelju; verujte da jako žalim što nisam bolje i duže uživao u vašem odličnom društvu.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan — Izigran sam. Ah, stoka li sam, marva, preispoljna budala! Ali smejaće se najslađe, ko se poslednji bude smejao. Oh! Nasamaren kao majmun kome su dali praznu orahovu ljusku!

I udarivši pesnicom po njušci sobara koji se još uvek cerekao, on istrča iz episkopskog dvora.

Fire, makako da je bio dobar kasač, nije bio u ovoj prilici na potrebnoj visini.

D’Artanjan stiže do stanice za promenu konja, izabra jednog konja kome pokaza da za čoveka koji ima oštre mamuze i laku ruku nisu jeleni najbrži trkači na svetu.

LXXIV

GDE D’ARTANjAN JURI, PORTOS HRČE,
A ARAMIS SAVETUJE

Trideset ili trideset i pet sati posle događaja koje smo ispričali, dok je g. Fuke, po svom običaju, a pošto beše zabranio da se ma ko pušta k njemu, radio u svojoj radnoj sobi u Sen-Mandeu koju već poznajemo, neke kočije, u koje su bila upregnuta četiri konja sva u znoju, uđoše u dvorište u trku.

Te su kočije verovatno očekivali, jer tri ili četiri sluge pritrčaše žurno da otvore vrata na kolima. Dok je g. Fuke ustao od svoga stola i pritrčao prozoru, neki čovek iziđe teško iz kočija, siđe s mukom niz tri stepenika papučice, oslanjajući se o ramena slugu.

Tek što je izgovorio svoje ime, a onaj sluga, o čije se rame ne beše oslonio, potrča ka stepeništu i iščeze u predsoblju.

Taj čovek je trčao da obavesti svog gospodara; ali nije bilo potrebno da zakuca na vrata.

Fuke je stajao na pragu.

— Njegova preuzvišenost vanski episkop! — prijavi sluga.

— Dobro! — odgovori Fuke.

Zatim, nagnuvši se preko ograde stepenica uz koje baš tada Aramis beše počeo da se penje, on uzviknu:

— Zar ste to vi, dragi prijatelju, tako rano!

— Ja lično, gospodine; ali mrtav umoran, izlomljen, kao što vidite.

— Oh, dragi moj! — odgovori Fuke pružajući mu ruku o koju se Aramis osloni, dok se sluge udaljiše sa puno poštovanja.

— Eh! — odvrati Aramis — Nije to ništa pošto sam ovde; glavno je bilo da stignem, i evo stigao sam.

— Govorite brzo — reče Fuke, zatvarajući za sobom i za Aramisom vrata od svoje sobe.

— Jesmo li sami?

— Da, potpuno sami.

— Niko ne može da prisluškuje? Niko ne može da nas čuje?

— Budite spokojni.

— Je li stigao g. de Valon?

— Jeste.

— I primili ste moje pismo?

— Jesam. Stvar je, kako izgleda, ozbiljna, pošto je bilo potrebno da dođete u Pariz, u trenutku kad je vaše prisustvo tako hitno potrebno tamo.

— U pravu ste, ne može biti ozbiljnija.

— Hvala vam, hvala! O čemu se radi? Ali, tako vam boga, odahnite najpre, dragi prijatelju, tako ste bledi da čoveka hvata jeza!

— Stvarno sam bolestan; ali vas najlepše molim, da ne obraćate pažnju na mene. Zar vam g. de Valon nije ništa kazao predajući vam pismo?

— Nije; čuo sam neku veliku buku, prišao sam prozoru i video na dnu stepeništa nekog konjanika, koji kao da je bio od mermera; sišao sam, on mi je pružio pismo, a njegov konj se stropoštao mrtav.

— A on?

— On je pao zajedno sa konjem; podigli su ga i odneli ga u odaje; pošto sam pročitao pismo, hteo sam da se popnem k njemu, da se podrobnije obavestim, ali je on bio zaspao takvim snom, da je bilo nemoguće probuditi ga. Bilo mi ga je žao, i naredio sam da mu skinu čizme i da ga ostave na miru.

— Dobro je; a sad evo u čemu je stvar, Vaša milosti. Vi ste viđali g. d’Artanjana u Parizu, je li tako?

— Svakako, to je pametan čovek, a što je još važnije, hrabar čovek, mada je to njegovo delo što su ubijeni naši dragi prijatelji Liodo i d’Emeri.

— Na žalost! Tako je, znam; sreo sam u Turu glasnika koji mi je doneo Gurvilovo pismo i hitne izveštaje od Pelisona. Jeste li dobro razmislili o tom događaju, gospodine?

— Jesam.

— A da li ste shvatili da je to neposredni napad na vaš položaj vrhovnog rukovaoca finansijama.

— Mislite?

— O, da, ja tako mislim!

— Pa evo, priznaću vam da je i meni ta neprijatna misao pala na pamet.

— Za ime božje, nemojte biti slepi, gospodine! Slušajte dobro… vraćam se na d’Artanjana.

— Slušam.

— Kojom ste se prilikom sreli sa njim?

— Došao je da traži novac.

— Sa nalogom?

— Sa kraljevim nalogom za isplatu.

— Koji je on lično potpisao?

— Koji je njegovo veličanstvo kralj lično potpisao.

— Eto vidite! D’Artanjan je došao na Bel-Il; bio je prerušen, predstavljao se da je neki upravnik imanja, kome je njegov gospodar stavio u dužnost da kupi solane. Međutim, d’Artanjan nema drugog gospodara do kralja; on je, dakle, došao kao kraljev izaslanik. On je video Portosa.

— Ko je Portos?

— Oprostite, pogrešio sam. Video je g. de Valona na Bel-Ilu, i on sad zna, kao što vi i ja znamo, da je Bel-Il utvrđen.

— I vi verujete da ga je kralj poslao? — upita Fuke duboko zamišljen.

— Sigurno.

— A da li je d’Artanjan, u kraljevim rukama, opasno oruđe?

— Najopasnije od svih.

— Znači da sam ga na prvi pogled dobro ocenio.

— Kako to?

— Hteo sam da ga uzmem u svoju službu.

— Ako ste ocenili da je najhrabriji čovek u Francuskoj, najlukaviji i najokretniji, dobro ste ocenili.

— Dakle, moramo ga imati po svaku cenu!

— D’Artanjana?

— Zar niste i vi tog mišljenja?

— To je i moje mišljenje, ali ga nećete imati.

— Zašto?

— Zato što smo propustili pravi trenutak. On je došao u sukob sa dvorom, trebalo je iskoristiti to neslaganje; on je zatim prešao u Englesku i vrlo mnogo doprineo, da kralj Čarls ponovo dođe na presto; otada je stekao čitavo bogatstvo i stupio je najzad u kraljevu službu. I da znate, ako je stupio u kraljevu službu to je zato što ga u toj službi dobro plaćaju.

— Mi ćemo mu platiti više, pa gotova stvar.

— Oh, gospodine, dopustite; d’Artanjan je čovek od reči, i kad već jednom da reč, on je održava.

— Kakav zaključak izvodite iz toga? — zapita Fuke zabrinuto.

— Da se u ovom trenutku radi o tome, da odbijemo jedan strahoviti udarac.

— A kako ćete ga odbiti?

— Stanite… d’Artanjan će otići da podnese kralju izveštaj o zadatku koji je dobio.

— Oh! Imamo vremena da mislimo na to.

— Kako to?

— Pa mislim da ste mnogo pre njega stigli.

— Otprilike deset sati pre njega.

— Pa eto! A za deset sati…

Aramisovo lice je bilo bledo i on odmahnu glavom.

— Vidite li one oblake koji jure nebom, one laste koje prosecaju vazduh: d’Artanjan je brži i od oblaka i od ptica, d’Artanjan je vetar koji ih nosi.

— Ta nije valjda!

— Kažem vam, to je čudo od čoveka, gospodine; on je star koliko i ja i poznajem ga već trideset i pet godina.

— Pa šta je s tim?

— Molim vas, slušajte kako ja računam, gospodine: ja sam vam poslao g. de Valona koji je krenuo u dva sata ujutru; g. de Valon je pošao osam sati pre mene. Kad je stigao g. de Valon?

— Otprilike pre četiri sata.

— Eto vidite, meni je trebalo četiri sata manje nego njemu. A Portos je, međutim, izvrstan jahač i usput je pod njim podleglo osam konja na čije sam leševe naišao. Ja sam vrlo brzo prešao pedeset milja, ali ja imam kostobolju, kamen u bubrezima, i šta ti ja sve znam? Zbog toga me zamor ubija. Morao sam da se skinem s konja u Turu, odakle sam putovao polu mrtav kočijama, zamalo što me nisu izvrnuli, često sam se udarao o bokove, a koji put i o leđa kočija, a četiri besna konja su stalno išla kasom, i putovao sam, četiri sata manje nego Portos; ali vidite, d’Artanjan nije težak trista funti kao Portos, d’Artanjan nema kostobolju i kamen u bubrezima kao ja; to nije konjanik, to je zmaj, taj vraški d’Artanjan; vidite, iako je on pošao za Bel-Il kad sam ja krenuo za Pariz, d’Artanjan će i pored deset sati koliko sam ja pošao pre njega, stići dva sata posle mene.

— A nesrećni slučajevi na putu?

— Nema nesrećnih slučajeva za njega.

— Ako ne bude bilo konja?

— Trčaće brže od konja.

— Kakav je to čovek, bože blagi!

— Da, to je čovek koga volim i kome se divim; volim ga zato što je dobar, velikodušan, pošten; divim mu se, jer on za mene predstavlja vrhunac ljudske snage. Ali pri svem tom što ga volim i što mu se divim, ja ga se plašim i zazirem od njega. Dakle, ponoviću ukratko, gospodine: kroz dva sata d’Artanjan će biti ovde; preduhitrite ga, pohitajte u Luvr, sastanite se sa kraljem pre nego što bude video d’Artanjana.

— A šta ću reći kralju?

— Ništa; poklonite mu Bel-Il.

— Oh! Gospodine d’Erble, gospodine d’Erble! — uzviknu Fuke — koliko promašenih planova, najedanput.

— Posle svakog promašenog plana, postoji uvek neki drugi plan, koji se može srećno privesti u delo! Ne treba nikad očajavati; a sad idite, gospodine, idite brzo.

— Ali kralj će odmah smeniti onu tako brižljivo probranu posadu.

— Ta je posada, kad je došla na Bel-Il, pripadala kralju; ona danas pripada vama: isto će biti sa svakom drugom posadom, petnaest dana po njenom dolasku. Pustite neka ide kako ide, gospodine. Vidite li kakvu nezgodu u tome što ćete imati kroz godinu čitavu vojsku uz vas, umesto jedan ili dva puka? Zar ne vidite da će vam vaša sadašnja posada pribaviti pristalice u La Rošelu, Nantu, Bordou, Tuluzu, gde god je budu poslali? Idite kod kralja, gospodine, vreme izmiče i dok mi gubimo vreme d’Artanjan leti drumom kao strela.

— Vi znate, gospodine d’Erble, da je svaka vaša reč kao klica koja proklija u mojoj misli; idem u Luvr.

— Odmah, je li?

— Dozvolite mi samo da promenim odelo.

— Zapamtite da d’Artanjanu neće biti potrebno da prođe kroz Sen-Mande, već da će pravo otići u Luvr; znači treba odbiti sat od vremena koje nam ostaje.

— D’Artanjan može da ima sve, izuzev mojih engleskih konja. Kroz dvadeset i pet minuta biću u Luvru.

I ne gubeći ni trenutka, Fuke naredi da sve bude spremno za polazak. Aramis je jedva imao vremena da mu kaže:

— Vratite se isto tako brzo kao što ćete otići, jer ja vas čekam sa nestrpljenjem.

Pet minuta kasnije, vrhovni rukovalac finansijama je leteo prema Parizu.

Za to vreme je Aramis zatražio da mu pokažu sobu u kojoj se Portos odmarao.

Kod vrata Fukeove sobe za rad zagrli ga Pelison, koji beše saznao za njegov dolazak i izišao iz kancelarije da ga vidi.

Aramis primi, sa onom prijateljskom dostojanstvenošću koja mu je tako lepo pristajala, njegove zagrljaje pune poštovanja i predusretljivosti; ali zaustavivši se najedanput na odmorištu stepenica, on zapita:

— Šta se to čuje gore?

I zaista, čulo se neko prigušeno rikanje, nalik na riku izgladnelog tigra ili nestrpljivog lava.

— Oh, nije to ništa — odgovori Pelison smešeći se.

— Ali ipak?…

— To g. de Valon hrče.

— Zaista, — reče Aramis — niko drugi ne bi bio u stanju da diže takvu galamu. Hoćete li da mi dopustige, Pelisone, da se obavestim da mu štogod ne treba?

— Hoćete li mi vi dopustiti da vas pratim?

— Kako da ne!

Obojica uđoše u sobu.

Portos je ležao u postelji, lica više modra nego crvena, oteklih očiju, razjapljenih usta. Od te rike koja je izlazila iz dubine grudi, tresla su se prozorska okna.

Čovek nije mogao da se donekle ne divi njegovim nabreklim i zategnutim mišićima na licu, njegovoj kosi ulepljenoj od znoja, snažnom dizanju brade i ramena pri disanju: oličenje takve snage je skoro božansko.

Portosove herkulovske noge i stopala, behu tako otekli da su usled toga popucale njegove kožne čizme; njegovo snažno i ogromno telo je bilo potpuno ukrućeno. Portos se nije micao kao ni onaj div od granita u agrigentskoj dolini.⁵⁴

Po Pelisonovom naređenju, jedan sobar poče da seče Portosove čizme, jer nikakva sila na svetu ne bi bila u stanju da mu ih skine.

Četvorica slugu su to uzalud pokušali da urade, vukući ih k sebi kao čekrkom.

Oni čak nisu uspeli ni da probude Portosa.

Skidoše mu čizme sekući kaiš, i noge mu ponovo padoše na postelju: rasekoše mu odelo, odnesoše ga i spustiše ga u kadu gde ga ostaviše čitav sat, zatim mu obukoše čisto rublje i položiše ga u zagrejanu postelju; sve je to rađeno sa toliko napora i muke, da bi se i mrtvac probudio, adi Portos i ne otvori oči, niti i za trenutak prekide svoje strahovito hrkanje.

A Aramis koji je bio izdržljiv, žilav i izvanredno hrabar, htede da prkosi umoru i da radi sa Gurvilom i Pelisonom; ali se onesvesti na stolici na kojoj je hteo pošto-poto da ostane.

Podigoše ga i odnesoše u susednu sobu, gde mu odmaranje u postelji uskoro povrati svest.

LXXV

G. FUKE DELA

Za to vreme je Fuke žurio u Luvr, vozeći se svojim kočijama u koje su bili upregnuti engleski konji koji su jurili u galopu.

Kralj je radio sa Kolberom.

Najedanput se kralj zamisli. On se s vremena na vreme sećao one dve smrtne presude, koje beše potpisao stupajući na presto.

Kad bi otvorio oči, video bi dve crne mrlje, dve krvave kad bi ih zatvorio.

— Gospodine, — reče on iznenada rukovaocu finansijama — pokatkad mi se čini, da ona dva čoveka, za koje ste tražili smrtnu kaznu, nisu bili baš tako veliki krivci.

— Sire, oni su bili birani među mnogobrojnom gomilom zakupaca poreza koje je trebalo desetkovati.

— A ko ih je probrao?

— Nužnost!

— Nužnost! Krupna reč! — promrmlja mladi kralj.

— Velika božica, Sire.

— To su bili vrlo odani prijatelji vrhovnog rukovaoca finansijama, je li tako?

— Tako je, Sire, prijatelji koji bi dali i svoj život za g. Fukea.

— Oni su ga i dali, gospodine — odgovori kralj. — To je, istina, ali srećom, beskorisno, što im nije bila namera.

— Koliko su novaca proneverili ti ljudi?

— Možda deset miliona, od kojih je šest nađeno kod njih i oduzeto.

— I taj se novac nalazi u mojim kovčezima — upita kralj sa izvesnim neraspoloženjem.

— U njima je, Sire, ali to oduzimanje koje je predstavljalo opasnost za g. Fukea, nije njega pogodilo.

— Šta zaključujete, gospodine Kolberu?

— Ovo: ako je gospodin Fuke digao protiv Vašeg veličanstva gomilu da bi otrgao od vešala svoje prijatelje, on će biti u stanju da podigne i čitavu vojsku, kad se bude radilo o tome da i sam izbegne kaznu.

Kralj baci na svoga poverenika pogled koji je bio sličan munji u oluji, jedan od onih pogleda koji osvetljavaju do dna i najmračnije savesti.

— Čudim se, — reče on — da niste, misleći tako o gospodinu Fukeu, došli da me opomenete.

— Da vas opomenem, Sire?

— Prvo mi recite jasno i određeno, šta mislite, gospodine Kolberu.

— O čemu?

— O ponašanju g. Fukea.

— Mislim, Sire, da g. Fukeu nije dovoljno što želi da prigrabi sav novac za sebe, kao što je to činio g. de Mazaren i time lišavao Vaše veličanstvo jednog dela njegove moći, već što hoće da privuče sebi sve one koji vole lak život i zadovoljstva, one koje neradnici nazivaju pesnicima, a političari podmitljivcima; mislim, da potkupljujući podanike Vašeg veličanstva, on zadire u pravo krune i da će uskoro, ako tako produži, potisnuti Vaše veličanstvo u red slabih i neznatnih.

— Kako se nazivaju svi ti postupci, gospodine Kolberu?

— Postupci g. Fukea, Sire?

— Da.

— Nazivaju se zločinom uvrede veličanstva.

— A šta se radi sa onima koji izvrše zločin uvrede veličanstva?

— Hapse se, sudi im se, kažnjavaju se.

— Jeste li sasvim sigurni da se u g. Fukeu začela misao o zločinu koji mu pripisujete?

— Reći ću, šta više, da kod njega postoji početak privođenja u delo.

— Dobro! Vraćam se na ono što sam rekao, gospodine Kolberu.

— A šta ste rekli, Sire?

— Dajte mi jedan savet.

— Oprostite, Sire, ali prethodno imam još nešto da dodam.

— Recite.

— Jedan očigledan, opipljiv, stvaran dokaz izdaje.

— Koji je to?

— Saznao sam da g. Fuke utvrđuje Bel-Il-an-Mer.

— A, zbilja!

— Da, Sire.

— Jeste li sigurni?

— Potpuno; znate li, Sire, da li na Bel-Ilu ima vojske?

— Bogami, ne znam; a vi?

— Ne znam ni ja, Sire; hteo sam, prema tome, da predložim Vašem veličanstvu da pošalje nekog na Bel-Il.

— A koga to?

— Mene, na primer.

— A šta biste radili na Bel-Ilu?

— Obavestio bih se da li je istina da g. Fuke, po primeru stare feudalne vlastele, otvara puškarnice u zidinama tvrđave.

— A u koju svrhu to radi?

— Da se jednog dana brani, boreći se protiv svog kralja.

— Pa ako je tako kao što kažete, gospodine Kolberu, — odgovori Luj — onda bi trebalo odmah učiniti ono što vi kažete: uhapsiti g. Fukea.

— To nije moguće!

— Čini mi se da sam već jedanput rekao, gospodine, da neću da čujem tu reč kod onih koji su u mojoj službi.

— Oni koji su u službi Vašeg veličanstva ne mogu sprečiti da Gospodin Fuke bude vrhovni rukovalac finansijama.

— Pa šta onda?

— I da, prema tome, zahvaljujući tom zvanju, ima uz sebe ceo vrhovni sud, kao što ima, zahvaljujući svojoj izdašnosti, svu vojsku, sve pisce, zbog svojih ljubaznosti, i sve plemstvo zbog svojih darova.

— Znači, onda, da ja ne mogu ništa g. Fukeu?

— Savršeno ništa, bar zasad, ne, Sire.

— Vi ste nekoristan savetodavac, gospodine Kolberu.

— Oh, nije tako, Sire! Jer se ja neću više ograničiti samo na to da ukazujem Vašem veličanstvu na opasnost.

— Ta šta kažete! Sa koje se strane može podriti taj gorostas? Recite.

I kralj poče da se smeje jetko.

— On se pomoću novca podigao, neka vam novac posluži da ga uništite, Sire.

— Kako bi bilo da mu oduzmem taj položaj?

— Rđav način.

— Koji je onda dobar?

— Upropastite ga novčano, Sire, kažem vam.

— Na koji način?

— Prilika će se ukazati, iskoristite svaku priliku.

— Ukažite mi na neku.

— Evo odmah jedne. Njegovo kraljevsko visočanstvo Gospodin se ženi, njegova svadba mora da bude veličanstvena. To je zgodna prilika za Vaše veličanstvo da zatraži jedan milion od g. Fukea; g. Fuke koji isplaćuje dvadeset hiljada livri odjednom, kad duguje samo pet, naći će lako taj milion kad ga Njegovo veličanstvo bude zatražilo.

— Dobro, tražiću ga od njega — odvrati Luj XIV.

— Ako Vaše veličanstvo hoće da potpiše nalog, ja ću lično otići po taj novac.

I Kolber stavi pred kralja jedan list hartije i dodade mu pero.

U taj mah sluga odškrinu vrata i prijavi g. vrhovnog rukovaoca finansijama.

Luj preblede

Kolber ispusti pero i odmače se od kralja nad kojim njegov zao duh beše razvio svoja krila.

Vrhovni rukovalac finansijama uđe kao što ulazi dvorski čovek, kome je dovoljan jedan pogled da bi mogao da oceni kako stvari stoje.

On oceni da nisu nimalo ohrabrujuće za njega, ma kako da je bio svestan svoje moći.

Male crne Kolberove oči, koje zavist beše raširila, i svetle oči Luja XIV koje su plamtele od gneva, govorile su da preti skora opasnost.

Dvorani osete svaki šum u dvoru kao što vojnici raspoznaju kroz vetar i šuštanje lišća i daleki odjek vojničkih koraka: oni mogu, oslušnuvši, da kažu, skoro tačno, koliko ljudi ide, koliko sablji zvecka i koliko topova tutnji.

Fuke je, dakle, imao samo da protumači ćutanje koje je nastalo kad je on ušao; on oseti da je u njemu puno skrivenih pretnji.

Kralj ga pusti da dođe do sredine sobe. Njegova mladalačka sramežljivost mu je nalagala tu trenutnu uzdržljivost. Fuke smelo iskoristi tu okolnost.

— Sire, jedva sam čekao da se sastanem sa Vašim veličanstvom.

— A zašto? — upita Luj.

— Da mu javim jednu dobru vest.

Kolber nije imao Fukeovu otmenost i plemenitost srca, ali je u mnogome bio sličan njemu. Ista pronicljivost, isto poznavanje ljudi. Povrh toga, ona velika moć savlađivanja koja licemerima daje vremena da razmisle i da se priberu da bi prikupili što veću snagu.

On je osetio da Fuke ide u susret udarcu koji se on spremao da mu zada. Njegove oči zasijaše.

— Kakvu vest? — upita kralj.

Fuke stavi na sto jedan svitak hartije.

— Neka Vaše veličanstvo izvoli da pogleda ovaj rad — reče on.

Kralj ne žureći, razvi svitak.

— To su planovi?

— Da, Sire.

— A kakvi su to planovi?

— Jedno novo utvrđenje, Sire.

— A, a! — nastavi kralj — Vi se znači bavite taktikom i strategijom, gospodine Fuke?

— Bavim se svim onim što može da bude od koristi vladavini Vašeg veličanstva — odgovori Fuke.

— Lepi crteži! — odvrati kralj gledajući ih.

— Vaše veličanstvo svakako shvata šta je to: — reče Fuke naginjući se nad hartiju — ovde je opkop oko zidina, ovde su tvrđavice, a ovde isturena utvrđenja.

— A šta je ovo, gospodine?

— To je more.

— More svuda unaokolo?

— Da, Sire.

— A koje je to utvrđenje čiji mi plan pokazujete?

— To je Bel-Il-an Mer, Sire — odgovori Fuke sasvim prirodno.

Kad ču tu reč i to ime, Kolber učini tako upadljiv pokret da se kralj okrenu da mu naredi da se uzdržava.

Fukea izgleda nije nimalo uzbudio Kolberov pokret, niti znak koji mu je kralj dao.

— Gospodine, — nastavi kralj — vi ste znači naredili da se Bel-Il utvrdi?

— Da, Sire, i donosim predračune i račune Vašem veličanstvu — odvrati Fuke. — Potrošio sam milion i šest stotina hiljada livri na te radove.

— A u kom cilju? — odvrati hladno Luj koji je dobio podstrek iz pogleda rukovaoca finansijama, koji je bio ispunjen mržnjom.

— U cilju koji se može lako razumeti, pošto je Vaše veličanstvo bilo u zategnutim odnosima sa Velikom Britanijom — odgovori Fuke.

— Jeste; ali od povratka na presto kralja Čarlsa II, ja sam sklopio savez sa njom.

— Od pre mesec dana, Sire; Vaše veličanstvo je i samo to reklo, ali ima skoro šest meseci kako su otpočeti radovi na utvrđenju Bel-Ila.

— Prema tome, utvrđenja su postala izlišna.

— Sire, utvrđenja nisu nikad, izlišna. Ja sam utvrdio Bel-Il protiv g.g. Monka i Lemberta i svih onih građana Londona koji se igraju vojnika. Bel-Il će biti gotovo utvrđenje protiv Holanđana, protiv kojih će, bilo Engleska, bilo Vaše veličanstvo, sigurno stupiti u rat.

Kralj ponovo zaćuta i pogleda Kolbera ispod oka.

— Kako mi se čini, Bel-Il pripada vama, gospodine Fuke? — dodade Luj.

— Ne, Sire.

— Pa kome onda?

— Vašem veličanstvu.

Kolbera obuze strah kao da se ponor otvorio pod njegovim nogama.

Luj uzdrhta od divljenja, koje je osetio prema Fukeu, zbog velike darovitosti koju je pokazao, i zbog njegove odanosti.

— Izrazite se jasnije, gospodine — reče on.

— Ništa prostije, Sire. Bel-Il je moja svojina, ja sam ga utvrdio svojim ličnim sredstvima. Ali, kako ništa ne stoji na putu da jedan podanik učini svom kralju jedan skroman dar, ja poklanjam Vašem veličanstvu to imanje, koje će mi ono ostaviti na uživanje. Bel-Il je ratna tvrđava, nju treba kralj da ima u rukama; ubuduće će Njegovo veličanstvo tamo moći da drži pouzdanu posadu.

Kolber samo što se ne sruši na pod. Morao je da se pridrži za drvene stubove da ne bi pao.

— Pokazali ste u ovoj prilici sposobnost velikog ratnika, gospodine — reče Luj XIV.

— Sire, zamisao nije potekla od mene, — odgovori Fuke — mnogi oficiri su mi je ulili. Same planove je izradio jedan od najboljih inženjera.

— Kako se on zove?

— G. de Valon.

— G. de Valon? — ponovi Luj. — Ne poznajem ga. To nije zgodno, gospodine Kolberu, što ja ne znam imena darovitih ljudi koji čine čast mom kraljevstvu — produži on.

Kad to reče, on se okrete Kolberu.

Ovaj se osećao sav smrvljen, znoj mu je curio sa čela, nije mogao da izgovori nijednu reč; njegove patnje se ne bi mogle opisati.

— Zapamtićete to ime, dodade Luj XIV.

Kolber se pokloni; lice mu je bilo bleđe nego što su bile njegove narukvice od flandrijskih čipaka.

Fuke nastavi:

— Zidarski radovi su od rimskog maltera, arhitekte su mi ga napravili prema opisivanju starih naroda.

— A topovi? — upita Luj.

— Oh! Sire, to je stvar Vašeg veličanstva; nemam prava da postavim topove na svom imanju, pre nego što mi Vaše veličanstvo ne bude kazalo da je ono gospodar Bel-Ila.

Kralj poče da se koleba između mržnje koju je ocećao prema tom tako jakom čoveku i sažaljenja koje mu je ulivao onaj drugi, slomljeni čovek, koji mu je izgledao kao rđavo izdanje prvog.

Ali svest o njegovoj dužnosti kralja odnese prevagu nad osećanjima čoveka.

On pokaza prstom hartiju.

— Izvođenje ovih planova mora da vas je stajalo mnogo novaca? — reče on.

— Mislim da sam imao čast da kažem svotu Vašem veličanstvu.

— Ponovite, zaboravio sam je.

— Milion šest stotina hiljada livri.

— Milion šest stotina hiljada livri? Vi ste ogromno bogati, gospodine Fuke.

— Vaše veličanstvo je bogato, — reče vrhovni rukovalac finansijama — pošto Bel-Il pripada njemu.

— Da, hvala vam; ali ma koliko da sam bogat, gospodine Fuke…

I kralj ućuta.

— Šta ste hteli da kažete, Sire? — upita vrhovni rukovalac.

— Predviđam da u jednom trenutku neću imati novaca.

— Vi, Sire?

— Da, ja.

— A kad će to biti?

— Pa eto, sutra, na primer.

— Neka mi Vaše veličanstvo učini čast da se izrazi jasnije.

— Moj brat se ženi Gospođom od Engleske.

— Pa! Sire?

— Pa eto, ja moram da primim mladu princezu kao što priliči unuci Anrija IV.

— Tako je, Sire.

— Meni je, dakle, potreban novac.

— Svakako.

— I bilo bi mi potrebno…

Luj XIV oklevaše. Svota koju je nameravao da traži bila je tačno ona koju je morao da uskrati Čarlsu II. On se okrenu Kolberu da bi ovaj zadao udarac.

— Bilo bi mi potrebno za sutra… — ponovi on gledajući Kolbera.

— Milion — odgovori ovaj odsečno, sav srećan što može da vrati milo za drago.

Fuke okrete leđa rukovaocu finansijama da bi čuo šta će kralj da kaže. On se i ne okrete ponovo, i čekaše dok kralj ne ponovi ili bolje reći ne prošaputa:

— Milion.

— O! Sire, — odgovori prezrivo Fuke — jedan milion! Šta može Vaše veličanstvo da uradi sa jednim milionom?

— Čini mi se, ipak… — reče Luj XIV.

— Pa toliko se troši za svadbu i najneznatnijeg nemačkog princa.

— Gospodine…

— Vašem veličanstvu su potrebna bar dva miliona. Sami konji će koštati pet stotina hiljada livri. Imaću čast da pošaljem večeras milion i šest stotina hiljada livri Vašem veličanstvu.

— Kako, — reče kralj — milion šest stotina hiljada livri!

— Stanite, Sire — odgovori Fuke i ne okrećući se uopšte prema Kolberu — znam da nedostaje četiri stotine hiljada livri. Ali taj gospodin iz rukovaoštva finansijama — i palcem pokaza preko ramena na Kolbera, koji beše prebledeo iza njegovih leđa — ali taj gospodin iz rukovaoštva finansijama… ima u svojoj blagajni mojih devet stotina hiljada livri.

Kralj se okrenu i pogleda Kolbera.

— Ovaj… — promuca Kolber.

— Gospodin, — nastavi Fuke i dalje se ne obraćajući Kolberu — gospodin je primio pre osam dana milion šest stotina hiljada livri; isplatio je sto hiljada kraljevoj straži, sedamdeset i pet hiljada bolnicama, dvadeset i pet hiljada Švajcarcima, sto trideset hiljada je dao za hranu, hiljadu za oružje, deset hiljada na sitne troškove; prema tome, ne varam se nimalo kad računam sa devet stotina hiljada funti koje su preostale.

A onda se upola okrete Kolberu, kao što čini neki oholi starešina kad govori svojim potčinjenima.

— Postarajte se, gospodine, reče on, da tih devet stotina hiljada livri budu predati večeras, u zlatu, Njegovom veličanstvu.

— Ali, to će onda biti dva miliona pet stotina hiljada livri — odgovori kralj.

— Sire, onih pet stotina hiljada livri više, biće za sitne troškove Njegovog kraljevskog visočanstva. Jeste li, čuli gospodine Kolberu, večeras pre osam sati.

I kad to reče, vrhovni rukovalac finansijama pozdravi kralja sa puno poštovanja i udalji se, povlačeći se natraške, ne udostojivši nijednim pogledom zavidljivca čije planove beše dobrim delom uništio.

Kolber pocepa od besa svoju flandrijsku čipku i ujede se za usnu do krvi.

Fuke ne beše još stigao ni do vrata, kad sluga prolazeći pored njega, prijavi:

— Glasnik iz Bretanje za Njegovo veličanstvo.

— G. d’Erble je imao pravo: — promrmlja Fuke vadeći svoj časovnik — jedan čas i pedeset i pet minuta. Ovo je bio poslednji trenutak!

DESET GODINA KASNIJE

LXXVI

D'ARTANJAN NAJZAD USPEVA DA DOĐE DO SVOGA DEKRETA O POSTAVLJENJU
ZA VRHOVNOG ZAPOVEDNIKA MUSKETARA

Čitalac već unapred zna koga je sluga prijavio, javljajući da je došao glasnik iz Bretanje.

Bilo je lako pogoditi ko je taj glasnik.

To je bio d'Artanjan, prašnjava odela, pocrnela lica, kose sa koje je curio znoj, utrnulih nogu; jedva je podizao stopala do visine stepenika po kojima su odjekivale njegove mamuze.

U trenutku kad je prelazio prag, on primeti vrhovnog rukovaoca finansijama.

Fuke pozdravi, smešeći se, onoga, koji bi mu, da je došao samo sat ranije, doneo propast ili smrt.

A d'Artanjan se, zato što je imao dobru dušu i neiscrpnu telesnu snagu, pribra i seti kako ga je taj čovek lepo primio; stoga ga pozdravi više iz naklonosti i sažaljenja nego iz poštovanja.

On je osećao da mu je na vrhu jezika ona reč koja je toliko puta bila rečena vojvodi de Gizu:

— Bežite!

Ali izgovoriti tu reč, značilo bi izdati jednu stvar, reći tu reč u kraljevoj odaji i u prisustvu sluge, značilo bi bezrazložno sebe upropastiti, a ne spasti nikoga.

D'Artanjan se, dakle, zadovolji time što pozdravi Fukea, ne obraćajući mu se, i uđe.

U tom istom trenutku kralja začudiše poslednje Fukeove reči i obradova d'Artanjanov povratak.

Iako nije bio dvoranin, d'Artanjan je umeo isto tako sigurno i brzo da zapaža kao da je to i bio.

Kad uđe, on pročita na Kolberovom licu da ovaj silno pati zbog uvreda koje su mu nanesene. On čak ču i ovo što mu kralj reče:

— Ah! Gospodine Kolberu, vi znači imate devet stotina hiljada livri u svojoj blagajni?

Kolber, koji je bio silno uzbuđen, pokloni se i ne odgovori ništa.

Ceo taj prizor se, dakle, urezao u d'Artanjanov mozak zato što je i čuo i video.

Prvo što je Luj XIV rekao svom musketaru, kao da je hteo time da pokaže da je ovo nešto suprotno od onoga što je govorio u tom trenutku, bilo je jedno srdačno „Dobar dan”.

Zatim reče Kolberu da može da ide.

Ovaj iziđe iz kraljeve odaje, modar u licu i posrćući, dok je d'Artanjan uvijao svoje brkove.

— Prijatno mi je da usred ove pometnje vidim čoveka koji me verno služi — reče kralj, posmatrajući sa divljenjem odelo svog izaslanika, koje je bilo blatnjavo kao u kakvog ratnika.

— Stvarno, Sire, mislio sam — reče d'Artanjan — da je prilično hitno da se pojavim u Luvru, i zato sam sebi dopustio da se ovako pojavim pred vama.

— Znači da mi donosite važne vesti, gospodine? — upita kralj smešeći se.

— Sire, evo u nekoliko reči kako stvar stoji: Bel-Il je utvrđen; Bel-Il ima dvostruki pojas utvrđenja, jednu malu tvrđavu, dve odvojene tvrđavice; u njegovoj luci se nalaze tri lađe za gonjenje gusara, a obalska topovska postrojenja čekaju samo na topove.

— Ja sve to znam, gospodine, odgovori kralj.

— A! Vaše veličanstvo zna sve to? — odvrati musketar zaprepašćen.

— Imam plan utvrđenja na Bel-Ilu — odgovori kralj.

— Vaše veličanstvo ima plan?…

— Evo ga.

— Zaista, Sire, — odgovori d'Artanjan — tačno je, ja sam isti takav tamo video.

D'Artanjanovo čelo se natmuri.

— Oh! Sad razumem, Vaše veličanstvo nije imalo dovoljno poverenja u mene i poslalo je još nekog tamo — reče d'Artanjan glasom punim prekora.

— Svejedno je, gospodine, na koji sam način ovo saznao, glavno je da znam.

— Lepo, Sire, — nastavi musketar ne trudeći se čak ni da prikrije svoje nezadovoljstvo; ali se usuđujem da primetim Vašem veličanstvu da u tom slučaju nije bilo potrebno slati me da toliko jurim, da se dvadeset puta izlažem opasnosti da slomim kičmu, da bih pri povratku bio pozdravljen takvom jednom vešću. Sire, kad neko nema poverenja u ljude, i kad smatra da nisu sposobni, onda ih ne uzima u službu.

I d'Artanjan lupi nogom, po čisto vojničkoj navici, tako da se krvava prašina strese na pod.

Kralj ga je gledao i uživao u sebi zbog prve pobede koju je odneo.

— Gospodine, — reče on posle jednog trenutka — ja ne samo da poznajem Bel-Il, već mi Bel-Il i pripada.

— Dobro, dobro, Sire; nije mi potrebno da znam više — odgovori d'Artanjan. — Molim da mi dozvolite da se povučem iz službe.

— Kako! Da se povučete?

— Svakako. Suviše sam ponosit da bih mogao da jedem kraljev hleb, a da ga ne zaslužim, ili bolje reći, da ga rđavo zaslužujem. Dajte mi dozvolu, Sire!

— Oho!

— Dozvolu! Ili ću je sam sebi dati.

— Vi se ljutite, gospodine?

— Imam i zašto, sto mu gromova! Ne skidam se sa sedla trideset i dva sata, jurim dan i noć, postižem čudo od brzine, dolazim ukočen kao da sam skinut sa vešala, a neko drugi me preteče! Dosta! Ja sam jedan veliki glupak. Dozvolu, Sire!

— Gospodine d'Artanjane, — reče mu Luj XIV, spuštajući svoju belu ruku na prašnjavi musketarov rukav — ovo što sam vam rekao neće nikako smetati da dobijete ono što sam vam obećao. Kad se reč da, mora se održati.

I mladi kralj, se uputi pravo svom stolu, otvori jednu fioku i iz nje izvadi jednu hartiju presavijenu načetvoro.

— Evo vašeg postavljenja za glavnog zapovednika musketara; vi ste ga zaslužili, gospodine d'Artanjane — reče on.

D'Artanjan brzo razvi hartiju i dvaput pročita. Nije mogao da veruje svojim očima.

— A ovo postavljenje vam se daje ne samo zbog vašeg odlaženja na Bel-Il, već i zbog vašeg hrabrog učešća u onome što se dogodilo na grevskom trgu. Tamo ste mi zaista hrabro služili.

— Ah, i to! — odgovori d'Artanjan, ne mogavši, i pored svoje jake volje da spreči da mu krv ne jurne u lice — I to znate, Sire?

— Da, znam.

Kralj je umeo da zagleda u nečiju dušu i da donese nepogrešan sud o onome što se u njoj zbiva.

— Vi imate nešto da kažete, — reče on musketaru — a to prećutkujete. Hajde, govorite sasvim otvoreno, gospodine, vi znate da sam vam kazao jednom zauvek, da možete da budete potpuno iskreni prema meni.

— E pa dobro, Sire, ono što imam da kažem, jeste to da bih više voleo da sam naimenovan za vrhovnog zapovednika musketara zato što sam jurišao na čelu svoje čete, ućutkao topove ili zauzeo neki grad, nego zato što sam doprineo da ta dva jadnika budu obešena.

— Je li istina to što kažete?

— A zašto bi me, pitam, Vaše veličanstvo sumnjičilo da sam dvoličan!

— Zato što se, ako vas dobro poznajem, gospodine, vi niste mogli pokajati što ste zbog mene isukali mač.

— Vidite! U tome se varate, Sire, i te još kako; jeste, kajem se što sam isukao mač, zbog onoga što je sledovalo tom mom činu; ta dva jadnika koji su umrli, nisu bili, Sire, ni vaši ni moji neprijatelji, a nisu se ni branili.

Kralj ućuta za trenutak.

— A vaš drug, gospodine, da li se i on kaje kao i vi?

— Moj drug?

— Da. Čini mi se da niste bili sami.

— Sam? A gde to?

— Na grevskom trgu.

— Nisam, Sire, ne, — odgovori d'Artanjan crveneći pri pomisli da je kralj mogao da pomisli, da je on, d'Artanjan, hteo da zadrži samo za sebe slavu koja pripada i Raulu — nisam, sto mu gromova! I kao što kaže Vaše veličanstvo, imao sam druga, i to dobrog druga.

— Jednog mladog čoveka.

— Da, Sire, jednog mladog čoveka. Oh! čestitam Vašem veličanstvu što ga tako dobro obaveštavaju sa svih strana. Da li to g. Kolber podnosi tako dobre izveštaje?

— G. Kolber je samo govorio o vama, g. d’Artanjane, i ne bi se dobro proveo da je drukčije učinio.

— Ah, to je sreća!

— Ali je isto tako mnogo dobrog rekao i o tom mladom čoveku.

— To je i pravo — reče musketar.

— Po svemu izgleda, da je taj mladić odvažan — reče Luj XIV, da bi što više podstakao to mišljenje koje je smatrao da je izrečeno iz prkosa.

— Odvažan, tako je, Sire — ponovi d'Artanjan, očaran sa svoje strane, što navodi kralja na razgovor o Raulu.

— Znate li njegovo ime?

— Mislim da znam…

— Poznajete ga, dakle?

— Od pre dvadeset i pet godina otprilike. Da, Sire.

— Ali on jedva ima dvadeset i pet godina! — uzviknu kralj.

— Ali ga ja, Sire, poznajem od njegovog rođenja.

— Vi mi to tvrdite?

— Sire, — odgovori d'Artanjan — Vaše veličanstvo me ispituje sa nepoverenjem, u čemu vidim jednu osobinu koja nije njegova. Zar je g. Kolber, koji vas je tako dobro obavestio, zaboravio da vam kaže da je onaj mladić sin mog prisnog prijatelja?

— Vikont de Braželon?

— Pa svakako, Sire: vikont de Braželon je sin gospodina grofa de La Fer, koji je onoliko mnogo doprineo da Čarls II bude vraćen na presto. Oh! Braželon je od roda junaka, Sire.

— Znači, on je sin onog plemića koga je Čarls P poslao da govori sa mnom, ili bolje reći sa g. de Mazarenom, i da nam ponudi njegovo savezništvo.

— Potpuno tačno.

— A kažete da je hrabar čovek, taj grof de La Fer?

— Sire, to je čovek koji je potegao svoj mač za kralja, vašeg oca, toliko puta koliko Vaše veličanstvo još ne broji dana u svom srećnom životu.

Luj XIV se ugrize za usnu.

— Lepo, gospodine d'Artanjane, lepo! A grof de La Fer je vaš prijatelj.

— Od pre skoro četrdeset godina, tako je, Sire. Vaše veličanstvo vidi da mu ne govorim o skorojevićima.

— Da li biste bili zadovoljni da vidite toga mladića, gospodine d'Artanjane?

— Bio bih ushićen, Sire.

Kralj udari rukom o zvonce. Jedan sluga uđe.

— Zovnite gospodina de Braželona — naredi kralj.

— A, a! On je ovde? — upita d’Artanjan.

— Danas je na straži u Luvru sa četom plemića G. Princa.

Tek što kralj to reče, a Raul stupi u sobu, i kad ugleda d'Artanjana, on se nasmeši na njega tako milo, kako to samo ume mlad svet.

— Hajde, priđi, — reče slobodno d'Artanjan Raulu — kralj dopušta da me zagrliš; samo reci najpre Njegovom veličanstvu da mu zahvaljuješ.

Raul se pokloni tako savršeno učtivo, da se Luj, kome se sviđalo sve ono što je savršeno kod ljudi, kad samo to nije bilo na njegovu štetu, divio toj lepoti, snazi i skromnosti.

— Gospodine, — reče kralj obraćajući se Raulu — zamolio sam G. Princa da bude dobar i da dozvoli da vi pređete u moju službu; dobio sam njegov odgovor: vi dakle od jutros pripadate meni. G. Princ je bio dobar gospodar, ali se nadam da nećete ništa izgubiti prilikom ove promene.

— Da, da, Raule, budi spokojan, kralj ima mnogo dobrog u sebi — reče d'Artanjan, koji beše prozreo Lujevu prirodu i koji se titrao sa njegovim samoljubljem u izvesnim granicama, razume se, ne prelazeći nikad one koje nalaže pristojnost, i laskajući čak i kad je izgledalo da se podsmeva.

— Sire, — reče tada Braželon, blagim i izvanredno prijatnim glasom, sa onom prirodnom i lakom rečitošću koju beše nasledio od oca — Sire, ja ne pripadam tek od danas Vašem veličanstvu.

— Oh! Ja to znam — odgovori kralj. — Vi hoćete da spomenete onaj svoj podvig na grevskom trgu. Toga dana ste me odista dobro služili, gospodine.

— Sire ne govorim ni o tom danu; ne bi mi priličilo da pominjem tako sitnu uslugu u prisustvu čoveka kao što je g. d'Artanjan; hteo sam da govorim o jednoj prilici koja je bila najznačajnija u mom životu i koja je odlučila da se od svoje šesnaeste godine posvetim odanoj službi Vašem veličanstvu.

— A! A! — odgovori kralj — A koja je to prilika? Recite, gospodine.

— Evo koja… Kada sam pošao u svoj prvi pohod, to jest da se pridružim vojsci g. Princa, g. grof La Fer me je odveo u Sen-Deni⁵⁵ gde zemni ostaci kralja Luja XIII, pri dnu stepenica katedrale, očekuju u grobnici jednog sledbenika, koga mu bog, nadam se, neće poslati još za dugi niz godina. Onda me je on zakleo na pepelu naših gospodara da služim kraljevstvo koje vi predstavljate i koje vi oličavate, da ga služim mislima, rečima i delom. Zakleo sam se, i bog i pokojnici su, čuli moju zakletvu. Za ovih deset godina, Sire, nisam imao tako često prilike, kao što sam želeo, da je ispunim: ja sam vojnik Vašeg veličanstva i ništa drugo, i pozivajući me sebi, ono je učinilo da promenim puk, a ne gospodara.

Raul ućuta i pokloni se.

Već je bio završio, a Luj je čekao da još nešto kaže.

— Sto mu gromova! — uzviknu d'Artanjan — ovo je dobro rečeno, zar ne, Vaše veličanstvo? Od dobrog je roda, Sire, valjanoga roda.

— Da — prošaputa kralj koji je bio uzbuđen, a koji ipak nije smeo da pokaže svoje uzbuđenje, jer ono nije imalo drugog uzroka do susret sa ovim pravim plemićem. — Da, gospodine, dobro kažete; gde god ste bili, služili ste kralja. Ali, menjajući puk, vi dobijate, verujte mi, unapređenje koga ste dostojni.

Raul je primetio da kralj nema više šta da mu kaže. I sa onim savršenim osećanjem za ono što priliči, koje je bilo urođeno kod ovog divnog čoveka, on se pokloni i iziđe.

— Imate li još štogod da mi saopštite, gospodine? — upita kralj kad ostade sam sa d'Artanjanom.

— Imam, Sire, i tu sam vest ostavio za kraj, jer je tužna; ona će zaviti u crno sve evropske kraljevine.

— O čemu mi vi to govorite?

— Sire, kad sam prolazio kroz Bloa, dopreo je do mojih ušiju glas, tužni glas, odjek iz dvorca.

— Vi me zaista plašite, gospodine d’Artanjane? — Tu je vest doneo jedan konjušar koji je nosio crnu traku oko rukava, Sire.

— Da nije možda moj stric Gaston Orleanski?…

— Sire, on je ispustio dušu.

— A meni to nije niko javio! — uzviknu kralj, čija je kraljevska osetljivost videla uvredu u tome što ga nisu obavestili.

— Ah! Sire, nemojte se ljutiti — odgovori d'Artanjan, ni pariski glasnici ni ulaci čitavog sveta ne idu tako brzo kao vaš ponizni sluga; glasnik iz Bloa će stići kroz dva sata, a on jaše brzo, uveravam vas, s obzirom da sam ga stigao kad je bio izvan Orleana.

— Moj stric Gaston! — prošaputa Luj prinoseći ruku čelu i obuhvatajući tim rečima sva ona različita osećanja koja to ime izazivaše u njegovom sećanju.

— Šta ćete, Sire, tako je to, — odvrati filozofski d'Artanjan, odgovarajući na ono o čemu je kralj mislio — prošlost iščezava.

— Istina je, gospodine, to je sušta istina; ali nam, hvala bogu, ostaje budućnost, i potrudićemo se da ne bude suviše sumorna.

— Što se toga tiče, ja se uzdam u Vaše veličanstvo — reče musketar poklonivši se. — A sad…

— U pravu ste, gospodine, zaboravljam da ste prevalili sto deset milja. Idite, gospodine, i pobrinite se da se okrepi jedan od mojih najboljih vojnika, a pošto se budete odmorili, dođite da mi se stavite na službu.

— Sire, odsutan ili prisutan, ja vam uvek stojim na službi.

D'Artanjan se pokloni i iziđe.

A zatim, kao da se vratio iz Fontenbloa, a ne sa tako dugog puta, on pođe, prolazeći brzim koracima kroz Luvr, da se sastane sa Braželonom.

LXXVII

DVOJE ZALJUBLJENIH

I dok su u zamku u Bloa gorele sveće oko mrtvog tela Gastona Orleanskog, tog poslednjeg predstavnika prošlosti; dok su mu građani sastavljali nadgrobni natpis u kome nije bilo mnogo hvala; dok je Gospođa udova, zaboravljajući da je u mladosti toliko volela taj leš koji je tu ležao — da je pobegla iz očevog dvorca da bi pošla za njega — sitničarski proračunavala kakvu će korist ona izvući iz toga, žrtvujući pomalo svoj ponos; na dvadesetak koraka od odra, drugi interesi i druge sujete behu ustalasani svuda gde je nekog bilo.

Ni žalosni zvuci zvona, ni glasovi pevaca, ni voštane sveće čija se svetlost videla kroz prozorska okna, ni pripreme za pogreb, nisu bili u stanju da privuku pažnju dveju osoba koje su stajale kod prozora koji je gledao na unutrašnje dvorište — a koje mi već poznajemo — i koji je davao svetlost sobi koja je pripadala onim, takozvanim, sporednim prostorijama.

Uostalom, jedan divan sunčev zrak — pošto izgleda da se sunce nije mnogo uzbuđivalo zbog gubitka koji je pretrpela Francuska — jedan sunčev zrak, rekosmo, padao je na njih, noseći miris obližnjeg cveća i unoseći život i u same zidove.

Te dve osobe tako zauzete, ne vojvodinom smrću, već razgovorom povodom te smrti, te dve osobe su bile jedna mlada devojka i jedan mladić.

Mladić je imao otprilike dvadeset i pet do dvadeset i šest godina, izraz lica mu je bio čas otvoren, čas podmukao, prevrtao je, baš kad je bilo potrebno, ogromnim očima prekrivenim dugim trepavicama, bio je malog rasta i mrke puti, smejao se ogromnim ustima ali sa lepim zubima, i njegova šiljata i tako pokretljiva brada — takvu pokretljivost priroda obično ne daje tom delu lica — zaljubljeno se primicala s vremena na vreme k svojoj sagovornici koja se, recimo to odmah, nije baš uvek tako brzo izmicala, kao što je stroga pristojnost iziskivala.

Mlada devojka, mi je poznajemo pošto smo je već videli na istom prozoru, pri svetlosti tog istog sunca, mlada devojka je bila čudna smeša osetljivosti i razboritosti: bila je ljupka kad se smejala, lepa kad bi se uozbiljila; ali, požurimo da kažemo, bila je češće ljupka nego lepa.

Obe osobe izgleda da su bile na vrhuncu prepirke, koja je bila pola šaljiva a pola ozbiljna.

— Hajde, gospodine Malikorne, — reče devojka — da li ćete najzad izvoleti da razgovaramo pametno?

— Mislite da je to lako, gospođice Orora — odvrati mladić. — Raditi ono što se hoće, kad se ne može raditi ono što se može…

— Eto, počinje da pravi zbrku u svojim rečenicama!

— Ja?

— Da, vi; hajde manite se te pravničke doslednosti u mišljenju, dragi moj.

— I to je nemoguća stvar. Beležnik sam ja, gospođice de Montale.

— A ja gospođica, gospodine Malikorne.

— Nažalost! Ja to vrlo dobro znam, strašno me mučite svojim držanjem na odstojanju; zato vam neću ništa reći.

— Ne, ne, ne mučim vas; recite šta imate da mi kažete, recite, zahtevam!

— Pa lepo! Poslušaću vas.

— Divota!

— Gospodin je umro.

— Dovraga, to se zove novost! A odakle dolazite da nam to saopštite?

— Dolazim iz Orleana, gospođice.

— I to je jedina novost koju donosite?

— Oh, ne, ne samo tu… dolazim da vam saopštim da Gospođa Anrijeta od Engleske stiže i da se udaje za brata Njegovog veličanstva.

— Zbilja, Malikorne, vi ste nesnosni sa tim svojim novostima iz prošlog veka; ako se budete stalno podsmevali, narediću da vas izbace.

— O!

— Da, pošto me zaista dovodite do besa.

— De, de! Imajte strpljenja, gospođice.

— Vi na taj način dajete sebi važnosti. Ali svejedno, ja znam vrlo dobro zbog čega…

— Recite zbog čega, a ja ću vam iskreno odgovoriti da, ako je tako.

— Vi znate da ja želim ono postavljenje za počasnu gospođicu, koje sam bila glupa da zatražim od vas, a vi obazrivo iskorišćavate svoj uticaj.

— Ja?

Malikorn obori oči, sklopi ruke i na licu mu se pojavi onaj njegov podmukli izraz.

— A kakav uticaj može da ima jedan bedni pisar kod beležnika, pitam vas ja?

— Vaš otac nema uzalud dvadeset hiljada livri prihoda, gospodine Malikorne.

— Palanačko bogatstvo, gospođice de Montale.

— Vaš otac nije uzalud posvećen u tajne gospodina Princa.

— Preimućstvo koje se svodi na to da daje njegovom visočanstvu novac na zajam.

— Jednom reči, vi niste uzalud najlukaviji palanački šeret.

— Vi mi laskate.

— Ja?

— Da, vi.

— Kako to?

— Eto tako, ja vama tvrdim da nemam nikakvog uticaja, a vi mi tvrdite da ga imam.

— Najzad, šta je sa mojim postavljenjem?

— Šta je sa vašim postavljenjem?…

— Hoću li ga dobiti ili ne?

— Dobićete ga.

— Ali kad?

— Kad budete hteli.

— Pa gde je onda ono?

— U mome džepu.

— Kako! U vašem džepu?

— Da.

I Malikorn, podrugljivo se smešeći zaista izvadi iz džepa jedno pismo koje gospođica Montale ščepa kao kakav plen, i koje poče da čita žudno.

Što je dalje čitala, lice joj je postajalo sve vedrije.

— Malikorne! — uzviknu ona kad završi čitanje. — Vi ste zaista dobar mladić.

— A zašto, gospođice?

— Zato što se mogli da naplatite to postavljenje, a vi to niste učinili.

I ona prsnu u smeh, misleći da će tako da zbuni pisara. Ali Malikorn junački izdrža napad.

— Ne razumem vas — reče on.

Sad se Montale zbuni.

— Ja sam vam kazao da vas volim; — nastavi Malikorn — tri puta ste mi, smejući se, odgovorili da me ne volite; jedanput ste me poljubili, a niste se smejali, to mi je dovoljno.

— Dovoljno? — upita ponosita i zavodljiva gospođica Montale, glasom iz koga je izbijao uvređeni ponos.

— Potpuno dovoljno, gospođice — odvrati Malikorn.

— Ah!

U toj kratkoj reči je bilo onoliko ljutine koliko je mladić mogao da očekuje zahvalnosti.

On mirno odmahnu glavom.

— Čujte, Montale, — reče on, ne vodeći računa da li se tako prisan način oslovljavanja sviđa ili ne njegovoj ljubavi — ne prepirimo se više oko toga.

— A zašto?

— Zato što biste me za ovu godinu dana otkako vas poznajem, izbacili dvadeset puta da vam se nisam sviđao.

— Zbilja, a povodom čega bih vas izbacila?

— Pošto sam bio dovoljno drzak i to zaslužio.

— Oh, to je istina!

— Vidite da ste prinuđeni da priznate — odgovori Malikorn.

— Gospodine Malikorne!

— Ne žestite se; znači, da je postojao neki razlog što to niste učinili.

— To nije zbog toga što vas volim! — uzviknu gospođica Montale.

— Slažem se. Čak ću vam reći da sam u ovom trenutku ubeđen da sam vam odvratan.

— Oh! Nikad niste ništa tačnije kazali.

— U redu! A ja, ja vas mrzim.

— Ah! Pprimam znanju.

— Primite. Vi nalazite da sam ja grub i glup; ja sa svoje strane nalazim da vam je glas neprijatan i lice izobličeno od ljutine. U ovom trenutku vi biste radije skočili kroz prozor nego što biste dopustili da poljubim ma i vrh vašeg prsta; a ja bih pre skočio sa vrha zvonika nego što bih dodirnuo i krajičak vaše haljine. Ali kroz pet minuta vi ćete me voleti, a ja, ja ću vas obožavati. Oh, tako je!

— Sumnjam u to.

— A ja, ja dajem glavu.

— Uobraženko!

— A zatim to nije pravi razlog; ja sam vam potreban Orora, a i vi ste meni potrebni. Kad vam se prohte da budete veseli, ja vas nasmejem; kad mi se svidi da budem zaljubljen, ja vas gledam. Ja sam vama dao postavljenje za počasnu gospođicu, koje ste želeli; vi ćete sad meni dati nešto što ću poželeti.

— Ja?

— Vi! Ali vam u ovom trenutku izjavljujem, draga moja Orora, da ne želim baš ništa; zato budite spokojni.

— Vi ste odvratan čovek, Malikorne; htela sam da se radujem zbog postavljenja, a, eto, vi mi uskraćujete svaku radost.

— Dobro! Ništa nije izgubljeno; radovaćete se kad ja budem otišao.

— Onda odlazite, inače…

— Kako želite; ali prethodno, jedan savet…

— Kakav?

— Budite opet dobro raspoloženi; ružni ste kad se durite.

— Neotesanko!

— Hajde, recimo jedno drugom istinu u oči, kad smo već tu.

— O Malikorne! O pakosniče!

— O Montale! Nezahvalnice!

I mladić se nalakti na naslon od prozora.

Gospođica Montale uze knjigu i otvori je.

Malikorn se uspravi, očisti rukavom šešir i ispravi bore na svom crnom prsniku.

Gospođica Montale, pretvarajući se da čita, gledala ga je kradomice.

— Eto ti sad! — uzviknu ona besno — Zauzima stav pun poštovanja. Sada će da se duri čitavih osam dana.

— Petnaest, gospođice — odgovori Malikorn poklonivši se.

Gospođica Montale mu pripreti svojom stisnutom pesnicom.

— Čudovište! — reče ona — Oh, da sam muškarac!

— Šta biste mi radili?

— Zadavila bih te!

— Ah, vrlo dobro! — odgovori Malikorn — Čini mi se da počinjem da želim nešto.

— A šta želite, gospodine satano? Da ispustim dušu od jeda?

Malikorn je obrtao sa puno poštovanja svoj šešir između prstiju; ali on najedanput baci šešir na zemlju, zgrabi devojku za ramena, privuče je sebi, i prisloni na njene usne dve isuviše vrele usne za čoveka čija je želja da bude ravnodušan.

Orora je htela da vikne, ali joj se glas izgubi u poljupcu. Nervozna i razdražena, devojka odgurnu Malikorna prema zidu.

— Pa dobro! — reče filozofski Malikorn — Ovo je za šest nedelja. Zbogom, gospođice! Primite moj ponizni pozdrav.

I on učini tri koraka da bi se povukao.

— Ah ne! Ne, nećete izići! — uzviknu gospođica Montale lupnuvši nogom. — Ostanite! Ja to naređujem!

— Vi to naređujete?

— Da, nisam li ja gospodarica?

— Moje glave i moga srca, bez svake sumnje.

— Divan imetak, boga mi! Glava je glupa a srce neosetljivo.

— Čuvajte se, Montale, ja vas poznajem; — odvrati Malikorn — vi ćete se još i zaljubiti u svog poniznog slugu.

— Pa i hoću, dabome! — odgovori ona obisnuvši mu se oko vrata, više sa detinjim nehajem nego strasnim podavanjem — Jeste! Hoću, jer treba najzad da vam zahvalim.

— A na čemu to?

— Na postavljenju; zar u njemu ne leži cela moja budućnost?

— I cela moja.

Gospođica Montale ga pogleda.

— Strašno je to — reče ona — da čovek nikad ne može da zna da li ozbiljno govorite.

— Najozbiljnije što može biti; imao sam nameru da idem u Pariz, vi tamo idete, mi tamo idemo.

— Dakle, jedino ste mi iz toga razloga učinili uslugu, samoživče?

— Šta ćete, Orora, ne mogu više da budem bez vas.

— Eto vidite! Tako je i sa mnom; vi imate međutim, mora se priznati, pakosno srce!

— Orora, draga moja Orora, uzmite se na um; ako opet počnete sa uvredama, a vi znate kako one deluju na mene, obožavaću vas.

Izgovarajući te reči, on privuče devojku sebi po drugi put.

U taj mah se na stepeništu začuše koraci. Devojka i mladić su bili tako blizu jedan drugoga, da bih ih zatekli u zagrljaju, da Montale nije svom snagom odgurnula mladića, koji leđima udari o vrata koja se u tom trenutku otvoriše.

U istom trenutku se ču glasan uzvik a odmah zatim i grdnja.

To je gospođa de Sen-Remi jauknula i grdila: nesrećni Malikorn ju je skoro prignječio između zida i vrata koja ona beše do pola otvorila.

— To je opet onaj nevaljalac! — uzviknu stara gospođa — Uvek je tu!

— Oh! Gospođo; — odgovori Malikorn glasom punim poštovanja — ima čitavih osam dana kako nisam ovamo dolazio.

LXXVIII

GDE SE NAJZAD POJAVLJUJE
PRAVA JUNAKINJA OVE PRIČE

Gospođica de La Valijer se pela za gospođom de Sen-
-Remi.

Ona je čula kako je mati prasnula ljutito, i pošto je nagađala šta je uzrok tome, ušla je sva preplašena u sobu i spazila nesrećnog Malikorna čije bi zbunjeno držanje dirnulo ili nasmejalo svakog ko bi ga hladnokrvno posmatrao.

I zaista, on se beše brzo zaklonio iza jedne velike stolice, kao da je hteo da se zaštiti od prvog naleta gospođe de Sen-Remi; nije se nadao da će je rečima umiriti, pošto je ona govorila glasnije od njega i bez prekida, ali se uzdao u rečitost svojih pokreta.

Stara gospođa niti je slušala niti išta videla; ona već od ranije nije volela Malikorna.

Ali je njena srdžba bila isuviše velika i morala je preći sa Malikorna na njegovu saučesnicu.

I gospođica Montale je došla na red.

— A vi gospođice, mislite li vi da ja neću obavestiti Gospođu šta se događa kod jedne njene počasne gospođice?

— Oh, mati! — uzviknu gospođica de La Valijer — preklinjem vas, poštedite…

— Vi gospođice ćutite, i nemojte se uzaludno truditi da uzimate u zaštitu nedostojan svet; da poštena devojka, kao što ste vi, ima pred sobom rđav primer, to je svakako već prilično velika nesreća; ali da ga ona pravda zato što sve prašta, to neću da dozvolim.

— Ali stvarno, — upade u reč gospođica Montale, pobunivši se najzad — ja ne znam iz kog razloga vi sa mnom tako postupate; mislim da ne činim nikakvo zlo?

— A ova velika lenština, gospođice? — nastavi gospođa de Sen-Remi pokazujući na Malikorna — Da nije on ovde da čini dobro, pitam vas?

— On nije ovde ni da čini dobro, ni da čini zlo; došao je da me vidi, to je sve.

— Dobro, dobro, — odgovori gospođa de Sen-Remi — Njeno kraljevsko visočanstvo će biti obavešteno i ono će presuditi.

— U svakom slučaju, ja ne vidim zašto bi g. Malikornu bilo zabranjeno da ima u pogledu mene kakvu nameru, ako je njegova namera časna.

— Časnu nameru, sa takvim licem! — uzviknu gospođa de Sen-Remi.

— Zahvaljujem vam, gospođo u ime svoga lica — odgovori Malikorn.

— Hodite kćeri, hodite; — nastavi gospođa de Sen-Remi — pođimo da obavestimo Gospođu da ima sveta koji se zabavlja i veseli dok ona oplakuje svog supruga, dok mi oplakujemo svog gospodara u ovom starom zamku u Bloa, ovom domu tuge.

— Oh! — izustiše u isti mah oba optužena.

— Jedna počasna gospođica! Počasna gospođica! — uzviknu stara gospođa dižući ruke uvis.

— Vidite, u tome se varate, gospođo! — odgovori gospođica Montale ozlojeđeno — Ja nisam više počasna gospođica, bar ne gospođina.

— Vi podnosite ostavku, gospođice? Vrlo dobro! Mogu samo da pohvalim tu vašu odluku, i ja je pohvaljujem.

— Ja ne dajem ostavku, gospođo; ja samo stupam u drugu službu, to je sve.

— Kod neke žene iz građanskog staleža ili višeg sudstva? — upita prezrivo gospođa de Sen-Remi.

— Upamtite, gospođo, — odgovori Montale — ja nisam osoba koja bi služila kod žena iz građanskog staleža ni kod žena sudija, i da ću umesto bednog dvorca u kome vi životarite, stanovati u skoro kraljevskom dvoru.

— Oho, oho! U kraljevskom dvoru; — odvrati gospođa de Sen-Remi usiljeno se smejući — u kraljevskom dvoru! Šta kažete vi na to, kćeri moja?

I ona se okrete gospođici de La Valijer koju je htela silom da odvuče dalje od gospođice Montale, a koja je umesto da posluša gospođu de Sen-Remi, gledala čas svoju mater, čas gospođicu de Montale svojim lepim pomirljivim očima.

— Ja nisam kazala u kraljevskom dvoru, gospođo, — odgovori gospođica Montale — pošto gospođa Anrijeta od Engleske, koja će se udati za Njegovo kraljevsko visočanstvo Gospodina, nije kraljica. Rekla sam skoro kraljevskom, i kazala sam istinu, pošto će ona postati kraljeva snaha.

Da je grom udario u zamak u Bloa, gospođa de Sen-Remi ne bi bila više zaprepašćena nego što je bila kad je čula ovu poslednju rečenicu gospođice de Montale.

— Zašto pominjete Njeno kraljevsko visočanstvo Gospođu Anrijetu? — promuca stara gospođa.

— Kažem da ću stupiti u njenu službu kao počasna gospođica: eto to kažem.

— Kao počasna gospođica?! — uzviknuše u isti mah gospođa de Sen-Remi sva očajna, i gospođica de La Valijer sva radosna.

— Tako je, gospođo, kao počasna dama.

Stara gospođa obori glavu kao da je taj udar bio isuviše težak za nju.

Međutim, skoro odmah zatim, ona se uspravi i baci poslednju strelu na svog protivnika.

— Oh, oh! Mnogo se unapred govori o takvim obećanjima, čovek se često uljuljkuje velikim nadama, a u poslednjem času, kad treba da se ispune ta obećanja, da se ostvare nade, čovek je iznenađen kad vidi kako se rasprštalo, kao sapunski mehur, sve ono čemu se nadao.

— Oh, gospođo! Ugled moga zaštitnika je neosporan i njegova obećanja se ostvaruju.

— A da nećete smatrati da sam isuviše radoznala, ako vas upitam za ime tog tako moćnog zaštitnika.

— Oh, bože moj, ne; to je ovaj gospodin — odgovori gospođica Montale, pokazujući na Malikorna, koji je za sve vreme razgovora ostao nepokolebljivo hladnokrvan i smešno dostojanstven.

— Gospodin?! — uzviknu gospođa de Sen-Remi prsnuvši u grohotan smeh — Gospodin je vaš zaštitnik! Taj čovek čiji je uticaj tako moćan, čija se obećanja ostvaruju, to je g. Malikorn?

Malikorn se pokloni.

Gospođica Montale, umesto da odgovori, izvadi iz džepa postavljenje i pokaza ga staroj gospođi.

— Evo postavljenja — reče ona.

Sad je sve bilo svršeno. Čim je preletela pogledom preko tog blaženog postavljenja, jadna žena sklopi ruke i lice joj se iskrivi od zavisti i očajanja i ona bi prinuđena da sedne da se ne bi onesvestila.

Gospođica Montale nije bila toliko rđava da se preko mere raduje svojoj pobedi i da utuče pobeđenog neprijatelja, naročito kad je taj neprijatelj bila majka njene prijateljice; ona je likovala ali nije u tome preterivala.

Malikorn je bio manje velikodušan; on se pravio važan sedeći u naslonjači gde se širio kao da je kod svoje kuće zbog čega bi mu dva sata pre toga bilo priprećeno batinom.

— Počasna gospođica mlade Gospođe! — ponavljala je gospođa de Sen-Remi još nedovoljno ubeđena.

— Da, gospođo, i na preporuku g. Malikorna.

— To je neverovatno — ponavljala je stara gospođa. — Je li Lujza, da je to neverovatno?

Ali Lujza ne odgovori; ona beše sagla glavu; bila je zamišljena, skoro tužna; uzdisala je, prislanjajući ruku na svoje lepo čelo.

— Recite mi, gospodine, — reče najednom gospođa de Sen-Remi — kako ste došli do tog postavljenja?

— Tražio sam ga, gospođo.

— Od koga?

— Od jednog svog prijatelja.

— I vi imate na dvoru tako uticajne prijatelje da su mogli tako nešto da vam pribave.

— Izgleda da je tako.

— A mogu li se znati imena tih prijatelja?

— Ja nisam rekao, gospođo, da imam više prijatelja, kazao sam jednog prijatelja.

— A kako se zove taj prijatelj?

— Dovraga, gospođo! Kako ste vi uporni! Kad čovek ima tako uticajnog prijatelja kao što je moj, onda se njegovo ime ne iznosi na javnost pa da vam ga neko otme.

— U pravu ste, gospodine, što nećete da kažete ime tog prijatelja, pošto mislim da bi vam bilo i teško da ga kažete.

— U svakom slučaju, — odgovori gospođica Montale — ako prijatelj i ne postoji, postavljenje je tu, i time je pitanje rešeno.

— Sad tek razumem — odvrati gospođa de Sen-Remi sa pritvornim izgledom mačora koji se sprema da ogrebe — zašto sam maločas zatekla gospodina kod vas…

— Šta hoćete time da kažete?

— Da vam je doneo postavljenje.

— Tako je, gospođo, pogodili ste.

— Pa to je, onda, ne može biti bezazlenija stvar.

— I ja mislim, gospođo.

— Izgleda da nisam bila u pravu, gospođice, kad sam vas prekorevala.

— Nimalo, gospođo; ali ja sam toliko navikla na vaše prekore, da vam ih praštam.

— Kad je tako, hajdemo Lujza; ostaje nam samo da se povučemo. Šta je?

— Gospođo, — odgovori La Valijer uzdrhtavši — šta ste rekli?

— Izgleda da nisi čula šta sam kazala, dete moje?

— Nisam, gospođo, razmišljala sam.

— A o čemu?

— O mnogo čemu.

— Ti se bar, nadam se, ne ljutiš na mene, Lujza? — uzviknu gospođica Montale stisnuvši joj ruku.

— A zašto bih imala da se ljutim na tebe, draga moja Orora — odgovori devojka umilnim glasom.

— E! — nastavi gospođa Sen-Remi — Pa ako bi se i ljutila na vas, jadnica, bila bi pomalo u pravu.

— A zašto bi bila ljuta na mene, bože moj?

— Čini mi se da je i ona iz isto tako dobre porodice i isto tako lepa kao i vi.

— Mati! — uzviknu Lujza.

— Sto puta lepša od mene, to da, gospođo; iz bolje porodice, to ne; ali mi to još ne objašnjava zašto bi se Lujza ljutila na mene.

— Mislite li vi da je za nju baš tako prijatno da se zakopa u Bloa, dok vi idete u Pariz da tamo blistate.

— Ali, gospođo, ja ne sprečavam Lujzu da pođe sa mnom u Pariz; naprotiv, bila bih sigurno vrlo srećna da i ona tamo dođe.

— Ali čini mi se, da bi g. Malikorn, koji je svemoćan na dvoru…

— Oh, gospođo! — odvrati Malikorn — Svako za sebe u ovom bednom svetu.

— Malikorne! — uzviknu gospođica Montale. Zatim, nagnuvši se prema mladiću: — Zadržite gospođu de Sen-Remi, — reče ona — pa bilo da se prepirete ili mirite sa njom, potrebno je da razgovaram sa Lujzom.

I u isto vreme, lakim stiskom ruke, ona nagradi Malikorna što će je poslušati.

Malikorn, gunđajući, priđe gospođi de Sen-Remi, dok je gospođica Montale govorila svojoj prijateljici, obgrlivši je rukom oko vrata:

— Šta ti je? Hajde, reci mi! Je li istina da me nećeš više voleti, zato što ću blistati, kao što kaže tvoja mati.

— Oh, nije; — odgovori devojka jedva zadržavajući suze — naprotiv, ja se radujem tvojoj sreći.

— Raduješ se a izgledaš kao da si spremna da zaplačeš.

— Zar se plače samo iz zavisti?

— Ah, pa da, sad razumem, ja odlazim u Pariz, a reč: Pariz podseća te na izvesnog udvarača.

— Orora!

— Izvesnog udvarača koji je nekad stanovao u Bloa, a koji sad živi u Parizu.

— Zaista, ne znam šta mi je, ali se gušim.

— Plači onda, pošto ne možeš da se smešiš na mene.

Lujza podiže tada svoje tako milo lice, na kome su se suze, kotrljajući se jedna za drugom, blistale kao dijamanti.

— Hajde, priznaj — reče gospođica Montale.

— Šta hoćeš da priznam?

— Zbog čega plačeš; čovek ne plače bez razloga. Ja sam tvoja prijateljica; sve što zaželiš da učinim, učiniću. Malikorn može više nego što se misli, ne brini! Želiš li ti da ideš u Pariz?

— Nažalost! — odvrati Lujza.

— Želiš li ti da ideš u Pariz?

— Da ostanem ovde sama, u ovom starom zamku, ja koja sam tako volela da slušam tvoje pesme, da ti stegnem ruku, da trčim s tobom po ovom parku. Oh, kako će mi biti dosadno, kako ću brzo umreti!

— Želiš li ti da ideš u Pariz?

Lujza uzdahnu.

— Ne odgovaraš.

— Šta hoćeš da ti odgovorim?

— Da ili ne, to bar nije teško, čini mi se.

— Oh, lako je tebi, Montale!

— To znači da bi želela da si na mom mestu?

Lujza ućuta.

— Mala tvrdoglavice! — reče gospođica Montale — Da li je još neko video, da neko nešto krije od prijateljice! Ta priznaj da bi želela da ideš u Pariz, da umireš od želje da ponovo vidiš Raula!

— To ne mogu da priznam.

— Grešiš.

— Zašto?

— Zato što… Vidiš li ovo postavljenje?

— Svakako da ga vidim.

— Pa lepo, ja bih se pobrinula da i ti dobiješ isto ovakvo.

— Preko koga?

— Preko Malikorna.

— Orora, govoriš li istinu? Je li to moguće?

— Kako da ne? Malikorn je tu, i što je učinio za mene, moraće da učini i za tebe.

Malikorn je čuo kako je njegovo ime bilo dvaput izgovoreno; bio je vrlo srećan što mu se ukazala prilika da se oslobodi gospođe de Sen-Remi, i on se okrete.

— Šta želite, gospođice?

— Hodite ovamo, Malikorne — odgovori Montale zapovednički.

Malikorn posluša.

— Još jedno ovakvo postavljenje — reče mu gospođica Montale.

— Kako to mislite?

— Još jedno ovakvo postavljenje; to je bar jasno.

— Ali…

— Hoću da ga imam!

— O, o! Hoćete da ga imate?

— Da.

— Jelte da je to nemoguće, gospodine Malikorne? — upita ga Lujza blagim glasom.

— Eh! Ako je to za vas, gospođice…

— Za mene. Da, gospodine Malikorne, to bi bilo za mene.

— A ako i gospođica de Montale to traži kao i vi…

— Gospođica de Montale ne traži, ona zahteva.

— Lepo! Potrudićemo se da vas zadovoljimo, gospođice.

— Vi ćete učiniti da bude postavljena?

— Nastojaćemo.

— Bez izvrdavanja. Lujza de La Valijer ima da bude počasna gospođica Gospođe Anrijete najdalje kroz osam dana.

— Kako vi žurite!

— Kroz osam dana, inače…

— Inače?

— Inače ćete uzeti natrag ovo postavljenje, gospodine Malikorne: ja ne napuštam svoju prijateljicu.

— Draga Montale!

— U redu, zadržite svoje postavljenje; gospođica de La Valijer će biti počasna gospođica.

— Zbilja?

— Zbilja.

— Mogu, dakle, da se nadam da ću ići u Pariz?

— Računajte na to.

— Oh, gospodine Malikorne, kako sam vam zahvalna! — uzviknu Lujza sklopivši ruke i podskočivši od radosti.

— Mala pritvorica! — reče joj gospođica Montale — Pokušaj opet da me uveriš da nisi zaljubljena u Raula.

Lujza pocrvene kao majska ruža, ali umesto da odgovori, ona otrča da zagrli svoju majku.

— Gospodin Malikorn je prerušeni čarobnjak; — odvrati stara gospođa — on može sve.

— Hoćete li i vi da budete počasna dama? — upita Malikorn gospođu de Sen-Remi. — Kad sam počeo, bar da svima izradim postavljenje.

I rekavši to on iziđe ostavivši jadnu gospođu, svu zbunjenu.

— Hajde, — promrmlja Malikorn silazeći niz stepenice — to će me stati još jednu novčanicu od hiljadu livri; ali treba se s tim pomiriti; moj prijatelj Manikan ne radi ništa za lepe oči.

LXXIX

MALIKORN I MANIKAN

Uvođenje ovih dveju novih osoba u ovu priču i tajanstvena srodnost njihovih imena i osećanja, zaslužuju pažnju i istoričara i čitaoca.

Prema tome, mi ćemo se zadržati na nekim pojedinostima u vezi sa g. Malikornom i g. Manikanom.

Malikorn je, kao što znamo, otputovao u Orlean da uzme postavljenje gospođice de Montale, i njegov dolazak je izazvao veliko uzbuđenje u zamku u Bloa.

G. de Manikan se u to vreme nalazio u Orleanu. Čudan je čovek bio taj g. de Manikan: vrlo pametan mladić uvek bez novca, uvek u novčanoj oskudici, iako je uzimao iz kese g. de Giša, jednog od najbogatijih ljudi u to doba, kad god je i koliko god je hteo.

To je bilo stoga što je g. de Manikan, siromašan plemić vazal, pripadao po rođenju porodici de Gramon i bio drug iz detinjstva g. de Giša.

A zbog toga je g. de Manikan, zahvaljujući svojoj pameti, uspeo da mu bogata maršalova porodica bude izvor prihoda.

Još od ranog detinjstva, proračunavajući mnogo zrelije nego što to može dete njegovih godina od kakve će mu to koristi biti i u želji da se dodvori, on je pristajao da zataji sve ludorije grofa de Giša, priznavajući ih za svoje. Ako bi njegov plemićki drug ukrao neko voće namenjeno gospođi maršalki, razbio neko ogledalo, isterao oko nekom psu, Manikan je uvek primao na sebe krivicu za učinjeno nedelo i dobijao kaznu, koja nije bila ništa blaža zbog toga što je pogađala nevinog.

Ali mu se ta požrtvovanost i isplatila. Umesto da nosi obična odela, kakva je mogao imati s obzirom na imućnost svojih roditelja, on se pojavljivao u divnim novim odelima, kao neki plemić koji ima pedeset hiljada prihoda.

On po prirodi nije bio ni rđav ni glup; ne, on je bio filozof ili bolje reći bio je ravnodušan, nemaran i sanjalica, zbog čega kod čoveka otupi svako osećanje za društvene stupnjeve. Jedina njegova želja je bila da troši novac.

Ali u tom pogledu je taj dobri g. de Manikan bio nezajažljiv.

Redovno tri ili četiri puta godišnje on je iscrpljivao do poslednje pare grofa de Giša, i kada bi Grof de Giš ostao sasvim bez novaca, kad bi pred njim izvrnuo džepove i istresao kesu i rekao mu da će štedroj darežljivosti njegovih roditelja biti potrebno bar petnaest dana da ih ponovo napuni, Manikan je gubio svako ustalaštvo, legao bi u postelju iz koje se nije dizao, ne bi jeo, i prodavao je svoja lepa odela, pod izgovorom da mu više nisu potrebna, pošto leži.

Za vreme te telesne i duševne malaksalosti, kesa grofa de Giša se opet punila, i kad je bila puna, odlivala se u Manikanovu, koji je opet kupovao nova odela, oblačio se i nastavljao da živi istim životom kao i dotle.

Ta nastranost prodavanja novih odela u četvrtinu njihove vrednosti, prilično je proslavila našeg junaka u gradu Orleanu, u koji je, ne bismo umeli reći zašto, obično dolazio da provede dane svoga pokajništva.

Palanački raspusnici i kicoši sa šest stotina livri godišnjeg prihoda, grabili su se o ostatke njegove raskoši.

Među onima koji su se divili njegovim sjajnim odelima, naročito se isticao naš prijatelj Malikorn, sin jednog gradskog beležnika, od koga je princ Konde, koji je kao i svaki de Konde uvek bio u novčanoj oskudici, često zajmio novac uz veliku kamatu.

G. Malikorn je rukovao očevom blagajnom.

To će reći da je i on — u to doba labavog morala — idući za primerom svoga oca i dajući novac na zelenaški zajam, pribavljao sebi prihod od hiljadu i osam stotina livri, ne računajući onih šest stotina livri koje mu je otac velikodušno davao, tako da je Malikorn sa svojih dve hiljade i četiri stotine livri, koje je mogao da rasipa, traći i baca na svakovrsne ludorije, bio kralj orleanske zlatne mladeži.

Ali je Malikorn, sasvim suprotno od Manikana, bio strahovito slavoljubiv.

On je voleo iz slavoljublja, trošio iz slavoljublja, i bio u stanju da iz slavoljublja dovede sebe do propasti.

Malikorn je rešio da uspe u životu po svaku cenu, i zato je, ma koliko da ga je koštalo pružio sebi to zadovoljstvo da ima draganu i prijatelja.

Dragana, gospođica de Montale, nije bila darežljiva prema njemu u velikim ljubavnim izlivima, ali je bila plemićka, i to je Malikornu bilo dovoljno.

Prijatelj nije imao za njega prijateljstvo, ali to je bio ljubimac grofa de Giša, koji je opet bio prijatelj Gospodina, kraljevog brata, i to je Malikornu bilo dovoljno.

Samo je u knjizi izdataka bilo zabeleženo da je na gospođicu Montale izdavano godišnje:

Za pantljike, rukavice i slatkiše, hiljadu livri. Manikan ga je stajao, kad se uzme u obzir novac koji mu je pozajmljivao, a koji ovaj nije vraćao, hiljadu i dvesta do hiljadu pet stotina livri godišnje.

Prema tome, Malikornu nije ništa ostajalo. Ah, varamo se, ostajala mu je očeva blagajna!

On se poslužio jednim načinom koji je čuvao kao najveću tajnu, a koji se sastojao u tome što je na teret beležnikove blagajne unapred isplatio sebi nekih šest godina, što će reći petnaestak hiljada livri, naravno, dajući sebi časnu reč, da će popuniti taj manjak čim se ukaže prilika.

Prilika je imala da bude dobijanje jednog lepog položaja u Gospodinovom domu čim on bude preuređen prilikom njegove ženidbe. To je vreme došlo i najzad se pristupilo uređenju doma. Dobro mesto kod jednog princa po rođenju, kad je dobijeno zahvaljujući uticaju i preporuci prijatelja kao što je grof de Giš, donosi najmanje dvanaest hiljada livri godišnje. A kako je Malikorn navikao da umnožava svoje prihode, dvanaest hiljada su mogle da narastu na dvadeset.

Onda, kad bude dobio tu službu, Malikorn će se ožezšti gospođicom Montale; kako je gospođica de Montale iz porodice u kojoj se rođenjem postaje plemić, ona će dobiti ne samo miraz nego će i Malikorna učiniti plemićem.

Ali da bi gospođica de Montale, koja nije imala sa očeve strane neki veliki imetak, mada je bila jedinica, stekla pristojan miraz, bilo je potrebno da bude u službi neke visoke princeze, koja bi bila isto toliko darežljiva koliko je i Gospođa udova bila škrta.

I najzad, da ne bi žena bila na jednoj strani a muž na drugoj, što predstavlja ozbiljnu nezgodu, naročito kad su u pitanju prirode kakve su imali dva buduća supružnika, Malikorn je zamislio da u samoj kući Gospodina, kraljevog brata, bude središte njihovih viđanja.

Gospođica de Montale bi bila Gospođina počasna dama, a g. Malikorn u Gospodinovoj službi.

Vidi se da je plan izmislila mudra glava, a vidi se i da je bio vešto priveden u delo.

Malikorn je tražio od Manikana da zatraži od grofa de Giša postavljenje za počasnu gospođicu.

A grof de Giš je zatražio to postavljenje od Gospodina, koji ga je potpisao bez predomišljanja.

Vešto smišljen Malikornov plan, jer možemo misliti da jedan tako preduzimljiv duh ne pravi planove samo za sadašnjost već da oni obuhvataju i budućnost, vešto smišljeni Malikornov plan je, dakle, bio ovaj:

Uvesti kod Gospođe Anrijete ženu koja će mu biti odana, duhovitu, mladu, lepu i spletkarku; saznati preko nje sve tajne žene u tom mladom braku, dok bi on, Malikorn i njegov prijatelj imali, njih dvojica, da saznaju sve tajne muža u toj mladoj zajednici.

Na taj način bi došli do brzo stečenog i sjajnog imetka.

Malikorn je bilo ružno ime; onaj koji ga je nosio bio je isviše bistar da ne uvidi da je tako; ali čim se kupi neki posed onda Malikorn od… toga i toga, ili čak i Malikorn bez ikakve titule, zvuči vrlo plemićki.

Nije bilo neverovatno da bi se tom imenu Malikorn moglo naći i vrlo visoko plemićko poreklo.

Stvarno, zar ono ne bi moglo poticati od nekog poseda na kome je neki bik sa smrtonosnim rogovima prouzrokovao neku veliku nesreću i krstio tle krvlju koju je prosuo?

Svakako, taj plan je bio skopčan sa teškoćama, ali najveću je predstavljala sama gospođica de Montale.

Ćudljiva, prevrtljiva, podmukla, lakomislena, slobodnog ponašanja, izveštačeno čedna, devica naoružana kandžama, neobuzdana, ona je često obarala jednim pokretom svojih belih ruku ili samo dahom svojih nasmejanih usana sve ono što je Malikorn uspeo da svojim strpljenjem sazida za mesec dana.

Ako ne uzimamo u obzir ljubav, Malikorn je bio srećan; ali tu ljubav koju nije mogao da ne oseća on je umeo brižljivo da prikriva, jer je bio ubeđen da će ga, pri najmanjem popuštanju veza kojima je bio sputao svog ženskog Proteja⁵⁶, demon oboriti na zemlju i da će mu se rugati.

On je ponižavao svoju draganu prezirući njene draži. Goreći od požude kad bi mu prišla da ga dovede u iskušenje, on je umeo da ostane hladan kao stena, jer je bio uveren, da bi ona pobegla rugajući mu se čim bi raširio ruke.

Sa svoje strane, gospođica Montale je mislila da ne voli Malikorna, a baš naprotiv, ona ga je volela. Malikorn ju je tako često uveravao da je prema njoj ravnodušan, da je ona pokatkad i poverovala u to, i tada je mislila da ga mrzi.

Kad je htela da ga privuče umiljatošću, Malikorn se trudio da bude još umiljatiji od nje.

Ono zbog čega je gospođici Montale bilo stalo do Malikorna, i zbog čega nije mogla da se odvoji od njega, bilo je to, što je Malikorn uvek bio prepun poslednjih novosti sa dvora i iz grada; što je Malikorn uvek donosio u Bloa ili poslednju modu ili neku tajnu, ili neki miris; što Malikorn nije nikad tražio da se sastanu i što je, naprotiv, puštao da ga moli da primi ljubav za kojom je žudeo.

A gospođicu Montale nije trebalo moliti da govori. Malikorn je preko nje doznao sve što se događalo kod Gospođe udove i o tome je pričao Manikanu priče da se čovek iskida od smeha, koje je ovaj, iz lenjosti, donosio onakve kakve je čuo g. de Gišu, a ovaj ih pričao Gospodinu.

Eto, ukratko, kakva je bila potka sitnim interesima i malim zaverama koja je vezivala Bloa za Orlean i Orlean za Pariz, i koja je imala da dovede u ovaj poslednji grad, i da izazove tako veliku uzrujanost, jadnu malu gospođicu La Valijer koja je bila daleko od toga i da nasluti, dok se vraćala podruku sa svojom majkom, kakva joj se čudna budućnost sprema.

Što se tiče dobričine Malikorna, govorimo o orleanskom beležniku, on nije video jasnije sadašnjicu nego drugi budućnost, i nije mogao ni da nasluti, dok se svakog dana između tri i pet sati po podne šetao na trgu svete Katarine, u svom sivom odelu krojenom pod Lujem XIII i u svojim čohanim cipelama sa velikim kićankama, da je on bio taj koji je plaćao svu onu veselost, sve one potajne poljupce, sva ona šaputanja, sve one zlatotkane thantljike i sve one došaptavane planove koji su vezivali, na razdaljini od četrdeset i pet milja, dvorac u Bloa i Pale Roajal.

LXXX

MANIKAN I MALIKORN

Malikorn je, dakle, pošao, kao što smo pomenuli, i našao svog prijatelja Manikana koji se bio za neko vreme povukao u Orlean.

To je bilo baš u trenutku kada je ovaj mladi plemić prodavao i poslednje pristojno odelo koje mu beše ostalo.

Petnaest dana pre toga, on beše izvukao od grofa de Giša sto zlatnika, koji su jedini mogli da mu pomognu da se spremi i pođe da dočeka Gospođu koja je stizala u Avr.

Tri dana pre toga on beše izvukao od Malikorna pedeset zlatnika, koliko je bila cena postavljenju koje je izradio za gospođicu Montale.

Prema tome, nije mu više ništa ostajalo, pošto beše iscrpeo sva sredstva, nego da proda jedno lepo odelo od čohe i satena, bogato izvezeno i opervaženo zlatnim širitima, kome su se na dvoru svi divili. Ali da bi bio u mogućnosti da proda to odelo, poslednje koje mu beše ostalo, Manikan je morao da legne u postelju kao što smo bili prinuđeni da priznamo čitaocu.

On nije imao više ni ogreva, ni novaca za sitne izdatke, ni novaca za izlaske, ničega više, osim sna da mu zameni ručak i večeru, društvo i igranke.

Neko je rekao: „Ko spava on i večera”, ali nije rekao: „Ko spava on se i kocka”; ili „Ko spava on i igra.”

Manikan, doveden u položaj da se više ne kocka i da više ne igra bar za osam dana, bio je jako žalostan. Očekivao je nekog zelenaša, a video je Malikorna kako ulazi.

Uzvik očajanja mu se ote iz grudi.

— Šta! — reče on glasom koji se ne bi mogao izraziti — Zar opet vi, dragi prijatelju?

— E, baš ste ljubazni! — odgovori Malikorn.

— Pa eto, vidite, očekivao sam novac, a umesto novca dolazite vi.

— A ako vam ja donosim novac?

— O! Onda je to sasvim druga stvar. Dobro mi došli, dragi prijatelju.

I on pruži ruku, ali ne da se rukuje sa Malikornom, već da uzme njegovu kesu.

Malikorn se pravio da nije razumeo i pruži mu ruku.

— A novac? — upita Manikan.

— Dragi prijatelju, ako hoćete novac, zaradite ga.

— A šta treba za to raditi?

— Zaraditi ga, dođavola!

— A na koji način?

— Oh, to će biti teško, skrećem vam pažnju!

— Dovraga!

— Treba da ustanete iz postelje i da smesta nađete grofa de Giša.

— Ja da ustanem? — odvrati Manikan, protežući se sa uživanjem u svojoj postelji. — Oh! To nikako.

— Znači prodali ste sva svoja odela?

— Nisam, ostaje mi jedno, šta više ono najlepše; ali očekujem kupca.

— A čakšire?

— Čini mi se da ih vidite preko te stolice.

— Pa dobro! Pošto vam ostaju čakšire i prsluk, navucite prvo čakšire, zatim obucite prsluk, naredite da vam se osedla konj i krenite.

— Nipošto.

— A zašto?

— Pa dođavola! Zar ne znate da je g. de Giš u Etampu?

— Nisam znao, mislio sam da je u Parizu: tako ćete imati da pređete samo petnaest milja umesto trideset.

— Baš ste mudri! Ako pređem petnaest milja u svom novom odelu, ono više neće biti za nošenje, i umesto da ga prodam za trideset zlatnika, biću prisiljen da ga prodam za petnaest.

— Dajte ga pošto hoćete, ali meni je potrebno još jedno postavljenje za počasnu gospođicu.

— Pa dobro. A za koga? Postoje znači dve gospođice Montale?

— Nevaljalče! U vama su dve osobe. Vi gutate dva imetka: moj i g. grofa de Giša.

— Mogli ste reći, g. de Giša i vaš.

— To je tačno, čast svakome; ali ja se vraćam na svoje postavljenje.

— Grešite.

— Dokažite mi to.

— Dragi prijatelju, Gospođa će imati svega dvanaest počasnih gospođica; ja sam već za vas dobio ono oko čega se otimaju hiljadu i dvesta žena, i zato je bilo potrebno da pribegnem lukavstvu…

— Da, ja znam da ste hrabro postupili, dragi prijatelju.

— Poznajem svoj posao — reče Manikan.

— Kome to kažete? I zato, kad postanem kralj, obećavam vam nešto.

— A šta to? Da ćete se zvati Malikorn I?

— Ne, nego da ću vas postaviti za svog vrhovnog rukovaoca finansijama; ali ne radi se o tome.

— Nažalost.

— Radi se o tome da mi pribavite još jedno mesto počasne gospođice.

— Dragi prijatelju, da mi obećate i mesec, ne bih se u ovom trenutku pokrenuo.

Malikorn zazvecka novcem u džepu.

— Tu ima dvadeset zlatnika — reče Malikorn.

— A šta mogu sa dvadeset zlatnika, ako boga znate?

— Eh! — odvrati Malikorn malo ljutito, ako ništa drugo, a ono da ih dodate na onih pet stotina koje mu već dugujete!

— U pravu ste, — nastavi Manikan pružajući ponovo ruku — ako posmatram stvari sa te tačke gledišta, mogu da ih primim. Dajte mi ih.

— Pričekajte jedan trenutak, dođavola! Ne radi se samo o tome da se pruži ruka; ako vam dam dvadeset zlatnika, hoću li imati postavljenje.

— Bez svake sumnje.

— Uskoro?

— Danas.

— Oh, pazite dobro, gospodine de Manikane! Vi uzimate suviše veliku obavezu na sebe, a ja vam toliko ne tražim. Trideset milja za jedan dan, to je suviše, to će vas ubiti.

— Ništa mi nije nemoguće, kad treba da obavežem prijatelja.

— Vi ste junak.

— A gde su tih dvadeset zlatnika?

— Evo ih — odgovori Malikorn pokazujući ih.

— U redu.

— Ali, dragi moj gospodine Manikane, vi ćete ih potrošiti samo na poštanske konje.

— Ne, budite spokojni.

— Oprostite mi.

— Ima petnaest milja odavde do Etampa…

— Četrnaest.

— Neka je i tako; četrnaest milja, to znači sedam poštanskih stanica; po dvadeset sua do svake poštanske stanice, to su sedam livri; sedam livri za kola, četrnaest; isto toliko u povratku, dvadeset i osam; isto toliko za prenoćište i za večeru; ta ljubaznost će vas stajati oko šezdeset livri.

Manikan se izduži u svojoj postelji kao zmija, i gledajući svojim krupnim očima pravo u Malikorna, reče mu:

— Imate pravo, moći ću da se vratim tek sutra.

I on uze dvadeset zlatnika.

— Onda, pođite.

— Pošto mogu da se vratim tek sutra, imamo vremena.

— Vremena?

— Imamo vremena da se kockamo.

— U šta hoćete da se kockamo?

— U vaših dvadeset zlatnika, dovraga!

— A neću, vi uvek dobijate.

— Onda se sa vama kladim.

— U šta.

— U drugih dvadeset zlatnika.

— A u čemu bi bila opklada?

— Evo. Rekli smo četrnaest milja da odem u Etamp.

— Da.

— Četrnaest da se vratim.

— Da.

— Prema tome, dvadeset i osam milja.

— Svakako.

— Za tih dvadeset i osam milja, daćete mi, nadam se, četrnaest sati vremena?

— Dajem vam ih.

— Jedan sat, da nađem grofa de Giša?

— Neka bude.

— I jedan sat da on napiše pismo Gospodinu?

— Tako je.

— Ukupno, šesnaest sati.

— Računate kao g. Kolber.

— Sad je podne?

— Pola jedan.

— Gle! Imate lep časovnik.

— Šta ste ono rekli?… — reče Malikorn stavljajući časovnik u džep od prsluka.

— Da, zbilja, predložio sam vam da dobijem od vas dvadeset zlatnika kladeći se u onih dvadeset koje ste mi pozajmili, da ćete imati pismo grofa de Giša kroz…

— Kroz koliko?

— Kroz osam sati.

— Imate li krilatog konja?

— To je moja stvar. Ostajete li još uvek pri opkladi?

— Imaću grofovo pismo kroz osam sati?

— Hoćete.

— Sa potpisom?

— Da.

— U rukama?

— U rukama.

— U redu, onda se kladim — odgovori Malikorn, radoznao da sazna kako će se taj prodavac odela izvući iz cele te stvari.

— Je li ugovoreno.

— Ugovoreno.

— Dodajte mi pero, mastilo i hartiju.

— Evo.

— Uh!

Manikan se podiže uzdišući, i nalaktivši se na levu ruku, napisa najlepše što je umeo, sledeće redove:

Važi za jedno mesto počasne gospođice kod Gospođe, što g. grof de Giš uzima na sebe da izdejstvuje po viđenju.

De Manikan.

Pošto je završio taj težak posao, Manikan se ponovo opruži u postelji.

— Pa onda? — upita Malikorn. — Šta to treba da znači?

— To znači, ako vam se žuri da dobijete pismo grofa de Giša za Gospodina, ja sam dobio opkladu.

— Kako to?

— Čini mi se da je to jasno; uzećete ovu hartiju.

— Da.

— Krenućete umesto mene.

— A! A, tako!

— Dobro!

— Za šest sati vi ćete biti u Etampu; kroz sedam sati imaćete grofovo pismo, i ja ću dobiti opkladu ne mičući se iz postelje, što je povoljno i za mene i za vas, uveren sam.

— Zbilja, Manikane, vi ste veliki čovek.

— Pa ja to znam.

— Dakle, ja polazim za Etamp.

— Polazite.

— Otići ću kod grofa de Giša sa ovim nalogom.

— I on će vam dati isti takav za Gospodina.

— Onda polazim za Pariz.

— Otići ćete kod Gospodina sa nalogom grofa de Giša.

— Gospodin će pristati?

— Odmah.

— I ja ću dobiti svoje postavljenje?

— Imaćete ga.

— Ah!

— Nadam se da je to ljubazno od mene, šta kažete?

— Divno!

— Hvala.

— Vi, dakle, dobijate od grofa de Giša sve što hoćete, zar ne, dragi Manikane?

— Sve, izuzev novaca.

— Dođavola! Taj je izuzetak nezgodan; ali, najzad, kada biste mu tražili mesto novca…

— Šta?

— Nešto važno.

— Šta vi nazivate važnim?

— Pa eto, kad bi neko od vaših prijatelja tražio od vas neku uslugu?

— Ne bih mu je učinio.

— Samoživče!

— Ili bih ga bar upitao kakvu bi on meni protivuslugu učinio.

— U dobri čas! Pa lepo! Sad vam se obraća taj prijatelj.

— Vi ste taj prijatelj, Malikorne?

— Da, ja sam.

— Ah, tako! Vi ste znači vrlo bogati?

— Imam još pedeset zlatnika.

— Taman toliko koliko mi je potrebno. Gde su tih pedeset zlatnika?

— Tu — odgovori Malikorn, udarajući se po džepu od prsnika.

— Onda govorite, dragi moj, šta vam je potrebno? — Malikorn ponovo uze mastilo, pero i hartiju, i pruži ih Manikanu.

— Pišite — reče mu on.

— Govorite mi u pero.

— „Važi za jedno mesto u domu Gospodina.”

— Oh, — reče Manikan dižući pero — mesto u domu Gospodina za pedeset zlatnika?

— Niste dobro čuli, dragi moj.

— Šta ste ono kazali?

— Rekao sam pet stotina.

— A tih pet stotina?

— Evo ih.

Manikan je gutao očima fišek novca; ali ga je Malikorn, ovoga puta, držao dalje od njega.

— Ah! Šta kažete na to? Pet stotina zlatnika.

— Kažem da je to džabe, dragi moj, — reče Manikan uzimajući ponovo pero — i da ćete iscrpsti kredit koji uživam; govorite.

Malikorn nastavi:

— „ …koje će moj prijatelj grof de Giš izdejstvovati kod Gospodina za mog prijatelja Malikorna.”

— Evo, reče Manikan.

— Izvinite, zaboravili ste da potpišete.

— Gle, zaista! A pet stotina zlatnika?

— Evo dvesta pedeset.

— A onih drugih dvesta pedeset?

— Kad budem dobio mesto.

Manikan se namršti.

— Onda mi vratite moju preporuku.

— Šta ćete s njom?

— Da dodam jednu reč.

— Jednu reč?

— Da, samo jednu.

— Koju?

— „Hitno”.

Malikorn vrati preporuku; Manikan dodade tu reč.

— U redu! — reče Malikorn uzimajući hartiju.

Manikan poče da broji zlatnike.

— Nedostaje dvadeset — reče on.

— Kako to?

— Onih dvadeset koje sam dobio.

— Kad?

— Kad sam se kladio sa vama da ćete imati pismo vojvode od Giša kroz osam sati.

— Tačno je.

I on mu dade dvadeset zlatnika.

Manikan poče da zgrće svoje zlato šakama i da ga prosipa po svojoj postelji.

— Evo i drugog postavljenja, — promrmlja Malikorn sušeći pismo — postavljenja koje na prvi pogled izgleda da me više staje nego prvo, ali…

Zatim ućuta, i sad on uze pero i napisa gospođici Montale:

„Gospođice, javite svojoj prijateljici da može očekivati svakog časa svoje postavljenje; polazim da mi ga potpišu; preći ću osamdeset i šest milja iz ljubavi prema vama…”

Zatim, nastavljajući prekinutu rečenicu, uz demonski osmeh:

— Evo jednog postavljenja koje na prvi pogled izgleda da me staje više nego ono prvo; ali… nadam se da će i korist odgovarati izdacima i da ću na gospođici de La Valijer zaraditi više nego na gospođici Montale, ili… ili onda, ne zvao se više Malikorn. Zbogom Manikane.

I on iziđe.

LXXXI

DVORIŠTE PALATE GRAMON

Kad je Malikorn stigao u Etamp, saznao je da je grof de Giš malo pre toga pošao za Pariz.

On se odmori dva sata i spremi se da nastavi put.

U toku noći on stiže u Pariz i odsede u jednom malom hotelu gde beše uobičajio da odseda kad je odlazio u prestonicu i sutradan u osam časova, on se pojavi u palati Gramon.

Malikorn je stigao u poslednjem trenutku.

Grof de Giš se spremao da se oprosti sa Gospodinom pre svoga polaska za Avr, kuda je cvet francuskog plemstva pošao da dočeka Gospođu kad bude stigla iz Engleske.

Malikorn kaza Manikanovo ime i bi odmah uveden.

Grof de Giš se nalazio u dvorištu palate Gramon gde je pregledao svoja kola i konje koje su konjušari i kočijaši provodili ispred njega.

Grof je hvalio ili kudio pred svojim dobavljačima i svojom poslugom, odela, konje i konjsku opremu koju mu behu doneli, kada mu usred tog važnog posla pomenuše Manikanovo ime.

— Manikan? — uzviknu on. — Pa što, dovraga, ne ulazi! Neka uđe.

I on pođe nekoliko koraka prema vratima.

Malikorn se uvuče kroz ta poluotvorena vrata, i gledajući grofa de Giša koji je bio iznenađen što vidi nepoznato lice umesto onog koje je očekivao, on mu reče:

— Oprostite, gospodine grofe, ali mislim da su pogrešili: prijavili su vam Manikana, a ja sam samo njegov izaslanik.

— A tako! — reče de Giš hladnije — A šta mi vi donosite?

— Jedno pismo, gospodine grofe.

Malikorn mu pruži prvu preporuku, i posmatraše grofovo lice.

Ovaj pročita i poče da se smeje.

— Opet! Još jednu počasnu gospođicu? Nije nego! Pa taj ugursuz Manikan se zauzima za sve počasne gospođice u Francuskoj?

Malikorn se pokloni.

— A zašto nije on lično došao? — upita on.

— U postelji je.

— Dođavola! Zar opet nema novaca?

Malikorn sleže ramenima.

— Ali šta radi sa svojim novcem?

Malikorn napravi pokret koji je trebalo da znači da o tome i on ne zna ništa više od grofa.

— Ali u tom slučaju neka uzajmi na poverenje — nastavi de Giš.

— Ah! Ja mislim da je po sredi nešto drugo.

— Šta?

— Što Manikan uživa poverenje samo kod vas, gospodine grofe.

— Ali onda znači da on neće biti u Avru?

Malikorn učini opet isti pokret.

— To je nemoguće, svi će tamo biti!

— Nadam se, gospodine grofe, da on neće propustiti tako lepu priliku.

— Trebalo bi da je već u Parizu.

— Poći će prečicom, da bi nadoknadio izgubljeno vreme.

— A gde je on sad?

— U Orleanu.

— Gospodine, — reče mu de Giš poklonivši se — izgleda mi da ste čovek od ukusa.

Malikorn je imao na sebi Manikanovo odelo. Sada se on pokloni.

— Ukazujete mi veliku čast, gospodine — reče on.

— Sa kime imam zadovoljstvo da govorim?

— Ja se zovem Malikorn, gospodine.

— Gospodine de Malikorne, kako vam izgledaju ove kožne navlake za pištolje?

Malikorn je bio bistar čovek; on je shvatao u čemu je stvar. Uostalom ono de, stavljeno ispred njegovog imena izjednačavalo ga je sa čovekom koji mu se obraćao.

On pogleda kožne navlake, kao čovek koji se u to dobro razume, a zatim odgovori bez oklevanja:

— Malo su teške, gospodine.

— Jeste li videli, — primeti de Giš sedlaru — gospodin, koji je čovek od ukusa, nalazi da su vaše navlake teške: šta sam vam maločas rekao?

Sedlar se izvini.

— A šta kažete za onog konja? — upita de Giš — I njega sam tu skoro kupio.

— Po izgledu, čini mi se da je savršen, gospodine grofe; ali da bih mogao da vam kažem svoje mišljenje, trebalo bi da ga pojašem.

— Pa lepo, pojašite ga, gospodine de Malikorne, i napravite s njim nekoliko krugova jahačkom stazom.

Dvorište palate je bilo u stvari tako podešeno da je moglo da posluži, kada zatreba, i kao jahačnica.

Malikorn, sasvim slobodno uze zajedno vođice i jahačku uzdu, dohvati levom rukom grivu, stavi nogu na uzengiju, podiže se i uskoči u sedlo.

Prvi put obiđe dvorište korakom. Drugi put kasom.

A treći put u trku.

Zatim se zaustavi blizu grofa, sjaha, i dobaci uzdu konjušaru u ruke.

— Pa lepo! — reče mu grof — Šta mislite, gospodine de Malikorne?

— Gospodine grofe, — odgovori Malikorn — ovaj je konj meklemburškog soja. Zagledajući da li je džem dobro uglavljen, video sam da mu je sedma godina. To je doba za obuku bojnog konja. Prednji deo mu je vitak. Konj pljosnate glave, kažu, nikad ne zamara jahačevu ruku. Greben je malo nizak. Po onome kako sapi padaju, moglo bi se posumnjati da je čistog nemačkog soja. Mora da ima engleske krvi. Živinče ima prave noge ali ih pri kasanju zabacuje; čovek mora da mu menja kas. Treba obratiti pažnju na potkov. Inače se njime lako rukuje. Pri jahanju u krug, i kad menja nogu, nalazim da se njime da lako upravljati.

— Dobro ste ocenili, gospodine de Malikorne — odgovori grof. — Vi ste dobar poznavalac.

Zatim, okrećući se prema njemu, on mu reče:

— Imate divno odelo. Sigurno da ne dolazi iz unutrašnjosti; tako lep kroj se ne viđa ni u Turu ni u Orleanu.

— Ne, gospodine grofe, stvarno, ovo odelo dolazi iz Pariza.

—Da, odmah se vidi… Ali vratimo se na našu stvar… Manikan, dakle, hoće da se postavi još jedna dvorska dama.

— Vi vidite šta vam piše, gospodine grofe.

— A koja je bila ona prva?

Malikorn oseti da mu je vatra udarila u lice.

— Jedna dražesna dvorska gospođica, — pohita da odgovori — gospođica de Montale.

— A! Vi je poznajete, gospodine?

— Da, poznajem je, to je moja verenica, ili će uskoro to biti.

— Onda je druga stvar… Najsrdačnije vam čestitam! — uzviknu de Giš, na čijim je usnama već lebdela šala dvoranina, ali koga je naziv verenica koji je Malikorn dao gospođici de Montale, opomenuo na poštovanje koje se duguje ženama.

— A drugo postavljenje, za koga je ono? — upita de Giš — Da nije za Manikanovu verenicu?… U tom slučaju ja je žalim. Jadnica! Imaće za muža lolu.

— Nije, gospodine grofe, drugo postavljenje je za gospođicu de la Bom Le Blan La Valijer.

— Ne poznajem je — reče de Giš.

— Ne poznajete je? Tako je, gospodine — reče Malikorn smešeći se sad on.

— U redu! Razgovaraću sa Gospodinom. Kad govorimo o njoj recite, je li ona iz plemićke porodice!

— Iz vrlo dobre kuće, počasna gospođica Gospođe, udove kraljevog strica.

— Vrlo dobro! Hoćete li da pođete sa mnom kod Gospodina?

— Rado, ako mi ukažete tu čast.

— Imate li svoje kočije?

— Nemam, došao sam na konju.

— U tom odelu?

— Ne, gospodine; došao sam iz Orleana poštanskim konjem i presvukao sam svoje putničko odelo da bih izašao pred vas.

— A, tako je, rekli ste mi, da dolazite iz Orleana.

I on strpa u džep, zgužvavši ga, de Manikanovo pismo.

— Gospodine, — reče mu Malikorn bojažljivo — čini mi se da niste sve pročitali.

— Kako nisam sve pročitao?

— Niste, bila su dva pisma u istom omotu.

— A! Jeste li sigurni?

— Oh, sasvim siguran.

— Hajde da vidimo.

I grof ponovo otvori omot.

— Ah, boga mi, imate pravo — reče on i razvi pismo koje još nije bio pročitao. — Odmah sam pomislio, još jedna preporuka za mesto kod Gospodina; oh, pa taj Manikan ne zna šta je dosta. Pazi zlikovca! Znači on time trguje?

— Ne, gospodine grofe, hoće da ga pokloni.

— Kome?

— Meni, gospodine.

— Zašto to niste odmah rekli, dragi gospodine de Movezkorne.

— Malikorne!

— Oh, oprostite, mešam; zbog latinskog mi je ostala rđava navika iz vremena kada sam učio o poreklu reči. Zašto, dođavola, uče dečake iz dobrih kuća latinskom? Mala⁵⁷: mauvaise. Vi razumete, to je jedno isto. Opraštate mi, zar ne, gospodine de Malikorne?

— Tronut sam vašom dobrotom, gospodine; ali zbog toga baš hoću da vam kažem jednu stvar.

— Koju stvar, gospodine?

— Ja nisam plemić: imam dobro srce, pomalo duha, ali se zovem Malikorn, sasvim kratko.

— Pa šta je s tim! — uzviknu de Giš gledajući obešenačko Malikornovo lice — Vi mi, gospodine Malikorne, ostavljate utisak prijatnog čoveka. Vaš izgled mi se sviđa, gospodine Malikorne; mora da imate neverovatno dobre osobine kada ste mogli da se dopadnete onom samoživcu de Manikanu. Budite iskreni, vi ste neki svetac koji je sišao na zemlju.

— Zašto tako mislite?

— Dođavola! Pa da bi vam on nešto poklonio. Zar niste rekli da hoće da vam pokloni neko mesto kod kralja?

— Oprostite, gospodine grofe; ako dobijem to mesto, neće mi ga on dati nego vi.

— A zatim on vam ga sigurno ne bi dao baš bez ikakve naknade.

— Gospodine grofe…

— Stanite: postoji neki Malikorn u Orleanu… Pa da! Tako je! Onaj koji zajmi novac G. Princu.

— Mislim da je to moj otac, gospodine.

— Eto vidite! G. Princ zajmi od oca, a taj strahoviti proždrljivac de Manikan iskorišćava sina. Pazite, gospodine, ja ga poznajem; on će vas oglodati do kostiju, sto mu gromova!

— Samo, ja zajmim bez kamate, gospodine — reče Malikorn smešeći se.

— Dobro sam rekao, gospodine Malikorne, vi ste neki svetac, ili nešto tome slično. Dobićete svoje postavljenje, ili ne bio ja koji sam.

— Oh, gospodine grofe, kako sam vam zahvalan! — odgovori Malikorn ushićen.

— Hajdemo kod Gospodina, dragi moj gospodine Malikorne, hajdemo kod Gospodina.

I de Giš priđe prema vratima, dajući znak Malikornu da pođe za njim.

Ali u trenutku kad je trebalo da prekorači prag, neki mladić se pojavi ispred njih.

To je bio neki otmen čovek između dvadeset i četiri i dvadeset i pet godina, bleda lica, tankih usana, sjajnih očiju, smeđe kose i obrva.

— A, dobar dan! — reče on naglo, odgurnuvši tako reći Giša ka sredini dvorišta.

— Gle, vi ste tu, de Varde, u čizmama, sa mamuzama i sa korbačem u ruci!

— Takva oprema odgovara čoveku koji polazi za Avr. Sutra neće biti više ni žive duše u Parizu.

I novi posetilac pozdravi zvanično Malikorna, koji je u ovom lepom odelu izgledao kao neki princ.

— Gospodin Malikorn — reče de Giš svom prijatelju.

De Vard ga pozdravi.

— G. de Vard — reče de Giš Malikornu.

Malikorn ga otpozdravi.

— Hajde recite, de Varde, — nastavi de Giš — vi koji znate sve te stvari: koja se postavljenja mogu još dati na dvoru, ili bolje reći u Gospodinovom domu?

— U Gospodinovom domu? — reče de Vard podižući oči kao da pokušava da se seti. — Stanite malo… Mesto glavnog upravnika konjušnice, čini mi se.

— Oh! — uzviknu Malikorn — Ne govorimo uopšte o takvim mestima, gospodine; moje težnje ne idu tako daleko.

De Vard je bio nepoverljiviji od de Giša, i on odmah prozre Malikorna.

— Stvar je u tome, — reče on mereći ga od glave do pete — što je potrebno biti vojvoda i pripadati najvišem plemstvu pa dobiti taj položaj.

— Sve što ja tražim, — odgovori Malikorn — to je neko sasvim skromno mesto; ja sam beznačajan i ne precenjujem sebe.

— Gospodin Malikorn, koga vidite ovde, — reče de Giš de Vardu — krasan je mladić koji ima samo tu nesreću da nije plemić. Ali vi znate da ja slabo cenim ljude koji su samo plemići.

— Slažem se; — odgovori de Vard — ali ću vam samo primetiti, dragi moj grofe, da onaj ko nije plemić teško može očekivati da uđe u Gospodinovu službu.

— To je istina, — reče grof — dvorski propis je izričan. Dovraga! Dovraga! Na to nismo ni mislili.

— Nažalost, to je velika nesreća za mene — reče Malikorn lako prebledevši. — Velika nesreća, gospodine grofe.

— Ali kojoj ima leka, nadam se — odgovori de Giš.

— Nego šta! — uzviknu de Vard — Lek je već nađen; načinićemo od vas plemića, dragi moj gospodine; Njegova preuzvišenost kardinal Mazaren je samo to i radio od jutra do mraka.

— Polako, polako, de Varde! — reče mu grof — Ostavite se rđavih šala; ne pristoji se da se među sobom šalimo na takav način; plemstvo se može kupiti, to je istina, ali to je već dovoljno velika nesreća, da ne bi trebalo da se plemići tome rugaju.

— Vere mi, pravi si puritanac, kako kažu Englezi.

— G. Vikont de Braželon — prijavi jedan sluga u dvorištu, kao da je u salonu.

— Ah! Dragi Raule, hodi, hodi ovamo. I ti u čizmama! I sa mamuzama! Znači, dakle, putuješ?

Braželon priđe okupljenim mladićima i pozdravi se na ozbiljan i ljubazan način koji mu je bio svojstven. Njegov je pozdrav bio naročito upućen de Vardu, koga nije uopšte poznavao, i čije su crte lica postale čudno hladne kad se Raul pojavio.

— Dragi prijatelju, — reče on de Gišu — došao sam da te zamolim da mi praviš društvo. Hoćemo li u Avr?

— Ah, pa to je kako se samo poželeti može! To je divota! Divno ćemo putovati. Gospodin Malikorn, g. de Braželon. A g. de Varde, da te predstavim.

Mladići se ukrućeno pozdraviše. Izgledalo je kao da dve različite prirode ispituju jedna drugu. De Vard je bio ulizica, lukav, dvoličan; Raul ozbiljan, plemenit, čestit.

— Pomozi, Raule, da se de Vard i ja složimo.

— Povodom čega.

— Povodom plemstva.

— Ko će se u tome bolje razumeti, ako ne neko ko pripada porodici Gramon?

— Ne treba da mi laskaš, nego da mi daš svoje mišljenje.

— Treba pre svega da znam oko čega ste se prepirali.

— De Vard tvrdi da se preteruje sa davanjem plemićkih titula, ja tvrdim da je titula nepotrebna čoveku.

— I ti si u pravu — odgovori de Braželon mirno.

— Ali i ja, — nastavi uporno de Vard — i ja tvrdim, gospodine vikonte, da sam u pravu.

— A šta ste vi kazali, gospodine?

— Rekao sam da se u Francuskoj sve čini da bi se omalovažavali plemići.

— A ko to čini? — upita Raul.

— I sam kralj; on se okružuje ljudima koji ne bi bili u stanju da dokažu ni svoje četvrto koleno.

— Koješta! — odvrati de Giš — Ne znam, gde ste, vraga, to pronašli, de Varde.

— Jedan primer samo.

I de Vard pogleda u Braželona.

— Reci.

— Znaš li ko je došao za vrhovnog zapovednika musketara; na položaj koji više vredi nego zvanje i dostojanstvo pera; koji je viši nego položaj maršala Francuske?

Raul poče da crveni, pošto je video našta de Vard cilja.

— Ne znam; ko je naimenovan? U svakom slučaju nije odavno; pošto je još pre osam dana mesto bilo upražnjeno, i dokaz je tome što ga je kralj odbio Gospodinu koji ga je tražio za jednog svog štićenika.

— E pa vidiš! Dragi moj, kralj ga je odbio Gospodinovom štićeniku, da bi ga dao vitezu d'Artanjanu, jednom gaskonjskom kadetu, koji je trideset godina vukao svoj mač čekajući pred tuđim vratima.

— Oprostite, gospodine, što vas ovde prekidam, — reče Raul bacivši oštar pogled na de Varda — ali mi izgleda da ne poznajete čoveka o kome govorite.

— Ja ne poznajem g. d'Artanjana! Bože moj! A ko njega ne poznaje?

— Oni koji ga poznaju, gospodine, — nastavi Raul mirnije i hladnije — moraju priznati da iako nije tako plemenite krvi kao kralj, što nije njegova krivica, da je ravan svim kraljevima sveta po hrabrosti i po čestitosti. Eto, to je moje lično mišljenje, gospodine, a bogu hvala, ja poznajem g. d'Artanjana od svog rođenja.

De Vard je hteo da odgovori, ali ga de Giš prekide.

LXXXII

GOSPOĐINA SLIKA

De Giš je sasvim dobro osetio da će prepirka da se zaoštri.

Stvarno, u de Braželonovom pogledu bilo je nečeg nesvesno neprijateljskog.

U de Vardovom pogledu moglo se primetiti kao da se on priprema za napad. Iako nije bio svestan toga kakva osećanja uzbuđuju njegova dva prijatelja, de Giš je pomišljao da spreči ispad, bilo jednog, bilo drugog, a možda i obojice, jer je ocećao da svađa tek što nije počela.

— Gospodo, — reče on — vreme je da se rastanemo, treba da svratim do Gospodina. Zakažimo sastanak: ti, de Varde, pođi sa mnom u Luvr; ti, Raule, budi ovde domaćin, i pošto si ti upoznat sa svim onim što se ovde dešava, pogledaj malo da sve bude spremno za moj polazak.

Raul, koji je bio čovek koji niti traži sukob, niti ga se plaši, klimnu glavom u znak pristanka, i sede na klupu, na suncu.

— Vrlo dobro, — reče mu de Giš — ostani tu Raule i traži da ti pokažu ona dva konja koja sam kupio; reći ćeš mi šta misliš, pošto sam ih kupio pod uslovom da se ti složiš sa kupovinom. Sad se setih, oprosti, zaboravio sam da te pitam kako je g. grof de La Fer.

I izgovarajući te reči, on posmatraše de Varda, pokušavajući da vidi kako će na njega delovati ime Raulovog oca.

— Hvala, odgovori mladić, g. grof je dobro.

Iz očiju de Varda sevnu mržnja.

De Giš se pretvarao da nije primetio taj izraz mržnje u njegovim očima i pružajući ruku Raulu, on mu reče:

— Dogovorili smo se, je li, Braželone, ti ćeš doći po nas u dvorište Pale-Roajala?

Zatim, dajući znak de Vardu, koji se klatio s noge na nogu, da pođe sa njim, on reče:

— Mi polazimo; pođite sa nama gospodine Malikorne.

Kad ču to ime Raul uzdrhta.

Činilo mu se da je već jedanput čuo to ime, ali nije mogao da se seti kojom prilikom. I dok se on trudio da se seti toga, pomalo zamišljen a pomalo razdražen razgovorom sa de Vardom, tri mladića pođoše prema Pale-Roajalu, gde je stanovao Gospodin.

Malikorn je shvatio dve stvari.

Prvo, da su dva mladića imala nešto da razgovaraju.

Drugo, da ne bi trebalo da ide sa njima uporedo.

I on ostade pozadi.

— Jeste li poludeli? — reče de Giš svom drugu kad odmakoše nekoliko koraka od palate Gramon — Napadate g. d'Artanjana i to pred Raulom!

— Pa šta je s tim? — odgovori de Vard.

— Kako, šta je?

— Pa eto tako je: je li zabranjeno napadati g. d'Artanjana?

— Pa vi dobro znate da je g. d'Artanjan četvrti deo one tako slavne i tako opasne zajednice koju su nazivali: Musketari.

— Pa neka je i tako; ali ne vidim zašto bi me to sprečilo da mrzim g. d'Artanjana.

— A šta vam je on učinio?

— Oh! Meni ništa.

— A zašto ga onda mrzite?

— Pitajte to sen moga oca.

— Zbilja, dragi moj de Varde, vi me čudite: g. d'Artanjan nije od onih ljudi koji bi ostavio neprečišćene račune sa svojim neprijateljem. Vaš otac, kako sam slušao, bio je prek čovek. Međutim, nema tako strašnih uvreda koje se ne bi dale sprati krvlju u jednom dobrom i poštenom dvoboju sa mačevima.

— Šta ćete, dragi prijatelju, ta je mržnja postojala između moga oca i g. d’Artanjana; on mi je, još dok sam bio dete, pričao o toj mržnji, i to je poseban amanet koji mi je ostavio uz ostalo nasleđe.

— A predmet te mržnje bio je samo g. d'Artanjan?

—Oh, g. d’Artanjan je bio isuviše prisno vezan za svoja tri prijatelja, da se suvišak te mržnje ne bi izlio i na njih; ona je tolika, verujte mi, da se ni oni ne bi mogli da požale na svoj deo, ako bi se za to ukazala prilika.

De Giš je upirao pogled u de Varda; on uzdrhta videvši mladićev bledi osmejak. Nešto kao predosećanje prože mu misao; on pomisli u sebi da je među plemićima prošlo vreme ljutih borbi mačevima, ali da mržnja koja se izliva u dubini srca, umesto da izbije na površinu, ostaje i dalje mržnja; da je pokatkad osmeh isto toliko zloban kao i pretnja i da ukratko, posle očeva koji su se mrzeli iz dubine duše i borili mišicom, dolaze sinovi; da će se i oni mrzeti iz dubine duše, ali da će se boriti samo spletkama ili izdajom.

Ali kako nije verovao da će se Raul poslužiti izdajom ili spletkom, on je baš za Raula i strepeo.

Ali dok su te crne misli zamračivale de Gišovo čelo, de Vard je uspeo da se potpuno savlada.

— Uostalom, — reče on — ja ne mrzim lično g. de Braželona, ja ga ne poznajem.

— U svakom slučaju, de Varde, — reče mu de Giš dosta strogo — ne zaboravite jedno, Raul je moj najbolji prijatelj.

De Vard se pokloni.

Razgovor se zaustavi na tome, mada je de Giš pokušavao sve da bi mu iščupao tajnu; ali je de Vard nesumnjivo bio rešen da ne kaže ništa više i ostao je nedokučiv.

De Giš se nadao da će imati više sreće sa Raulom.

U tom trenutku, oni stigoše pred Pale Roajal, oko koga je bila gomila radoznalog sveta.

Gospodinova vojna kuća je čekala na njegovu zapovest da pojaše i da prati izaslanike koji su imali da dovedu mladu princezu.

Ta raskoš u konjima, oružju i livrejama, bila je naknada za ogromne izdatke koji su bili pokriveni porezima, zahvaljujući tome, što je narod u to vreme pristajao da plaća i što su odanost i poštovanje prema kraljevima bili predavani sa kolena na koleno.

Mazaren je rekao: „Pustite ih neka pevaju, samo ako plaćaju.”

Luj XIV je govorio: „Pustite ih neka gledaju.”

Gledanje je zamenilo pevanje: moglo se još gledati, ali se nije moglo više pevati.

G. de Giš ostavi de Varda i Malikorna pri dnu velikog stepeništa; a on, koji je delio Gospodinovu naklonost s vitezom de Lorenom — koji mu se ljubazno osmejkivao, ali koji ga nije trpeo — pope se pravo kod Gospodina.

Zatekao je mladog princa kako se ogleda u ogledalo i kako stavlja rumenilo na lice.

U jednom uglu sobe, g. vitez de Loren beše se ispružio na jastuke; igrao se kao kakva žena sa svojom dugom plavom kosom koju su mu malo pre toga ukovrčili.

Princ se okrenu kad ču korake, i spazivši grofa, reče mu:

— Ah, to si ti, Giše! Hodi ovamo i reci mi istinu.

— Hoću, Vaše visočanstvo, vi znate da je to moja mana.

— Zamisli, Giše, da mi je ovaj pakosni vitez zadao bol.

Vitez slegnu ramenima.

— A kako to? — upita de Giš. — To inače nije običaj g. viteza.

— Evo kako: on tvrdi da je gospođica Anrijeta lepša kao žena, nego ja kao muškarac.

— Vaše visočanstvo, — reče de Giš, nabravši obrve — tražili ste od mene istinu.

— Jesam — odgovori Gospodin, skoro drhteći.

— Pa lepo, ja ću vam je reći.

— Ne žuri, Giše, — uzviknu princ — imaš vremena; gledaj me pažljivo i seti se dobro kako izgleda Gospođa; uostalom, evo njene slike. Drži.

I on pruži malu sliku, umetnički izrađenu.

De Giš uze sliku i dugo je posmatraše.

— Časti mi, Vaše visočanstvo, — reče on — ovo je lice prekrasno.

— Ali sad pogledaj mene, ta pogledaj me! — uzviknu princ pokušavajući da privuče na sebe pažnju grofa, koji je bio sav zadubljen u posmatranje slike.

— Stvarno, to je divno! — prošaputa de Giš.

— Eh, rekao bi čovek da nikada nisi video tu devojčicu.

— Video sam je, Vaše visočanstvo, to je istina, ali je otada prošlo već pet godina, i izgled devojčice od dvanaest godina u mnogome se izmeni kad ona postane mlada devojka od sedamnaest.

— Da čujem najzad tvoje mišljenje, reci ga; ta kaži, već jednom!

— Moje je mišljenje da je slika sigurno ulepšana, Vaše visočanstvo.

— Oh, pre svega, to da, — odgovori princ likujući — sigurno da jeste; ali pretpostavi da nije ulepšana i reci mi svoje mišljenje.

— Visočanstvo, Vaša svetlost je srećna što ima takvu divnu verenicu.

— U redu, to je tvoje mišljenje o njoj; ali o meni?

— Moje je mišljenje, visočanstvo, da ste isuviše lepi za muškarca.

Vitez de Loren poče iz glasa da se smeje.

Gospodin je razumeo koliko je mišljenje grofa de Giša bilo nepovoljno po njega. On nabra obrve.

— Moji su mi prijatelji malo naklonjeni — reče on.

De Giš ponovo pogleda sliku; ali posle nekoliko trenutaka posmatranja, vraćajući je nerado Gospodinu, on reče:

— Zaista, Vaše visočanstvo, više bih voleo deset puta da posmatram Vašu svetlost, nego još jedanput Gospođu.

Bez sumnje da je vitez nazreo nešto tajanstveno u tim rečima koje princ nije razumeo, pošto on uzviknu:

— Pa lepo! Onda se vi oženite njome.

Gospodin je i dalje stavljao rumenilo na lice; a pošto završi, on pogleda ponovo sliku; zatim se pogleda u ogledalu i nasmeši.

Svakako da je bio zadovoljan upoređivanjem.

— Uostalom, ljubazno je od tebe što si došao, — reče on de Gišu — bojao sam se da ćeš otići, a da nećeš doći da mi kažeš zbogom.

— Vaše visočanstvo me isuviše dobro poznaje da bi moglo da poveruje da bih učinio takvu jednu neprijatnost.

— A zatim, sigurno imaš nešto da zatražiš od mene pre nego što napustiš Pariz?

— Pa eto! Vaše visočanstvo je tačno pogodilo; odista, imam da ga zamolim da mi nešto učini.

— Dobro! Govori.

Vitez de Loren se beše sav pretvorio u oko i u uho; izgledalo mu je da bi podariti milost nekom drugom značilo njemu nešto uskratiti.

I pošto je de Giš oklevao, princ upita:

— Radi li se o novcu? To bi došlo u zgodan čas, sad sam prebogat; gospodin vrhovni rukovalac finansijama mi je poslao pedeset hiljada zlatnika.

— Zahvaljujem Vašem visočanstvu; ali se ne radi o novcu.

— A o čemu se radi? Reci.

— O postavljenju jedne počasne gospođice.

— Do sto đavola, Giše! — reče mu prezrivo princ — Kakav ti to zaštitnik postaješ; zar ćeš mi uvek govoriti samo o brbljušama?

Vitez de Loren se nasmeši; on je znao da kraljev brat ne mari kad se neko zauzima za žene.

— Vaše visočanstvo, — odgovori grof — ne zauzimam se ja neposredno za ličnost koju sam vam spomenuo, već jedan moj prijatelj.

— Tako! Onda je to nešto drugo; a kako se zove ta štićenica tvog prijatelja?

— Gospođica de la Bom Leblan de La Valijer, koja je već počasna dama Gospođe udove.

— Pih! Ćopavica! — reče vitez de Loren protežući se na svom jastuku.

— Ćopavica! — ponovi princ — I Gospođa treba to da gleda? Vere mi, neće, to bi bilo isuviše opasno za njenu trudnoću.

Vitez de Loren prsnu u smeh.

— Gospodine viteže, — reče de Giš — to što vi činite nije nimalo velikodušno: ja molim, a vi hoćete da mi molba ne bude uslišena.

— Ah, izvinite, gospodine grofe, — odgovori vitez de Loren, uznemiren zbog naglaska kojim je grof izgovorio te reči — to mi nije bila namera, i stvarno, mislim da sam pomešao tu gospođicu sa jednom drugom.

— Izvesno, i ja vam tvrdim da ih mešate.

— Dobro, reci, Giše, je li ti mnogo stalo do toga? — upita princ.

— Mnogo, Vaše visočanstvo.

— Onda je u redu! Imaćeš ga; ali mi ne traži više nijedno postavljenje, nema više mesta.

— Ah! — uzviknu vitez — Već je podne; to je vreme kad smo ugovorili da pođemo.

— Terate me, gospodine? — upita de Giš.

— Oh, grofe, kako danas sa mnom rđavo postupate! — odgovori ljubazno vitez.

— Zaboga, grofe! Zaboga, viteže! — reče Gospodin — Ne svađajte se tako; zar ne vidite da me to žalosti?

— A potpis? — upita de Giš.

— Uzmi obrazac za postavljanje iz te fioke i daj mi ga.

De Giš uze taj obrazac jednom rukom, a drugom pruži Gospodinu pero već umočeno u mastilo. Princ potpisa.

— Evo, — reče on, vraćajući mu postavljenje — ali pod jednim uslovom.

— Kojim?

— Da se pomiriš sa vitezom.

— Vrlo rado — reče de Giš.

I on pruži ruku vitezu sa ravnodušnošću koja je ličila na preziranje.

— Pođite, grofe; — reče vitez, koji kao da nije primetio grofovo preziranje — pođite i dovedite nam jednu princezu koja ne ćereta mnogo sa svojom slikom.

— Da, pođi i pohitaj što god brže možeš… Zbilja, koga vodiš sa sobom?

— Dva smela druga.

— Suviše smela — reče vitez. — Postarajte se da ih obojicu vratite čitave, grofe.

— Gadan čovek! — prošaputa de Giš — On svuda prvi nanjuši neko zlo.

Zatim, pozdravivši Gospodina, on iziđe.

Kad iziđe u trem, on diže uvis potpisano postavljenje.

Malikorn pritrča i uze ga, sav drhćući od radosti.

Ali pošto ga je uzeo, de Giš primeti da očekuje još nešto.

— Samo strpljenja, gospodine, strpljenja; — reče svom štićeniku — g. vitez je bio prisutan i bojao sam se da ne uspem ako budem tražio suviše mnogo stvari odjednom. Pričekajte dok se vratim. Zbogom!

— Zbogom, gospodine grofe; hvala vam hiljadu puta — reče mu Malikorn.

— I pošaljite mi Manikana. Zbilja, je li istina da je gospođica de La Valijer hroma?

U trenutku, kad je izgovorio te reči, jedan se konj zaustavi iza njega.

On se osvrte i vide kako Braželon, koji je u tom trenutku ulazio u dvorište, preblede.

Jadni zaljubljeni beše čuo. Malikorn, međutim, koji je već bio van domašaja glasa, ne ču to.

— Zašto se ovde govori o Lujzi? — zapita se Raul. — Oh! neka se onom de Vardu koji se tamo smeši, nikad ne desi da preda mnom izusti i jednu reč o njoj!

— Hajdemo, hajdemo, gospodo! — uzviknu grof de Giš — Krećimo!

U tom se trenutku princ, koji je bio završio sa oblačenjem, pojavi na prozoru.

Cela ga pratnja pozdravi usklicima, a deset minuta kasnije, zastave, lente i pera na šeširima lepršahu se, dok su konji jurili trkom.

LXXXIII

U AVRU

Sav taj skup dvorana, tako sjajan, veseo i ispunjen različitim osećanjima, stiže u Avr četiri dana po polasku iz Pariza. To je bilo oko pet časova uveče; o Gospođi nije bilo još nikakvih vesti.

Nastade traženje stanova, i od tog trenutka grdna pometenost kod gospodara, i silna svađa između slugu. Usred tog meteža, grofu de Gišu se učini da je spazio Manikana.

To je zaista bio on; ali kako je Malikorn prisvojio njegovo najlepše odelo, on je uspeo samo da pronađe i da otkupi neko odelo od ljubičastog somota sa srebrnim vezom.

Giš ga je poznao, kako po odelu tako i po licu. On je često viđao Manikana u tom ljubičastom odelu, poslednjem koje mu beše ostalo.

Grof ugleda Manikana pri svetlosti buktinja, za koje se pre moglo reći da su plamenom lizale nego da su osvetljavale pokriveni ulaz kroz koji se ulazilo u Avr, a koji se nalazio u blizini kule Fransoa I.

Kad je grof video Manikanovo žalosno lice, nije mogao da se ne nasmeje.

— Ej, jadni moj Manikane! — reče mu on — Što si tako ljubičast; zar si u žalosti?

— U žalosti sam, dabome — odgovori Manikan.

— Za kim ili za čim?

— Za mojim plavim odelom sa zlatnim vezom, koje je iščezlo i mesto koga sam mogao da nađem samo ovo; i to sam još morao da štedim da bih ga otkupio.

— Zaista?

— Nego šta, još se čudiš; ostavljaš me bez novaca.

— Ipak si došao, to je glavno.

— Došao sam po očajnim putevima.

— Gde si našao stan?

— Stan?

— Pa da.

— Nemam stana.

De Giš poče da se smeje.

— Dobro, a gde ćeš stanovati?

— Gde i ti.

— Bogami ja ne znam gde ću.

— Kako, ne znaš?

— Svakako da ne; kako hoćeš da znam gde ću stanovati?

— Nisi znači zadržao sobe u hotelu?

— Ja?

— Ti ili Gospodin?

— Nijedan ni drugi nije na to mislio. Avr je veliki, pretpostavljam, i samo da bude konjušnice za dvanaest konja i neke čiste kuće u nekom zgodnom kraju…

— O! ima vrlo čistih kuća.

— U redu! Onda ćemo…

— Ali ne za nas.

— Kako, ne za nas? A za koga?

— Pa za Engleze, razumi!

— Za Engleze?

— Pa da, one su sve zakupljene.

— Ko ih je zakupio?

— G. de Bakingam.

— Šta reče? — odvrati de Giš, koji načulji uši kad se pomenu to ime.

— Pa da, dragi moj, g. de Bakingam. Njegova milost je poslala ulaka; taj je ulak došao pre tri dana i zadržao je sve raspoložive prostorije, koliko ih je bilo u gradu.

— Polako, polako, Manikane, da se razumemo.

— Dovraga! Izgleda mi da je jasno ovo što ti kažem.

— Ali g. de Bakingam ne zauzima čitav Avr, dođavola?

— Ne zauzima ga, to je istina, pošto se još nije iskrcao, ali čim se iskrca, zauzeće ga.

— Oho!

— Vidi se da ti ne poznaješ Engleze; oni boluju od toga da sve prigrabe za sebe.

— Dobro, ali čovek koji ima čitavu kuću na raspoloženju zadovoljava se time, i ne uzima dve.

— Da, ali dva čoveka?

— Dobro, dve kuće; četiri šest, deset ako hoćeš, ali u Avru ima sto kuća!

— Pa lepo, znači da su svih sto uzete u zakup!

— To je nemoguće!

— Ali čuj, tvrdoglavče, kad ti kažem da je g. de Bakingam zakupio sve kuće u blizini one u kojoj će odsesti njeno veličanstvo kraljica udova od Engleske i princeza, njena kći.

— A! Tako nešto, to je zbilja čudno — reče de Vard milujući vrat svog konja.

— Tako je to, gospodine.

— Jeste li sasvim sigurni u to, gospodine de Manikane?

I postavljajući to pitanje, on pogleda ispod oka de Giša, kao da je hteo da ga upita da li je njegov prijatelj pri čistoj svesti.

U međuvremenu mrak se beše spustio i buktinje, paževi, sluge, konjušari, konji i kočije zakrčavahu ulaz kroz gradsku kopiju i trg; zublje su se ogledale u kanalu u koji je nadolazila plima dok se s druge strane nasipa primećivalo mnoštvo radoznalih mornara i građana koji nisu hteli ništa da propuste od tog prizora.

Za vreme tog iščekivanja, Braželon je, kao da ga se ništa nije ticalo, sedeo na konju, malo dalje iza de Giša, i gledao treperenje svetlosti po vodi, i istovremeno udisao sa uživanjem slani miris talasa koji su se sa šumom odbijali o obalu, oblutke i alge, i bacali svoju penu uvis pri svakom udaru.

— Pa na kraju krajeva, — uzviknu de Giš — koji je razlog rukovodio de Bakingama da prigrabi tolike stanove?

— Da, — upita de Vard — koji razlog?

— Oh, jak razlog! — odgovori Manikan.

— Pa dobro, znaš li ga?

— Mislim da ga znam.

— Kaži ga.

— Nagni se.

— Dođavola! Zar se to mora reći šapućući?

— Prosudićeš i sam.

— Dobro.

De Giš se naže.

— Ljubav — reče mu Manikan.

— Sad tek ne razumem.

— Reci da još ne razumeš.

— Izrazi se jasnije.

— Pa eto! Govori se, da je izvesno da će njegovo kraljevsko visočanstvo Gospodin biti najnesrećniji suprug.

— Šta kažeš! Zar vojvoda de Bakingam?…

— To ime donosi nesreću prinčevima francuskog kraljevskog doma.

— Znači da je vojvoda?…

— Do ludila zaljubljen u mladu Gospođu, kako tvrde, i ne želi da joj se iko sem njega približi.

De Giš pocrvene.

— Dobro, hvala! — reče on stežući ruku Manikanu.

Zatim mu reče uspravljajući se:

— Za ime božije! Udesi da ta Bakingamova namera ne dopre do ušiju Francuza, inače Manikane, zablistaće u ovoj zemlji mačevi koji se neće bojati engleskog čelika.

— Najzad, — reče Manikan — niko mi nije dokazao da ta ljubav postoji, i možda je to samo priča.

— Ne, — odgovori de Giš — to mora da je istina.

Mladić i nehotice stisnu zube.

— Pa dobro! Šta se to najzad tebe tiče? Šta se to mene tiče da li će Gospodin biti ono što je bio pokojni kralj? Bakingam otac, za kraljicu; Bakingam sin, za mladu Gospođu; za ostale ništa.

— Manikane! Manikane!

— Pa šta! Dovraga! To je činjenica ili se bar tako govori.

— Ćutite! — reče grof.

— A zašto da ćutim? — odvrati de Vard — Ta činjenica je do krajnosti laskava po francuski narod. Zar niste i vi mog mišljenja, gospodine de Braželone?

— Kakva činjenica? — upita tužno Braželon.

— Što Englezi tako odaju poštu lepoti vaših kraljica i vaših princeza.

— Oprostite, nisam pratio razgovor, i moliću vas da mi objasnite.

— Svakako, trebalo je da G. de Bakingam otac dođe u Pariz, pa da njegovo visočanstvo kralj Luj XIII zapazi da je njegova žena jedna od najlepših ličnosti na francuskom dvoru; a sad treba g. Bakingam sin, da potvrdi, priznanjem koje joj odaje, lepotu jedne princeze francuske krvi. A ubuduće će za pravu lepotu biti proglašena ona koja je izazvala ljubav s one strane mora.

— Gospodine, — odgovori Braželon — ja ne volim da se zbija šala sa takvim stvarima. Mi plemići, mi smo čuvari časti kraljica i princeza. Ako ih mi budemo ismevali, šta će onda raditi sluge?

— O, o, gospodine! — odvrati de Vard, čije uši pocrveneše — Kako treba to da razumem?

— Razumite kako god hoćete, gospodine — odgovori Braželon hladno.

— Braželone! Braželone! — promrmlja de Giš.

— Gospodine de Varde! — uzviknu Manikan, videvši da mladić priteruje svog konja uz Raulovog.

— Gospodo! Gospodo! — reče de Giš — Nemojte davati rđav primer javno, na ulici. De Varde, vi niste u pravu.

— Nisam u pravu! A zašto? Pitam vas.

— Niste u pravu, jer uvek govorite rđavo o nekoj stvari ili o nekoj ličnosti — odvrati Raul, sa svojom nepokolebljivom hladnokrvnošću.

— Budi trpeljiv, Raule — reče mu tiho de Giš.

— I ne tucite se pre no što se budete odmorili; inače neće ništa valjati — reče Manikan.

— Pođimo, pođimo! — dobaci de Giš — Napred, gospodo, napred!

Zatim gurajući u stranu konje i paževe, on prokrči sebi put kroz gomilu, povukavši za sobom celu povorku Francuza.

Jedna velika kapija je bila otvorena; de Giš uđe u dvorište; Braželon, de Vard, Manikan i još tri ili četiri plemića pođoše za njim.

Tu održaše neku vrstu ratnog saveta; većalo se kako da se spase dostojanstvo izaslanstva.

Braželon je bio za to da se poštuje pravo prvenstva.

De Vard je predložio da se grad podvrgne pljački.

Taj se predlog učini Manikanu malo preteran.

On predloži da prvo odspavaju, jer bi to bilo najpametnije.

Na nesreću, da bi njegov predlog bio ostvaren, potrebno je bilo imati dve stvari koje su nedostajale. Kuću i postelje.

De Giš je neko vreme bio zamišljen, zatim reče glasno:

— Ko je uz mene, neka pođe sa mnom!

— I posluga? — upita jedan paž koji se približio skupu.

— Svi! — uzviknu plahoviti mladić. — Hajde, Manikane, vodi nas u kuću u koju treba da se smesti Njeno visočanstvo Gospođa.

Ne sluteći šta grof namerava, njegovi prijatelji pođoše za njim, praćeni gomilom naroda čije klicanje i radost predskazivahu da će ovaj vatreni mladić uspeti da ostvari ono što je zamislio, a o čemu ostali ništa nisu znali.

Sa pristaništa vetar je fijukao i na mahove snažno duvao.

LXXXIV

NA MORU

Sledeći dan osvanu sa manje vetra, mada je on još uvek duvao.

Međutim, sunce se beše rodilo u crvenim oblacima, ogledajući svoje krvave zrake u vrhovima modrih talasa.

Sa visokih osmatračnica na katarkama iščekivalo se sa nestrpljenjem.

Oko jedanaest sati pre podne objaviše da se približava jedan brod; taj brod je plovio razapetih jedara, a dva druga su ga pratila na rastojanju od pola čvora.

Oni su se primicali kao strele koje je izbacivala ruka nekog snažnog strelca, ali je more bilo tako uzburkano, da brzina njihovog kretanja nije sprečavala da se brodovi naginju čas desno, čas levo.

Uskoro se, po obliku brodova i boji zastava, moglo videti da je to engleska flota. Na čelu je plovio brod na kome je bila princeza, i na njemu se vila admiralska zastava.

Odmah se pronese glas da princeza dolazi. Svi francuski plemići otrčaše na pristanište; narod jurnu na obalu i na nasipe.

Dva sata kasnije, ona dva broda se pridružiše admiralskom brodu, i sva tri se, ne usuđujući se bez sumnje da uplove u uzano pristanište, ukotviše između Avra i La Eva.

Čim je pristajanje bilo završeno, admiralski brod pozdravi Francusku sa dvanaest topovskih pucnjeva na koje mu iz tvrđave Fransoa I odgovoriše sa istim tolikim brojem pucnjeva.

Odmah se sto čamaca spremiše da zaplove; oni su bili iznutra pokriveni bogatim tkaninama; bili su namenjeni francuskim plemićima koje je trebalo da prevezu do ukotvljenih brodova.

Ali posmatrajući ih kako se silno klate čak u pristaništu, videći talase kako se uzdižu preko nasipa kao brda i kako se lome o peščanu obalu sa strašnom hukom, svima je bilo jasno da nijedan od tih čamaca neće preći ni četvrtinu rastojanja, koje je trebalo preći da bi se dospelo do brodova, a da se ne izvrne.

Međutim se jedna lađica sprovodnica, uprkos vetru i moru, spremala da isplovi iz pristaništa, da bi se stavila na raspoloženje engleskom admiralu.

De Giš je tražio među svim tim brodićima neku lađicu, jaču od ostalih, sa kojom mu je izgledalo moguće da dospe do engleskih brodova, kad ugleda krmanoša obalskog saobraćaja koji se spremao da krene.

— Raule, — reče on — ne nalaziš li da je sramota za razumne i snažne ljude kao što smo mi da ustuknu pred ovom divljom snagom vetra i vode?

— Baš sam o tome razmišljao u sebi — odgovori Braželon.

— Dobro, hoćeš li da se ukrcamo na tu lađicu i da krenemo? Hoćeš li, de Varde?

— Pazite, udavićete se — reče Manikan.

— I to ne koristeći nikome, — dodade de Vard — i sa protivnim vetrom, kakav ćete imati, nećete nikad stići do brodova.

— Znači, ti odbijaš?

— Odbijam, bogami! Pristao bih rado da izgubim život u borbi protiv ljudi, — reče on gledajući ispod oka Braželona — ali da se veslima borim protiv slanih talasa, to mi se nimalo ne sviđa.

— A ja, — reče Manikan — i kad bih bio siguran da ću dospeti do brodova, ne bih želeo da upropastim jedino pristojno odelo koje mi ostaje; slana voda prska i ostavlja mrlje.

— Znači i ti nećeš? — uzviknu de Giš.

— Ni za živu glavu: i molim te da u to budeš uveren.

— Ali pogledajte! — uzviknu de Giš — Pogledaj de Varde, pogledaj Manikane; sa krova admiralskog broda nas posmatraju princeze.

— Razlog više, dragi prijatelju, da ne bućnemo u vodu pred njima i da ne ispadnemo smešni.

— Je li to tvoja poslednja reč, Manikane?

— Da.

— To je tvoja poslednja reč, de Varde?

— Da.

— Onda ja idem sam.

— Ne, — reče Raul — ja idem s tobom; čini mi se da smo se tako dogovorili.

A Raul, koga ništa nije uzbuđivalo, odmeravao je hladno opasnost koja im je pretila, ali je želeo da učini nešto pred čim je de Vard uzmicao.

Lađica je već polazila; de Giš doviknu krmanošu:

— Hej, vi, tamo na lađi, potrebna su nam dva mesta! I on uvi pet, šest zlatnika u parče hartije i baci ih sa obale u lađicu.

— Izgleda da se ne plašite slane vode, mlada moja gospodo? — reče im sopstvenik lađice.

— Mi se ne plašimo ničega — odgovori de Giš.

— Onda, izvolite, gospodo plemići.

Krmanoš pritera brodić uz obalu i oba mladića skočiše jedan za drugim u lađicu sa istom lakoćom.

— Samo hrabro, deco; — reče im de Giš — ima još dvadeset zlatnika u ovoj kesi, i ako dospemo do admiralskog broda vaši su.

Veslači odmah zaveslaše i brodić pojuri preko talasa.

Svi su sa velikom pažnjom posmatrali polazak; stanovništvo Avra se tiskalo na nasipu; svi su gledali samo u čamac.

Pokatkad slabi čamac kao da se zadržavao za trenutak na vrhovima penušavih talasa, zatim bi najednom zaronio u dno hučnog bezdana i izgledalo je kao da je potonuo.

Ipak, posle čitavog sata borenja, on prispe u vode admiralskog broda sa koga se već behu otisla dva čamca da priteknu u pomoć.

Na uzvišenju pramca admiralskog broda, pod dobro pričvršćenim baldahinom od somota i hermelina, gospođa Anrijeta udova i mlada Gospođa, sa admiralom, grofom od Norfolka, koji je stajao pored njih, posmatrahu sa užasom čamac koji je čas odskakao uvis, a čas tonuo u dubine, a pored čijeg su se tamnog jedra jasno videla kao dva blistava priviđenja, blagorodna lica dvojice francuskih plemića.

Posada naslonjena na ogradu broda, ili sa vrha katarki na koje se beše uspuzala, divila se sa oduševljenjem podvigu ove dvojice neustrašivih mladića, okretnosti krmara i snazi mornara.

Njihov dolazak na brod bi pozdravljen klicanjem.

Grof de Norfolk, lep mladić od svojih dvadeset i šest do dvadeset i osam godina, iziđe im ususret.

De Giš i Braželon se hitro popeše uz stepenice na desnoj strani broda, i u pratnji grofa de Norfolka, koji opet zauze svoje mesto pored princeza, pristupiše da ih pozdrave.

Poštovanje, a naročito izvestan strah koga nije bio svestan, nisu dotle dali grofu de Gišu da pažljivo osmotri mladu Gospođu.

Ona ga je, naprotiv, odmah zapazila i upitala svoju majku:

— Je li to Gospodin u onom čamcu?

Gospođa Anrijeta, koja je bolje poznavala Gospodina nego njena kći, nasmeši se na tu zabludu na koju ju je zavelo njeno samoljublje i odgovori:

— Nije, to je samo g. de Giš, njegov ljubimac.

Kad je to čula princeza je bila primorana da prikrije osećanje spontane blagonaklonosti koje je grof svojom smelošću izazvao.

I dok je princeza postavljala to pitanje, de Giš se najzad usudi da je pogleda, i mogaše da uporedi original sa slikom.

Kad ugleda to bledo lice, te žive oči, tu divnu kestenjastu kosu, ta drhtava usta i taj pozdrav glavom svojstven kraljevima, koji kao da zahvaljuje i hrabri u isto vreme, on se toliko uzbudi, da bi posrnuo da nije Raula bilo tu da ga pridrži.

Začuđen pogled njegovog prijatelja i blagonakloni kraljičin pozdrav učini da de Giš dođe k sebi.

U nekoliko reči on objasni šta mu je stavljeno u dužnost, kaza da je Gospodinov izaslanik, i pozdravi po starešinstvu i po onome kako su mu prilazili, admirala i raznu englesku vlastelu koja je okružavala princezu.

I Raul bi predstavljen i ljubazno primljen; svi su znali za učešće grofa de La Fer u vraćanju na presto kralja Čarlsa II; osim toga, grof je bio taj kome je bilo povereno vođenje pregovora o braku koji je vraćao Francuskoj unuku Anrija IV.

Raul je savršeno govorio engleski; on primi na sebe ulogu tumača između svog prijatelja i mladih engleskih plemića koji nisu znali naš jezik.

U tom se trenutku pojavi jedan mladić upadljive lepote i sjajnog raskošnog odela i oružja. On pristupi princezama koje su razgovarale sa grofom de Norfolk i reče glasom koji je odavao nestrpljenje:

— Izvolite, Gospođe, treba izići na kopno.

Na taj poziv, mlada Gospođa ustade i htede da prihvati ruku koju joj mladić beše pružio sa plahovitošću koja je izražavala različita osećanja, kad admiral stade između mlade Gospođe i novodošavšeg.

— Jedan trenutak, molim, milorde de Bakingame — reče on. — Nemoguće je da se gospođe iskrcaju sada. More je isuviše uzburkano, ali će oko četiri sata verovatno vetar prestati; iskrcaćemo se prema tome tek uveče.

— Dopustite, milorde — reče Bakingam sa razdraženošću koju nije ni pokušao da prikrije. — Vi zadržavate gospođe a nemate na to pravo. Jedna od ovih gospođa pripada, nažalost, Francuskoj, i vi vidite da je Francuska traži preko svojih izaslanika.

I on pokaza rukom na de Giša i na Raula, koje istovremeno i pozdravi.

— Ja ne mogu da zamislim — odgovori admiral — da ova gospoda imaju nameru da izlože opasnosti život princeza.

— Milorde, ova su gospoda došla uprkos vetru; dopustite mi da verujem da opasnost neće biti veća za, ove gospođe, ako i one budu pošle po vetru.

— Ova su gospoda vrlo hrabra — odvrati admiral. — Videli ste da je mnogo ljudi bilo na obali i da niko nije smeo da pođe sa njima. Osim toga, želja koju su imali da učine što pre svoje podvorenje Gospođi i njenoj plemenitoj materi, rukovodila ih je da prkose moru koje je danas vrlo nemirno, čak i za mornare. Ali ova gospoda, koju ću pokazati kao primer svojim oficirima, ne smeju da budu primer za ove gospođe.

Gospođa, bacivši kradomice pogled, primeti da je grof pocrveneo.

Bakingam nije primetio taj pogled. Njegove su oči bile uprte u Norfolka, na koga je motrio. Očigledno da je bio ljubomoran na admirala, i izgleda da je goreo od želje da otrgne princeze sa pokretnog tla broda na kome je admiral bio gospodar.

— Uostalom, — nastavi Bakingam — ja se pozivam na Gospođino lično mišljenje.

— A ja, milorde, — odgovori admiral — ja se pozivam na svoju savest i svoju odgovornost. Ja sam obećao da ću predati Gospođu zdravu i čitavu Francuskoj. Ja ću održati svoje obećanje.

— Pa ipak, gospodine…

— Milorde, dopustite da vas podsetim da ja ovde zapovedam.

— Milorde, znate li vi šta govorite? — odgovori Bakingam sa visine.

— Sasvim dobro, i ponavljam: Ja jedini ovde zapovedam, milorde, i sve mi se pokorava: more, vetar, brodovi i ljudi.

Te reči su bile izgovorene odlučno i dostojanstveno. Raul je posmatrao kako će one delovati na Bakingama. Ovaj uzdrhta celim telom i pridrža se za jedan kolac šatora, da ne bi pao; oči mu se zakrvaviše i ruka, kojom se nije pridržavao, spusti se na balčak mača.

— Milorde, reče kraljica, dopustite mi da vam kažem da se potpuno slažem sa mišljenjem grofa de Norfolka; čak kad bi i vreme koje se muti u ovom trenutku, bilo sasvim vedro i pogodno, mi bismo bili dužni da posvetimo nekoliko časova oficiru koji nas je tako cpećno i sa toliko požrtvovanog staranja doveo do francuske obale, gde treba da nas ostavi.

Bakingam, umesto da odgovori, zatraži pogledom savet od Gospođe.

Gospođa, upola zaklonjena zlatno-somotskim zavesama, nije čula ovaj razgovor, jer je posmatrala grofa de Giša koji je razgovarao sa Raulom.

To je bio nov udar za Bakingama, kome se učinilo da je u pogledu gospođe Anrijete otkrio neko dublje osećanje nego što je obična radoznalost.

On se povuče, povodeći se, i spotače se o glavnu katarku.

— G. de Bakingam ne podnosi more; — reče na francuskom kraljica mati — verovatno zbog toga toliko želi da stane nogom na kopno.

Mladić ču te reči, preblede, spusti obeshrabreno ruke niz telo i povuče se, sjedinjujući u jednom uzdahu, svoju staru ljubav i svoju novu mržnju.

A admiral ne vodeći nimalo računa o Bakingamovom rđavom raspoloženju, zamoli princeze da pređu u njegovu sobu na zadnjem delu lađe, gde im je bila poslužena raskošna večera, dostojna svih zvanica.

Admiral sede desno od Gospođe, a grofa de Giša posadi sa njene leve strane.

To je mesto obično zauzimao Bakingam.

Stoga, kad ovaj uđe u trpezariju, on oseti bol što je potisnut dvorskim propisom, tim drugim vladarom kome je dugovao poštovanje, na niže mesto od onoga koje je dotle zauzimao.

A de Giš još bleđi možda od sreće, nego što je njegov suparnik bio od srdžbe, sede drhćući pored princeze, čija ga svilena haljina, dodirujući njegovo telo, prože dotada nepoznatim mu miljem. Posle večere Bakingam pritrča da ponudi Gospođi ruku.

Ali sad je bio red na de Giša da očita vojvodi lekciju.

— Milorde, — reče on — ubuduće budite ljubazni da se ne stavljate između njenog kraljevskog visočanstva Gospođe i mene. Od ovog trenutka, stvarno, njeno kraljevsko visočanstvo pripada Francuskoj. I kad mi njeno kraljevsko visočanstvo učiniti čast da mi dodirne ruku, onda to ruka Gospodina, kraljevog brata dodiruje princezinu ruku.

I izgovarajući te reči, on pruži svoju ruku mladoj Gospođi, sa takvom očiglednom bojažljivošću, a istovremeno i sa takvom srčanom blagorodnošću, da se među Englezima začu šapat divljenja, dok se Bakingamu ote bolan uzdah.

I Raul je voleo; i Raul sve shvati.

On upre u svog prijatelja jedan od onih brižnih pogleda, kakve samo prijatelj ili mati bacaju, kao zaštitnici ili budni čuvari, na dete ili na prijatelja koji pravi greške.

Najzad se oko dva sata sunce pojavi, vetar prestade da duva, more postade ravno kao široki biljurni pokrivač, magla koja je pokrivala obale pocepa se kao veo.

I onda se ukazaše prijatna francuska brdašca, sa stotinama belih kuća, izdvajajući se od zelenih drveća ili se ocrtavajući na nebeskom plavetnilu.

LXXXV

ŠATORI

Admiral je, kao što smo videli, odlučio da ne obraća više pažnju na Bakingamove preteće poglede i njegove nastupe plahovitosti. Od polaska iz Engleske, on se svakako morao na to priviknuti. De Giš još nikako ne beše primetio mržnju koju je mladi lord izgleda osećao prema njemu, ali nagonski, nije osećao nikakvu naklonost prema ljubimcu Čarlsa II. Kraljica mati, koja je imala veće iskustvo i hladnije rasuđivala, gospodarila je čitavom situacijom, i kako je shvatila da preti opasnost, ona se spremala da je spreči kad bude došao trenutak. Taj trenutak je i došao. Mir beše svuda zavladao, izuzev u srcu de Bakingama; on je u svom nestrpljenju poluglasno ponavljao mladoj princezi:

— Gospođo, Gospođo, tako vam boga, iskrcajmo se, preklinjem vas! Zar ne vidite da me taj uobraženko, grof de Norfolk, dovodi do besa, starajući se o vama i obožavajući vas?

Anrijeta je čula te reči; ona se osmehnu, ali se ne okrete, i glasom punim blagog prekorevanja i ravnodušne bezobzirnosti, kojima žena koja želi da se dopadne daje svoj pristanak iako izgleda da se brani od toga, ona prošaputa:

— Dragi moj lorde, rekla sam vam već da ste ludi.

Nijedna od ovih pojedinosti, kazali smo već, nije izmakla Raulu; on je čuo Bakingamovu molbu i princezin odgovor; on je video kako se Bakingam odmakao jedan korak kad je čuo taj odgovor, uzdahnuo i prešao rukom preko čela; a kako ga nikakva strast nije sprečavala da dobro vidi i oseti, on je sve razumeo i uzdrhtao kad je shvatio kako stoje stvari i šta svako od njih misli i oseća.

Najzad admiral, namerno ne žureći, izdade naređenje da čamac pođe.

Bakingam sasluša to naređenje sa takvim oduševljenjem, da bi neko ko nije upućen poverovao da se mladiću pomutio razum.

Kad grof de Norfolk izdade naređenje, jedan veliki čamac, sav okićen zastavama, spusti se polako niz bok admiralske lađe; mogao je da primi dvadeset veslača i petnaest putnika.

Kadifeni tepisi, vezeni prekrivači sa grbom Engleske, venci od cveća — pošto se u to vreme rado negovalo slikovito izražavanje među političkim saveznicima — sačinjavahu glavni ukras tog zaista kraljevskog čamca.

Tek što je čamac spušten u vodu, tek što su veslači podigli svoja vesla, očekujući kao vojnici, u stavu „mirno” da se princeza ukrca, a Bakingam potrča da zauzme svoje mesto u čamcu.

Ali ga kraljica zadrža.

— Milorde, — reče ona — ne bi bilo zgodno da pustite moju kćer i mene da se iskrcamo dok stanovi ne budu obezbeđeni. Molim vas, dakle, milorde, da pođete u Avr pre nas i da se pobrinete da sve bude u redu kad mi stignemo.

To je bio nov udar za vojvodu, utoliko strašniji jer ga nije očekivao.

On promuca nešto, pocrvene ali ne mogaše ništa da odgovori.

On je mislio da će moći da bude pored Gospođe za vreme vožnje i da uživa do kraja u trenucima koje mu sreća beše pružila. Ali je naređenje bilo jasno.

Admiral ga ču, i odmah uzviknu:

— Mali čamac u more!

Zapovest bi izvršena sa onom brzinom koja je svojstvena ratnim brodovima.

Bakingam, potišten, upravi očajan pogled u princezu, pogled pun preklinjanja u kraljicu i ljutit pogled u admirala.

Princeza se pretvarala da ga nije videla.

Kraljica okrete glavu.

Admiral poče da se smeje.

Bakingam je, čuvši taj smeh, bio spreman da skoči na Norfolka.

Kraljica mati ustade.

— Pođite, gospodine — reče ona zapovednički.

Mladi vojvoda zastade.

Ali obazrevši se oko sebe i čineći i poslednji pokušaj, on reče gušeći se od tolikih silnih uzbuđenja:

— A vi, gospodo, vi gospodine de Giše, vi gospodine de Braželone, zar vi nećete sa mnom?

De Giš se lako pokloni.

— Ja sam, kao i g. de Braželon, na službi kraljici; — reče on — učinićemo onako kako nam ona bude naredila.

I on pogleda u mladu princezu, koja obori oči.

— Oprostite, gospodine de Bakingame, — reče kraljica — ali g. de Giš ovde zastupa Gospodina; on treba da nas svečano uvede u Francusku, kao što ste nas vi svečano proveli kroz Englesku; on, dakle, mora da nas prati; uostalom, mi dugujemo tu malu ljubaznost smelom čoveku koji je po ovako rđavom vremenu došao da nas povede.

Bakingam otvori usta kao da je hteo da odgovori; ali, bilo da nije našao misao ili reči da izrazi tu misao, on ne reče ništa, i okrenuvši se kao da je u zanosu, on skoči sa lađe u čamac.

Veslači nisu imali vremena da ga pridrže, niti da sami održe ravnotežu, jer teret i skok umalo što ne prevrnuše čamac.

— Milord je zaista lud — reče glasno admiral Raulu.

— I ja se zbog toga plašim za milorda — odgovori de Braželon.

Za vreme koje je čamcu bilo potrebno da stigne do kopna, vojvoda nije prestajao da gleda u admiralski brod, kao što bi to činio neki tvrdica koga su otrgli od njegovog kovčega s blagom, kao mati koju su odvojili od ćerke da bi je poveli na gubilište. Ali niko nije odgovarao na njegove znake, na njegove pokrete i na celo njegovo bedno ponašanje.

Bakingama to toliko porazi da se sruči na klupu zarivši ruku u kosu, dok su mornari, ne obazirući se na njega, veslali tako snažno da je čamac leteo po talasima.

Kad je prispeo, on je bio u takvom stanju obamrlosti i da nije u pristaništu sreo glasnika koga je poslao napred da se pobrine za konak, on ne bi umeo ni da se raspita za put.

Pošto je stigao u kuću koja mu je bila određena za stanovanje, on se zatvori kao Ahil u svoj šator.

Međutim, čamac koji je prevozio princeze, otisnu se od admiralskog broda baš u trenutku kad se Bakingam iskrcavao.

U drugom čamcu koji je išao za njim, bili su oficiri, dvorani i prijatelji koji su želeli da im se nađu pri ruci.

Sve stanovništvo Avra, koje je posedalo na brzinu u ribarske čamce, u čamce sa ravnim koritom ili u dugačke bretonske dereglije, pođe žurno ususret kraljevskom brodu.

Topovi sa utvrđenja su grmeli; admiralski brod i ona druga dva odgovaraše pucnjavom na pozdrave, i plamen koji je suktao iz zjapećih topovskih grla, pretvarao se u meke kolutove koji su nestajali u nebeskom plavetnilu.

Princeza siđe na stepenice obalskog nasipa. Veseli zvuci muzike su je dočekali na kopnu i pratili svaki njen korak.

I dok je ona išla kroz grad, gazeći svojim nežnim nogama po bogatim zastiračima i po razasutom cveću, de Giš i Raul se iskradoše od Engleza i uputiše žurno gradskim ulicama prema mestu koje je bilo određeno Gospođi za stanovanje.

— Požurimo se, — reče Raul de Gišu — jer kakav je Bakingam, mogao bi da nam priredi neku neprijatnost kad bude video šta je urađeno posle onog našeg jučerašnjeg savetovanja.

— Oh! — odgovori grof — Imamo tamo de Varda koji je oličenje odlučnosti i Manikana koji je sušta pitomost.

De Giš se ipak žurio, i posle pet minuta oni stigoše na domak Opštinskog doma.

Odmah im pade u oči mnoštvo okupljenog sveta.

— Dobro je, — reče de Giš — izgleda da su naši stanovi sagrađeni!

I zaista, pred Opštinskim Domom, na samom trgu, dizahu se osam najgospodstvenijih šatora, ukrašenih na vrhu zastavicama Francuske i Engleske.

Opštinski Dom je bio opasan šatorima kao nekim šarenim pojasom; deset paževa i dvanaest lakih konjanika, pridodati izaslanicima kao pratnja, stajali su na straži ispred tih šatora.

Prizor je bio neobičan; imao je nečega čarobnog.

Ti, na brzu ruku pripremljeni stanovi, bili su podignuti preko noći. Prekriveni iznutra i spolja najbogatijim tkaninama koje je de Giš mogao da nabavi u Avru, oni su potpuno opkoljavali Opštinski Dom, to jest prebivalište mlade princeze; oni su bili povezani običnim svilenim razapetim užetima, a oko njih su bile straže, tako da je Bakingamov plan bio potpuno osujećen, ako je taj plan ustvari imao za cilj da niko sem njega i Engleza ne uđe u Opštinski Dom.

Jedini prolaz koji je vodio do stepeništa Doma, i koji nije bio zatvoren tom svilenom ogradom, čuvala su dva šatora slična malim letnjim kućicama koje su se nalazile jedna sa jedne, a druga sa druge strane ulaza.

Ta dva šatora su bili šatori de Giša i Raula, i u njihovom odsustvu je uvek morao neko da bude u njima: u de Gišovom, de Vard; u Raulovom, Manikan.

Oko ta dva šatora i onih drugih šest, čuo se žagor stotinu oficira, plemića i paževa čije se odelo presijavalo od svile i zlata, a on ličio na zujanje pčela oko košnica.

Svi su oni, sa mačem o bedrima, bili spremni da se odazovu na prvi mig de Giša ili de Braželona, dvojice vođa izaslanstva.

U istom trenutku kad su se dva mladića pojavila na kraju jedne ulice koja je vodila na trg, oni spaziše jednog mladog plemića, izvanredno otmenog izgleda, kako u trku, na konju, prelazi preko tog trga. On se probijao kroz gomilu radoznalog sveta; ugledavši te, na brzu ruku podignute građevine, on uzviknu od ljutine i očajanja.

To je bio Bakingam, Bakingam koji se pribrao, obukao raskošno odelo i pošao u Opštinski Dom da dočeka Gospođu i kraljicu.

Ali kad dođe bliže, preprečiše mu put, i on bi primoran da stane.

Bakingam, razjaren podiže svoj korbač; dva ga oficira uhvatiše za mišicu.

Od dva stražara samo je jedan bio na licu mesta. De Vard beše ušao u Opštinski Dom da prenese neko naređenje koje de Giš beše izdao.

Čuvši galamu koju je dizao Bakingam, Manikan koji se bio leno zavalio u jastuče u jednom od šatora na ulazu, podiže se nemarno kao i obično, i videvši da galama ne prestaje, pojavi se između zavesa.

— Šta je to,— reče mirno — i ko to diže toliku galamu?

Pukim slučajem nastade tišina baš kad je on počeo da govori, i mada mu je glas bio blag i tih, svi prisutni su čuli njegovo pitanje.

Bakingam se okrete, pogleda u to dugačko i mršavo telo m u to ravnodušno lice.

Verovatno da mu osoba našeg plemića koji je uostalom bio skromno odeven, kao što smo rekli, nije ulivala neko naročito poštovanje, jer on odgovori prezirno:

— Ko ste vi, gospodine?

Manikan se nasloni na mišicu jednog ogromnog lakog konjanika, koja je bila čvrsta kao stub saborne crkve, i odgovori mirnim glasom:

— A vi, gospodine?

— Ja, ja sam milord vojvoda de Bakingam. Ja sam zakupio sve zgrade oko Ošptinskog Doma jer su mi potrebne; dakle, pošto su te zgrade zakupljene, one pripadaju meni, a pošto sam ih zakupio da bih imao slobodan prolaz do Opštinskog Doma, vi nemate prava da mi taj prolaz zatvarate.

— Ali, gospodine, ko vas sprečava da prođete? — upita Manikan.

— Pa vaša straža.

— Zato što hoćete da prođete na konju, gospodine, a naređenje je da se puste samo pešaci.

— Niko ovde nema prava da izdaje naređenja osim mene — odgovori Bakingam.

— Zašto? — zapita Manikan blagim glasom. — Budite ljubazni pa mi objasnite tu zagonetku.

— Zato što sam ja, kao što sam vam rekao, zakupio sve kuće na trgu.

— Mi to dobro znamo, pošto nam je ostao samo trg.

— Varate se, gospodine, i trg pripada meni kao i kuće.

— Oh, oprostite, gospodine, u zabludi ste. Kod nas se kaže: kraljev pločnik; prema tome pripada kralju; dakle, pošto smo mi kraljevi izaslanici, trg pripada nama.

— Gospodine, već sam vas pitao, ko ste vi? — uzviknu Bakingam, razjaren hladnokrvnošću svog sagovornika.

— Zovu me Manikan — odgovori mladić glasom koji je zvučao kao harfa, toliko je bio milozvučan i umilan.

Bakingam sleže ramenima.

— Ukratko, — reče on — kad sam zakupio kuće oko Opštinskog Doma, trg je bio slobodan; te šatre mi zaklanjaju izgled, uklonite te šatre!

Među gomilom prisutnih začu se potmuli, preteći žagor.

U tom trenutku stiže de Giš: on odgurnu gomilu koja ga je razdvajala od Bakingama i priđe mu u pratnji Raula, dok je de Vard dolazio sa druge strane.

— Oprostite, milorde, — reče on — ali ako imate da se na što žalite, budite ljubazni pa se meni obratite, pošto sam ja naredio da se podignu šatori.

— Osim toga, primetiću vam, gospodine, — dodade ljubazno Manikan — da se reč šatra upotrebljava u rđavom smislu.

— Šta ste, dakle, kazali, gospodine? — nastavi de Giš.

— Rekao sam, gospodine grofe, — produži Bakingam glasom iz koga je izbijala još primetna ljutina, mada je bila ublažena prisustvom čoveka njemu ravnog — rekao sam da je nemoguće da ovi šatori ostanu gde su.

— Nemoguće, — odvrati de Giš — a zašto?

— Zato što mi smetaju.

De Giš poče da gubi strpljenje, ali ga hladnokrvni Raulov pogled stiša.

— Oni treba manje da vam smetaju, gospodine, nego zloupotrebljavanje prvenstva, koje sebi dozvoljavate.

— Zloupotrebljavanje!

— Svakako. Vi šaljete ovde glasnika koji iznajmljuje, u vaše ime, čitav grad Avr, ne brinući se za Francuze koji treba da dočekaju Gospođu. To nije nimalo bratski, gospodine vojvodo, od predstavnika jednog prijateljskog naroda.

— Zemlja je onoga koji je prvi zauzme — odgovori Bakingam.

— Ali ne u Francuskoj, gospodine.

— A zašto ne u Francuskoj?

— Zato što je to zemlja gde se ljudi uljudno ponašaju.

— Šta hoćete time da kažete? — uzviknu Bakingam tako plahovito, da se prisutni izmakoše, očekujući da sukob smesta izbije.

— Hteo sam time da kažem — odgovori de Giš prebledevši — da sam ja naredio da se podignu ti stanovi za mene i moje prijatelje, kao utočište izaslanika Francuske, kao jedino sklonište koje su nam vaši neopravdani zahtevi ostavili u gradu, i da ću ja tu prebivati sa svojim prijateljima, ukoliko me neka viša sila, a naročito neka viša vlast nego što je vaša, ne bude oterala.

— To jest ne bude nas odbila od traženja, kao što se kaže u sudu — reče mirno Manikan.

— Ja znam nekoga, gospodine, koji će biti nadam se onakav kakvog vi želite — odvrati Bakingam stavljajući ruku na balčak svoga mača.

U tom trenutku kad je božica Razdora, raspalila srca, i htela da okrene sve mačeve protiv ljudskih prsiju, Raul stavi blago ruku de Bakingamu na rame.

— Jednu reč, milorde — reče on.

— Hoću svoje pravo! Najpre moje pravo! — uzviknu naprasiti mladić.

— Baš o tome ću imati čast da vam govorim — reče Raul.

— Neka bude, samo neću duge govore, gospodine.

— Jedno jedino pitanje; vidite da se ne može biti kraći.

— Govorite, slušam vas.

— Da li se vi, ili g. vojvoda od Orleana, ženite unukom kralja Anrija IV?

— Molim, šta ste kazali? — upita Bakingam odmaknuvši se zaprepašćen.

— Odgovorite mi, molim vas, gospodine — navaljivao je mirno Raul.

— Imate li nameru da mi se rugate, gospodine? — upita Bakingam.

— I to je već odgovor, gospodine, i to mi je dovoljno. Dakle, vi priznajete da se ne ženite princezom od Engleske.

— Čini mi se da vi to vrlo dobro znate, gospodine.

— Izvinite, ali zahvaljujući vašem ponašanju, stvar nije više bila jasna.

— Da, šta ste u stvari hteli da kažete, gospodine!

Raul priđe bliže vojvodi.

— Vi imate — reče mu, spuštajući glas — nastupe besa koji liče na ljubomoru; znate li vi to, milorde? A takva ljubomora, kad je u pitanju žena, ne priliči drugom osim njenom ljubavniku ili njenom suprugu; utoliko pre, siguran sam da ćete razumeti to, milorde, kad je u pitanju žena koja je princeza.

— Gospodine, — uzviknu Bakingam — imate li nameru da vređate gospođu Anrijetu?

— Vi ste taj — odgovori hladno Braželon — koji je vređa, milorde, imajte to na umu. Maločas ste, na admiralskom brodu, vi izveli kraljicu iz strpljenja i stavili na iskušenje admiralovo. Ja sam vas posmatrao, milorde, i prvo sam pomislio da ste poludeli; ali sam od onda pogodio pravu prirodu tog ludila.

— Gospodine?

— Stanite, jer hoću da dodam još jednu stvar. Nadam se da sam ja jedini od Francuza koji je to prozreo.

— A znate li vi, gospodine, — reče Bakingam tresući se u isti mah od ljutine i uzbuđenja — znate li vi da taj vaš govor zaslužuje da bude obuzdan?

— Merite svoje reči, milorde; — reče Raul sa visine — ja nisam od krvi čija se žestina da obuzdati; dok ste vi, naprotiv, od soja čije su strasti podozrive pravim Francuzima; ja vam, dakle, po druti put ponavljam, čuvajte se dobro, milorde.

— Čega, molim? Da mi slučajno ne pretite?

— Ja sam sin grofa de La Fer, gospodine de Bakingame, i ja nikad ne pretim, pošto odmah udaram. Zato se lepo sporazumimo; ono čime vam ja pretim jeste ovo…

Bakingam steže pesnice; ali Raul produži kao da nije ništa pretio.

— Kad se budete usudili da izgovorite prvu neuljudnu reč u vezi sa njenim kraljevskim visočanstvom… Oh! budite strpljivi, gospodine de Bakingame, vidite da sam ja strpljiv.

— Vi?

— Svakako. Dokle god se Gospođa nalazila na engleskom tlu, ja sam ćutao; ali sada, kad je stupila na tle Francuske, sada kada smo je dočekali u ime princa, kada u svojoj čudnoj zaslepljenosti budete izgovorili prvu uvredu protiv kraljevskog doma, ja imam da se odlučim na jednu od ovih dveju stvari: ili ću pred svima izjaviti od kakve vrste ludila bolujete u ovom trenutku i vratiću vas osramoćenog u Englesku; ili ću vam, ako vi to više volite, zabiti nož u grlo pred celim skupom. Uostalom, čini mi se da je ovo drugo rešenje najzgodnije, i mislim da ću se na njemu zadržati.

Bakingam je bio bleđi od engleske čipke oko njegovog vrata.

— Gospodine de Braželone, — reče on — govori li to zaista jedan plemić?

— Da; samo taj plemić govori ludaku. Izlečite se, milorde, i on će sa vama drukčije govoriti.

— Oh, gospodine de Braželone, — prošaputa vojvoda prigušenim glasom, prinoseći ruku vratu — pa vidite da umirem!

— Kad bi se to desilo u ovom času, gospodine, — reče mu Raul, ostajući hladnokrvan — ja bih to zaista smatrao velikom srećom, pošto bi to sprečilo da se o vama rđavo govori, kao i o visokim ličnostima koje vaša odanost tako glupo sramoti.

— Oh, u pravu ste, u pravu ste! — reče mu mladić izbezumljen — Da, da, hoću da umrem! Jeste, bolje je umreti nego patiti kako ja patim u ovom trenutku!

I on prinese ruku jednom divnom nožu čija je drška bila ukrašena dragim kamenjem, koji izvuče do pola iz svojih nedara. Raul mu odgurnu ruku.

— Pazite, gospodine, — reče on — ako se ne ubijete, smejaće vam se; ako se ubijete, poprskaćete krvlju venčanu haljinu princeze od Engleske.

Bakingam ostade jedan trenutak zadihan. Za to kratko vreme, videše kako mu usne i obrazi podrhtavaju, a oči kolutaju kao da je u bunilu.

Zatim on najedanput progovori:

— Gospodine de Braželone, ja ne poznajem plemenitijeg čoveka od vas; vi ste dostojan sin najsavršenijeg plemića za koga svet zna. Ostanite u svojim šatorima!

I on obgrli obema rukama Raula oko vrata.

Svi prisutni, zadivljeni tim ponašanjem kome se niko nije nadao, s obzirom na uzrujanost jednoga i na silnu upornost drugog protivnika, počeše da pljeskaju, i stotine usklika „Živeli” i hiljade radosnih tapšanja prolomiše vazduh.

Sad i de Giš zagrli Bakingama, doduše ne od srca, ali ga ipak zagrli.

Znak je bio dat. Englezi i Francuzi, koji su dotle zabrinuto gledali jedni drute, počeše da se bratime u istom trenutku.

U tom stiže povorka sa princezama, koje bi, da nije bilo Braželona, naišla na dve vojske koje se gušaju i na cveće poprskano krvlju.

Sve se stiša kad se pojaviše zastave.

LXXXVI

NOĆ

Sloga opet beše zavladala u šatorima. Englezi i Francuzi su se utrkivali u ljubaznosti prema visokim putnicima, i u učtivosti između sebe.

Englezi poslaše Francuzima cveće koje su spremali da svečano dočekaju mladu princezu. Francuzi pozvaše Engleze na večeru koja je bila zakazana za sutradan.

Gospođa je, dakle, svuda gde je prolazila, bila jednodušno pozdravljena. Ona je izgledala kao kraljica, zbog poštovanja koje joj svi odavahu; kao idol, zbog obožavanja nekolicine njih.

Kraljica mati je najljubaznije primila Francuze. Francuska je bila njena otadžbina, a ona je u Engleskoj doživela isuviše nesreća, da je Engleska mogla da učini da zaboravi Francusku. Ona je, dakle, ulila svojoj kćeri, preko sopstvene ljubavi, ljubav prema zemlji u kojoj su obe našle gostoprimstvo, i gde ih je sad čekala sreća i sjajna budućnost.

Kad su one ušle u grad i kad su se posmatrači malo razišli, kad su se samo u daljini čuli zvuci vojne muzike i žagor gomile, kad je noć pala i obavila svojim zvezdanim velom more, pristaništa i sela, gde je još vladalo uzbuđenje zbog tog velikog događaja, de Giš se vrati u svoj šator i sede na jednu široku klupicu: izraz njegovog lica je bio tako bolan, da ga je Braželon posmatrao sve dok nije čuo da uzdiše; on mu tada priđe. Grof je sedeo zavaljen, ramenima naslonjen na šator, držeći se za čelo, a grudi su mu se nadimale i kolena klecala.

— Ti patiš prijatelju? — upita ga Raul.

— Strahovito.

— Telesno, je li?

— Da, telesno.

— Dan je zbilja bio zamoran — produži mladić, očiju uprtih u onoga koga je ispitivao.

— Jeste, ali će me san osvežiti.

— Hoćeš li da odem?

— Ne, imam s tobom da razgovaram.

— Neću te pustiti da govoriš pre nego što ti budem postavio neka pitanja, de Giše.

— Pitaj.

— Ali budi iskren.

— Kao i uvek.

— Znaš li zašto je Bakingam bio tako besan?

— Naslućujem.

— On voli Gospođu, je li tako?

— Čovek bi se zakleo u to kad ga vidi.

— E vidiš! Ni pomena od toga.

— Oh, ovoga puta se ti varaš, Raule, jer ja sam jasno pročitao u njegovim očima, u njegovim pokretima i u celom njegovom ponašanju od jutros, šta ga muči.

— Ti si pesnik, dragi moj grofe, i u svemu vidiš poeziju,

— Ja vidim naročito ljubav.

— Tamo gde je nema.

— Tamo gde postoji.

— Reci, de Giše, ti misliš da se ne varaš?

— Oh, siguran sam u to! — uzviknu grof živo.

— Reci mi, grofe, — upita Raul gledajući ga pravo u oči — usled čega si ti tako oštrovid?

— Pa, — odgovori de Giš kolebajući se — iz častoljublja.

— Častoljublja! To je mnogo krupna reč, de Giše.

— Šta hoćeš time da kažeš?

— Hoću da kažem, prijatelju moj, da si obično manje tužan, no što si večeras.

— Zamor.

— Zamor?

— Da.

— Čuj, dragi prijatelju, zajedno smo bili u borbi, jahali zajedno po osamnaest sati; po tri konja su skapavala od umora ili crkavala od gladi pod nama, a mi smo i dalje bili veseli. Nisi ti tužan zato što si umoran, grofe.

— Onda, zbog neprijatnosti.

— Kakvih neprijatnosti?

— Večerašnjih.

— Misliš na ludilo lorda Bakingama?

— Pa, svakako; zar nije nezgodno za nas Francuze, koji zastupamo svog gospodara, da gledamo kako se jedan Englez udvara našoj budućoj gospodarici, drugoj gospođi po redu u celoj kraljevini?

— Da, imaš pravo; ali ja mislim da lord Bakingam nije opasan.

— Nije, ali je nezgodan. Zar nas nije skoro zavadio sa Englezima, i bez tebe, bez tvoje izvanredne opreznosti i tvoje neobične čvrstine, mi bismo još i potegli mačeve usred grada.

— Pa vidiš da se izmenio.

— Svakako da jeste; ali to me baš i zaprepašćuje. Ti si mu govorio tiho; šta si mu rekao? Ti misliš da je on voli, a kažeš da strast ne popušta tako lako; znači da nije u nju zaljubljen!

I de Giš izgovori ove poslednje reči naročito ih naglašavajući, da Raul podiže glavu.

Blagorodno mladićevo lice je izražavalo nezadovoljstvo koje se lako moglo primetiti.

— Ono što sam mu ja rekao, grofe, — odgovori Raul — ponoviću i tebi. Čuj dobro, evo šta sam mu rekao: „Gospodine, vi gledate sa zavišću, sa uvredljivom požudom, sestru vašeg vladara koja nije vaša verenica, koja nije i koja ne može da bude vaša dragana; vi prema tome nanosite uvredu onima koji kao mi dolaze da povedu devojku i da je odvedu njenom suprugu.”

— Ti si mu to rekao? — upita de Giš pocrvenevši — Baš tim rečima?

— Rekao sam mu i više.

De Giš se spremao da kaže nešto.

— Rekao sam mu: „Kakvim biste očima vi nas gledali, da ste među nama primetili nekog ko bi bio toliko bezuman i nepošten da dopusti da se u njemu začne neko drugo osećanje, sem najčistijeg poštovanja, prema jednoj princezi koja je namenjena našem gospodaru?”

Te su se reči tako odnosile na de Giša, da de Giš preblede, i obuzet iznenadnim drhtanjem, mogaše jedino da pruži nesvesno jednu ruku prema Raulu, dok drugom pokri oči i čelo.

— Ali, hvala bogu, — produži Raul ne osvrćući se na pokret kojim se odao njegov prijatelj — Francuzi za koje se tvrdi da su površni, neuzdržljivi, nepromišljeni, umeju na osnovu zdravog razuma i zdravih pojmova o moralu, da prosuđuju o pitanjima pristojnosti. A znajte, gospodine de Bakingame, dodao sam, da mi, francuski plemići, služimo svoje kraljeve žrtvujući im i naše strasti i naše imanje i naše živote; i kad nam slučajno nečastivi ulije u dušu zle pomisli koje raspaljuju srce, mi ugušujemo taj plamen, ako je potrebno, i svojom krvlju. Na taj način mi spasavamo istovremeno tri časti: čast naše zemlje, čast našeg Gospodara i našu sopstvenu. Evo, gospodine de Bakingame, kako mi postupamo; eto kako svaki častan čovek treba da postupi.” I, eto, dragi moj de Gišu, — nastavi Raul — kako sam ja govorio gospodinu de Bakingamu; stoga je on, ne opirući se, usvojio moje razloge.

De Giš, koji je bio pognut dok je Raul govorio, uspravi se i ponosita pogleda dohvati grozničavo Raulovu ruku; njegove jagodice, koje su bile hladne kao led, zažariše se.

— I dobro si kazao, reče on prigušenim glasom; ti si odan prijatelj, Raule, hvala; a sada, preklinjem te, ostavi me samog.

— Ti to želiš?

— Da, potreban mi je odmor. Mnoge su stvari danas potresle moje srce i moju glavu; kad sutra budeš došao, neću biti više isti čovek.

— Dobro, neka bude kako želiš, ostavljam te — reče Raul polazeći.

Grof priđe svom prijatelju i zagrli ga srdačno.

Ali je Raul, u tom prijateljskom zagrljaju mogao da oseti trzaje jedne velike, ugušivane strasti.

Noć je bila sveža, zvezdana, divna; posle oluje toplota sunca beše svuda povratila život, radost i osećanje sigurnosti. Na nebu je bilo nekoliko dugih i razvučenih oblaka čije je prozirno plavetnilo nagoveštavalo dolazak lepih dana, koje će osvežiti istočni povetarac. Na trgu ispred Opštinskog Doma, velike senke ispresecane širokim svetlosnim zracima, ličile su na ogroman mozaik od crnih i belih pločica.

Uskoro je u gradu sve spavalo; ostala je samo slaba svetlost u Gospođinim odajama koje su bile prema trgu; ta slaba svetlost lampe koja je dogorevala pružala je sliku mirnog sna devojke čiji se život jedva primećuje, jedva oseća i čiji se plam stišava kad telo spava.

Braželon iziđe iz svog šatora laganim i odmerenim korakom čoveka koji želi da vidi, a ne želi da bude viđen.

Tada, zaklonjen debelim zavesama, obuhvati pogledom ceo trg, i posle jednog trenutka primeti kako se zavese na de Gišovom šatoru razmiču i pokreću.

Iza zavesa se ocrtavala senka grofa de Giša, čije su oči sijale u mraku i pune žarke ljubavi bile uprte u Gospođin salon, osvetljenom blagom svetlošću lampe koja je gorela u odaji.

Ta blaga svetlost koja je bojila okna, bila je grofova zvezda vodilja. Videlo se kako pred njegovim očima iskrsava ono čemu on teži svom svojom dušom. Raul je skriven u mraku, naslućivao sve strasne misli koje uspostavljahu između šatora mladog izaslanika i princezinog balkona, tajanstvenu i čarobnu vezu ljubavi, vezu stvorenu mislima koje su bile toliko obuzete tom ljubavlju, da su izvesno podsticale ljubavne snove da se spuste na tu mirisnu postelju koju je grof u mislima gutao očima.

Ali de Giš i Raul nisu bili jedini koji nisu spavali. Prozor jedne kuće na trgu bio je otvoren; to je bio prozor na kući u kojoj je stanovao Bakingam.

Ha svetlosti koja je izbijala sa tog poslednjeg prozora, jasno se ocrtavao stas vojvode, koji je nemarno nalakćen na naslon od prozora ukrašen rezbarijama i pokriven somotom, isto tako upućivao gospođinom balkonu svoje želje i svoje razuzdane ljubavne sanjarije.

Braželon je morao da se nasmeši.

— Tu je jedno slabo srce oko koga mnogi obleću — reče on misleći na Gospođu.

Zatim, misleći sa sažaljenjem na Gospodina, on dodade:

— A tamo je siroti muž kome preti opasnost; ništa mu ne vredi što je moćan princ i što ima vojsku da čuva njegovo dobro.

Braželon je neko vreme iz potaje posmatrao ovo vešto dovijanje dvojice zaljubljenih, slušao nepristojno glasno hrkanje Manikanovo, koji je hrkao tako ponosno kao da je imao na sebi svoje plavo a ne ljubičasto odelo; zatim se okrete prema povetarcu koji mu je donosio daleku pesmu slavuja; i najzad pošto ga obuze tuga, još jedna bolest koja se noću dobija, on se vrati da legne, misleći o svojim stvarima: da se možda četiri ili šest očiju, isto tako vatrenih kao što su de Gišove i de Bakingamove ne odvajaju od one žene u zamku u Bloa, koju on obožava.

— A Gospođica de Montale, nije baš jako sigurna straža — prošaputa on uzdahnuvši glasno.

LXXXVII

OD AVRA DO PARIZA

Sutradan otpočeše svečanosti, sa onoliko sjaja i veselosti koliko su sredstva grada i raspoloženje prisutnih bili u stanju da pruže.

U toku poslednjih časova provedenih u Avru, sve beše pripremljeno za polazak.

Pošto se Gospođa oprostila sa engleskom flotom, i poslednji put pozdravila otadžbinu pozdravljajući njenu zastavu, ona se pope u kočije okružene sjajnom pratnjom.

De Giš se nadao da će vojvoda de Bakingam da se vrati sa admiralom u Englesku; ali je Bakingam uspeo da ubedi kraljicu da ne bi priličilo da Gospođa stigne u Pariz skoro bez ikakve pratnje.

Pošto bi rešeno da Bakingam prati Gospođu, mladi vojvoda izabra plemiće i oficire koji su imali njega da prate, tako da čitava jedna vojska krenu u Pariz, sejući zlato i pokazujući svoj sjaj i svoju raskoš kroz gradove i sela kroz koje je prolazila.

Vreme je bilo lepo. Divno je bilo gledati Francusku, naročito sa puta kojim je povorka prolazila. Proleće je rasipalo mirisno cveće i zelenilo po putu kojim je išla ta mladež. Cela Normandija, sa svojim bujnim rastinjem, plavim vidicima i srebrnastim rekama, izgledala je novoj kraljevoj snasi kao raj.

Na celom putu su nailazili samo na svečanosti i oduševljenje. De Giš i Bakingam behu sve zaboravili: de Giš, da osujećuje nove pokušaje Engleza, Bakingam da budi u princezinom srcu življu uspomenu na otadžbinu za koju behu vezana sećanja na srećne dane.

Ali, nažalost! Jadni vojvoda je mogao da zapazi da je iz dana u dan u Gospođinom sećanju slika njegove drage Engleske bledela, što se više u njenom srcu urezivala ljubav za Francusku.

I zaista, on je mogao da primeti da sva njegova nežna pažnja nije nailazila ni na kakvo priznanje; uzalud je on lepo izgledao jašući jednog od najplahovitijih jorkširskih atova, princeza bi ga, samo slučajno i uzgred pogledala.

Uzalud je pokušavao, da bi zadržao na sebi po koji njen pogled koji je lutao ili se zaustavljao na nečem drugom, da natera svoga konja da pokaže svu svoju silinu, snagu, bes i hitrinu: i razdražujući konja plamenih nozdrva, uzalud bi ga poterao žestoko, izlažući se hiljadu puta opasnosti da se razbije o drveće, ili da se otkotrlja u jarak, preko ograde ili niz jako strme brežuljke. Gospođa bi, privučena tutnjavom, okretala za trenutak glavu, zatim bi se malo nasmešila i vraćala svojim vernim čuvarima, Raulu i de Gišu, koji su jahali mirno pored vrata njenih kočija.

Tako je Bakingama mučila strašna ljubomora; neki nepoznati, neobično jak bol, koji sažiže, uvlačio mu se u žile i pritiskivao srce; i tada, da bi dokazao da je svestan svoje ludosti i da želi da iskupi greške svoje nepromišljenosti najskrušenijom pokornošću, on je obuzdavao svoga konja i naterao ga, onako oznojenog i u gustoj beloj peni, da grize svoj đem pored kočija, u gomili dvorana.

Poneki put bi ga Gospođa nagradila sa nekoliko reči, ali su mu i te reči izgledale kao prekor.

— Dobro je, gospodine de Bakingame, urazumili ste se — govorila je ona.

Ili bi mu Raul rekao:

— Satrećete svoga konja, gospodine de Bakingame.

A Bakingam je strpljivo slušao Raula jer je nagonski osećao, i ako za to nije imao nikakvog dokaza, da je Raul bio taj koji je stišavao de Giša i da bi, da nije bilo Raula, neki nepromišljeni ispad, bilo grofov, bilo njegov, Bakingamov, doveo do prekida prijateljskih odnosa, do bruke, pa možda i do progonstva.

Posle ovog značajnog razgovora koji su dva mladića imali u Avru pred šatorima, a prilikom koga je Raul uspeo da vojvoda oseti da nije pristojno da tako ispoljava svoja osećanja, Raul je privlačio Bakingama i protiv njegove volje.

Bakingam je često započinjao razgovor sa njim, i gotovo bi mu uvek govorio bilo o njegovom ocu, bilo o d'Artanjanu, njihovom zajedničkom prijatelju, kojim je on bio skoro isto toliko oduševljen koliko i Raul.

Raul je naročito navodio na razgovor o tome pred de Vardom, koji se celoga puta osećao uvređenim zbog isticanja Raulove ličnosti, a naročito zbog njegovog uticaja na de Gišovo mišljenje. De Vard je imao oštro i ispitivačko oko kojim se odlikuju rđavi ljudi; on je odmah primetio de Gišovu snuždenost i njegovu čežnju za princezom.

Umesto da razgovara o toj stvari sa Raulovom uzdržljivošću, umesto da vodi računa, kao i ovaj, o pristojnosti i o dužnostima, de Vard je smelo napadao tu slabu, uvek zvučnu žicu de Gišove mladićke smelosti i samoživog ponosa.

Desilo se jedne večeri, prilikom zadržavanja u Nantu, da su de Giš i de Vard razgovarali naslonjeni na neku ogradu, Bakingam i Raul razgovarali šetajući, a Manikan obletao oko princeza koje mu već nisu pridavale važnost zbog njegove želje da se dodvori, učtive dobroćudnosti u ponašanju i njegove pomirljive prirode:

— Priznaj — reče de Vard grofu — da boluješ od teške bolesti i da tvoj vaspitač ne može da te izleči.

— Ne razumem te — odgovori grof.

— To je međutim sasvim jasno: ti veneš od ljubavi.

— Glupost, de Varde, glupost!

— Bila bi glupost da, ja priznajem, kad bi Gospođa bila ravnodušna prema tvojim mukama; ali ih ona primećuje u tolikoj meri da izlaže opasnosti svoj dobar glas, i ja zaista strepim, da vas, kad stigne u Pariz, tvoj vaspitač, g. de Braželon, ne izda oboje.

— De Varde! De Varde! Opet napadaš Braželona.

— Hajde, dosta sa detinjarijama, — nastavi tiho grofov zao duh — ti znaš isto tako dobro kao i ja šta hoću da kažem; ti vidiš dobro, uostalom, da princezin pogled postaje mekši kad razgovara s tobom; ti razumeš po zvuku njenog glasa da joj je prijatno da čuje tvoj; ti osećaš da ona sluša stihove koje joj izgovaraš i nećeš poreći da ti svakog jutra ne kaže da je rđavo spavala?

— To je istina, de Varde, istina je; ali zašto mi to govoriš?

— Zar nije važno videti stvari onakve kakve su.

— Nije, kad gubite razum zbog stvari koje vidite.

I on se okrete zabrinut, u pravcu princeza, kao da je, odbijajući sve de Vardove nagoveštaje, hteo da potraži u njenim očima potvrdu za njih.

— Gle, gle! — reče de Vard — Pogledaj, ona te zove, čuješ li? Hajde, iskoristi priliku, vaspitač nije ovde.

De Giš nije mogao da izdrži; neka nesavladljiva privlačnost ga je vukla princezi.

De Vard je smešeći se gledao, kako se udaljuje.

— Varate se, gospodine; — reče iznenada Raul opkoračišši ogradu na kojoj su se maločas naslanjala ona dvojica koja su razgovarala — vaspitač je tu i on vas čuje.

Kad de Vard ču Raulov glas, koji poznade nemajući potrebe da ga vidi, on izvuče do pola svoj mač iz korica.

— Vratite svoj mač u korice; — reče mu Raul — vi znate da je svako takvo junačenje za vreme puta koji prelazimo, izlišno. Uvucite svoj mač, ali uvucite i svoj jezik. Zašto unosite u srce onoga koga nazivate svojim prijateljem svu žuč koja nagriza vaše? Vi činite sve da ja omrznem jednog poštenog čoveka, prijatelja mog oca i mojih! A trudite se da grof zavoli ženu koja je namenjena vašem gospodaru. Zaista, gospodine, bili biste u mojim očima izdajnik ili kukavica, kad vas ne bih smatrao ludim.

— Gospodine! — uzviknu de Vard razdražen — Nisam se znači prevario kad sam vas nazvao vaspitačem! Ton koji uzimate, taj način govora koji usvajate, priliči jezuiti šibaču a ne jednom plemiću. Kad sa mnom govorite, izbacite taj ton i taj način. Ja mrzim d'Artanjana, jer se on poneo kukavički prema mom ocu.

— Vi lažete, gospodine — odvrati hladno Raul.

— Ah! — uzviknu de Vard — Vi me uterujete u laž, gospodine?

— Zašto da ne, ako ono što kažete nije istina?

— Vi me uterujete u laž i ne hvatate se za mač?

— Ja sam obećao sebi, gospodine, da ću vas ubiti tek pošto budemo predali Gospođu njenom suprugu.

— Da me ubijete? Oh! Nije sigurno da taj vaš prutić ubija, gospodine učo.

— Ne, — odvrati hladno Raul — ali mač g. d'Artanjana ubija, i ne samo da ja imam taj mač, nego me je baš on naučio da njime rukujem, i tim ću mačem, gospodine, osvetiti, kad bude došlo vreme, uvredu koju ste naneli njegovom imenu.

— Gospodine! Gospodine! — uzviknu de Vard — Pazite dobro šta radite. Ako mi odmah ne date zadovoljenje, upotrebiću bilo koje sredstvo da se osvetim!

— Oho, gospodine! — reče Bakingam pojavljujući se u tom trenutku na mestu gde se događaj odigravao — Vaša pretnja nagoveštava podmuklo ubistvo i prema tome nimalo ne priliči jednom plemiću.

— Šta ste rekli, gospodine vojvodo? — odvrati de Vard okrenuvši se.

— Rekao sam da izgovarate reči koje vređaju uši jednog Engleza.

— Čujte, gospodine, ako je istina to što kažete, — uzviknu de Vard razdražen — onda utoliko bolje! Naći ću bar u vama čoveka koji mi neće izmaći iz ruku. Shvatite dakle moje reči kako god hoćete.

— Ja ih shvatam onako kako treba, gospodine; — odvrati Bakingam ponositim glasom, koji mu je bio svojstven i zbog koga je čak i u običnom razgovoru, ono što je govorio ličilo na izazivanje — g. de Braželon je moj prijatelj; vi vređate g. de Braželona i vi ćete mi dati zadovoljenje za tu uvredu.

De Vard baci pogled na Braželona koji, dosledan dužnosti koja mu je bila poverena, ostade hladan i miran čak i posle vojvodinog izazivanja.

— Pre svega, čini mi se da ja ne vređam g. de Braželona, pošto se g. de Braželon, koji ima mač o bedrima, ne smatra uvređenim.

— Ali ipak nekog vređate?

— Da, ja vređam g. d'Artanjana — nastavi de Vard, koji beše osetio da je to ime jedina žaoka kojom je mogao da izazove gnev kod Raula.

— Onda je to druga stvar — odgovori Bakingam.

— Zar ne? — odvrati de Vard. — Prema tome, na prijateljima g. d'Artanjana je da ga brane.

— Potpuno sam vašeg mišljenja, gospodine; — odgovori Englez koji beše povratio svu svoju hladnokrvnost — ali pošto je uvređeni g. de Braželon prisutan, razume se da ne mogu ja da ga branim; ali kad je u pitanju g. d'Artanjan…

— Vi mi ostavljate na volju, zar ne, gospodine? — reče de Vard.

— Ne, naprotiv, ja vadim mač, — reče Bakingam, izvukavši mač iz korica — jer ako je g. d'Artanjan uvredio vašeg oca, on je učinio, ili bar pokušao da učini veliku uslugu mome ocu.

De Vard je bio zaprepašćen.

— G. d'Artanjan, — nastavi Bakingam — najvaljaniji je plemić koga poznajem. Prema tome, biće mi veoma drago, da uz pomoć svoga mača, vratim vama ono što njemu dugujem.

Bakingam pozdravi istovremeno Raula i spremi se za odbranu.

De Vard pristupi da ukrsti sa njime mač.

— Stanite, stanite! Gospodo, — uzviknu Raul prilazeći i stavljajući isukan mač između dvojice protivnika — sve to nije vredno da se zbog toga koljete skoro na oči princeze. G. de Vard se rđavo izražava o g. d'Artanjanu, a on čak i ne poznaje g. d'Artanjava.

— O! O! — odvrati de Vard, škrgućući zubima i spuštajući vrh svoga mača na vrh svoje čizme — Kažete da ja ne poznajem g. d'Artanjana?

— Dabome, dabome da ne, vi ga ne poznajete, — nastavi hladno Raul — čak ne znate ni gde se on nalazi.

— Ja ne znam gde se on nalazi?

— Svakako da je tako, pošto povodom njega tražite da zapodenete kavgu sa stranim licima, umesto da odete da nađete g. d'Artanjana tamo gde je.

De Vard preblede.

— Eto! Ja ću vam reći gde je on, gospodine; — nastavi Raul — g. d'Artanjan je u Parizu; stanuje u Luvru kad je na službi; a u ulici Lombar kad nije; g. d'Artanjan se može sasvim lako naći u jednom od ta dva stana; prema tome, pošto se žalite da imate nešto protiv njega, vi niste ispravan čovek kad ne idete da tražite da vam on da zadovoljenje, koje izgleda tražite od svih drugih osim od njega.

De Vard obrisa čelo sa koga je curio znoj.

— Sramota, gospodine de Varde! — nastavi Raul — Ne pristoji se biti takav kavgadžija kad imamo naredbe koje zabranjuju dvoboj. Razmislite o tome; kralj bi nam zamerio zbog naše neposlušnosti, naročito u ovakvom jednom trenutku, i kralj bi bio u pravu.

— Pravdanja, — promrmlja de Vard — izgovori!

— Ta nije valjda! — nastavi Raul — Sad govorite koještarije, dragi moj gospodine de Varde; vi dobro znate da je g. vojvoda de Bakingam častan čovek, koji je potrgao deset puta mač, a koji će se sigurno boriti i jedanaesti put. On nosi jedno ime koje mu nameće obaveze, dođavola! Što se tiče mene, vi znate, zar ne, da se i ja tučem. Ja sam se tukao u Sansu, u Blenou, u Dinama, na sto koraka ispred borbene linije, ispred topova, dok ste vi, uzgred budi rečeno, bili na sto koraka iza nje. Doduše, tamo je bilo isuviše mnogo sveta da bi se vaša hrabrost mogla zapaziti; zbog toga ste je vi i prikrivali; a ovde bi ona bila izložena pažnji javnosti i izazvala bi srdžbu. Vi hoćete pošto-poto da se o vama govori. Pa lepo, ali ne računajte, gospodine de Varde, da ću vas pomoći u toj nameri, ja vam neću pružiti to zadovoljstvo.

— To je potpuno opravdano, — reče Bakingam vraćajući mač u korice — ja molim gospodina de Braželona da mi oprosti što sam se poveo za svojim prvim nagonom.

A suprotno tome, de Vard, besan, iskoči napred preteći uzvitlanim mačem Raulu, koji je jedva imao vremena da se spremi za odbranu.

— Ej, Gospodine! — reče mu mirno Braželon — Pazite, isteraćete mi oko.

— Pa vi nećete da se tučete! — uzviknu g. de Vard.

— Ne, neću u ovom trenutku, ali evo šta vam obećavam odmah po našem dolasku u Pariz: odvešću vas g. d' Artanjanu kome ćete ispričati sve što imate protivu njega. G. d'Artanjan će zatražiti dozvolu od kralja da može da vam zada udarac mačem, kralj će mu je dati, i pošto budete dobili taj udarac, tada ćete, dragi moj gospodine de Varde, moći staloženije da razmislite o zapovestima Jevanđelja koje nalažu da se uvreda zaboravi.

— Ah! — uzviknu de Vard, besan zbog takve hladnokrvnosti — Vidi se da ste upola kopile, gospodine de Braželone!

Raul preblede, lice mu je bilo belo, kao okovratnik na njegovoj košulji; pogled mu sevnu tako, da de Vard ustuknu.

I sam Bakingam je bio zaprepašćen i on jurnu između dva protivnika, za koje je mislio da će skočiti jedan na drugog.

De Vard beše ostavio za kraj tu uvredu; on je stezao grčevito svoj mač i čekao napad.

— U pravu ste, gospodine,— reče mu Raul silno se savlađujući — ja znam ime samo svom ocu; ali znam vrlo dobro koliko je grof de La Fer ispravan i častan čovek da bih i za trenutak mogao da se plašim da postoji, kao što izgleda da vi hoćete da kažete, ma kakva mrlja u vezi sa mojim rođenjem. To što ne znam ime svoje majke, samo je moja nesreća, a ne ljaga. Prema tome, vama nedostaje poštenje gospodine; vama nedostaje uljudnost kad me prekoravate zbog jedne nesreće. Ali, svejedno, uvreda postoji, i ovoga puta ja se smatram uvređenim. Dakle, kao što smo rekli, pošto budete raspravili stvar sa g. d'Artanjanom, imaćete posla sa mnom, da znate.

— O! O! — odgovori de Vard osmehnuvši se podrugljivo — Divim se vašoj obazrivosti, gospodine; maločas ste mi obećali udarac mačem g. d'Artanjana, a sada mi, posle tog udarca, obećavate svoj.

— Ne brinite se ništa; — odgovori Raul uzdržavajući se od ljutine — g. d'Artanjan je vešt u mačevanju ali ću ga ja zamoliti da mi učini ljubav da uradi sa vama ono što je uradio sa g. vašim ocem, to jest, da vas samo rani, da bi mi ostavio zadovoljstvo da vas ja, pošto se budete oporavili, ubijem, jer vi ste jedna rđava duša, gospodine de Varde, i čovek zbilja, nikada ne može da bude dovoljno predostrožan kad treba da se zaštiti od vas.

— Gospodine, — reče de Vard — budite bez brige, i ja ću preduzeti mere predostrožnosti da se od vas zaštitim.

— Gospodine, — reče Bakingam — dozvolite mi da protumačim vaše reči jednim savetom, koji ću dati g. Braželonu: Gospodine de Braželone, nosite oklop.

De Vard stisnu pesnice.

— Oh, razumem, — reče on. — Gospoda čekaju da te mere predostrožnosti budu preduzete, pa da se ogledaju sa mnom.

— Hajde, gospodine, — reče Raul — pošto baš hoćete, svršimo s tim. I pružajući mač, on priđe korak bliže de Vardu.

— Šta to radite? — upita Bakingam.

— Budite spokojni, — reče Raul — neće dugo trajati.

De Vard se spremi za odbranu: mačevi se ukrstiše.

De Vard se ustremi sa takvom žestinom na Raula, ali pri prvom dodiru mačeva, Bakingamu je bilo jasno da Raul štedi svog protivnika.

Bakingam se izmače za korak i posmatraše borbu.

Raul je bio miran kao da se borio tupim i ne pravim mačem; izmaknuvši se za jedan korak, on oslobodi svoj mač koji je bio priljubljen do balčaka uz mač njegovog protivnika, odbi protivudarcima tri ili četiri de Vardova udarca; zatim, pošto pokuša da udari nisko de Varda, što de Vard odbi jednim kružnim zamahom, on priljubi svoj mač uz njegov, okrete ga i izbi mu ga iz ruke, tako da on pade na dvedeset koraka s one strane ograde.

Zatim, kako je de Vard stajao obezoružan i preneražen, Raul vrati svoj mač u korice, zgrabi ga za jaku i oko pojasa, i baci ga preko ograde, dok je ovaj drhtao i urlao od besa.

— Doviđenja! Doviđenja! — prošaputa de Vard dižući se i uzimajući sa zemlje svoj mač.

— Pa dođavola! — reče Raul — Pa ja vam to ponavljam već čitav sat.

Zatim, okrenuvši se Bakingamu, on reče:

— Ni reči o ovom, vojvodo, preklinjem vas; stidim se što sam morao tako da postupim, ali sam to uradio u ljutini. Molim vas da mi oprostite i da zaboravite.

— Oh, dragi vikonte, — odgovori mu vojvoda stežući tu tako čvrstu i tako poštenu ruku, dopustićete mi, naprotiv, da se sećam kako ste se spasli; to je opasan čovek, on će vas ubiti.

— Moj otac — odgovori Raul — je živeo dvadeset godina pod pretnjom mnogo opasnijeg neprijatelja, pa nije mrtav. Ja sam od roda kome bog pomaže, gospodine vojvodo.

— Vaš je otac imao dobre prijatelje, vikonte.

— Da, — uzdahnu Raul — prijatelje kakvih više nema.

— Oh, nemojte tako govoriti preklinjem vas, baš onda kad vam ja nudim svoje prijateljstvo.

Bakingam raširi ruke prema Braželonu, koji sa radošću primi ponuđeno mu prijateljstvo.

— U mojoj porodici — nastavi de Bakingam — umiremo za one koje volimo, vi to znate, g. de Braželone.

— Da, vojvodo, ja to znam — odgovori Raul.

LXXXVIII

ŠTA JE VITEZ OD LORENA MISLIO O GOSPOĐI

Ništa više nije remetilo spokojstvo na putu.

Pod nekim izgovorom, na koji niko nije obratio naročitu pažnju, g. de Vard izmače napred da bi stigao pre ostalih.

On beše poveo Manikana, čija mu je uravnotežena i sanjalačka priroda služila kao protivteža.

Treba zapaziti da se svađalačke i nemirne prirode uvek udružuju s blagim i plašljivim prirodama, kao da jedne traže u suprotnosti mir, a druge zaštitu za svoju slabost.

Bakingam i Braželon, uvukavši de Giša u svoj prijateljski krug, jednodušno su usput pevali slavopojke u počast princeze.

Samo je Braželon uspeo da te slavopojke pevaju sva trojica zajedno a ne kao što su de Giš i njegov suparnik navikli da čine, svaki za sebe, jer to je ono što je bilo opasno.

Taj, tako usklađen način, jako se svideo gospođi Anrijeti, kraljici majci; on je možda manje odgovarao onome što je želela mlada princeza koja je bila zavodljiva kao vrag i koja je, ne plašeći se za svoj dobar glas, tražila opasne prilike. Ona je zaista imala jedno od onih hrabrih i neustrašivih srca kojima gode krajnosti u osećanjima, i koja traže nož, u želji da se poseku.

Stoga su njeni pogledi, njeni osmejci, njene haljine, ti hici kojima nije bilo kraja, pljuštali na tri mladića, rešetali ih, a iz toga neiscrpnog slagališta oružja izlazili su značajni pogledi, celivanja ruku i hiljadu drugih naslada, koji su iz daljine pogađali plemiće iz pratnje, građane, oficire po gradovima kroz koje se prolazilo, paževe, narod, poslugu; to je bio opšti pokor, ošpte pustošenje.

Gospođa stiže u Pariz; usput beše zaplenila sto hiljada zaljubljenih srca a u Pariz dovela pola tuceta zaljubljenih i dva umobolnika.

Jedini Raul, naslutivši svu zavodljivost te žene, i zato što je njegovo srce bilo zauzeto i u njemu nije bilo mesta gde bi mogla da se spusti strela, jedini Raul stiže hladan i pun slutnje u prestonicu kraljevine.

Pokatkad je, usput, razgovarao sa kraljicom od Engleske o toj opojnoj draži koju je gospođa širila oko sebe, a mati, koja je u toku tolikih nesreća i razočarenja stekla iskustvo, govorila mu je:

— Anrijeti je bilo suđeno da postane slavna žena, pa bilo da se rodila na prestolu, ili kao obična građanka, jer je ona žena jake uobrazilje, jake volje i ćudljiva.

De Vard i Manikan, izvidnice i glasnici, objavili su dolazak princeze. Povorka je videla, u Nanteru, kako se pojavljuje sjajna pratnja konjanika i kočija.

To je bio Gospodin, koji je u pratnji viteza de Lorena i svojih ljubimaca, koje je pratio jedan deo kraljeve vojne kuće, dolazio da pozdravi svoju kraljevsku verenicu.

Još u Sen-Žermenu su princeza i njena mati prešle iz putničkih kola, malo teških i nešto iskvarenih od putovanja, u gospodstvena i bogata mala kola sa dva sedišta, koja su vukli šest konja sa belim i zlatnim amovima.

U takvim se kočijama pojavila mlada i lepa princeza, kao na nekom prestolu, pod izvezenim štitom od sunca sa dugačkim kićankama od perja, dok su joj na zadovoljno lice padali ružičasti odblesci koji su tako lepo pristajali uz njenu sedefastu kožu.

Kad je Gospodin prišao kočijama, bio je iznenađen tom svežom bojom lica; on izrazi svoje divljenje dovoljno jasnim rečima da vitez de Loren, okružen dvoranima slegnu ramenima, a de Giš i Bakingam se osetiše pogođeni u srce.

Pošto su izmenjane uobičajene učtivosti i završen ceremonijal, cela povorka nastavi sporije put za Pariz.

Predstavljanja behu izvršena na brzu ruku.

G. de Bakingam je sa ostalim plemićima bio dodeljen Gospodinu.

Gospodin je svima njima ukazao prilično malo pažnje.

Ali usput, kad je video vojvodu kako obleće sa uobičajenom revnošću oko vrata kočije, on upita viteza de Lorena, svog nerazdvojnog pratioca:

— Ko je onaj plemić?

— Maločas su ga predstavili Vašem visočanstvu, — odvrati vitez de Loren — to je lepi vojvoda de Bakingam.

— Ah, pa dabome!

— Gospodin vitez — dodade ljubimac sa izrazom i tonom kojima samo zavidljivci mogu da proprate i najobičnije rečenice.

— Kako, šta hoćeš time da kažeš? — odvrati princ nastavljajući da jaše.

— Rekao sam: vitez.

— Zar Gospođa ima svog stalnog viteza?

— Nego šta! Čini mi se da vi to vidite kao i ja; pazite samo kako se smeju, vragoluju i igraju se oboje ljubavi.

— Svi troje.

— Kako, svi troje?

— Pa tako; vidiš dobro da je i de Giš sa njima.

— Stvarno!… Da, vidim sasvim dobro… Ali šta to dokazuje?… Da Gospođa ima dva viteza umesto jednog.

— Ti sve pakosno protumačiš, zmijo otrovna.

— Ništa ja ne tumačim pakosno… Oh, Vaše visočanstvo, kako vi sve uzimate sa rđave strane! Eto, vašoj se ženi ukazuju kraljevske počasti u Francuskoj, a vi ste nezadovoljni.

Vojvoda Orleanski se plašio podsmešljive vitezove rečitosti, kad bi ona prešla meru.

On odmah prekide razgovor.

— Princeza je lepa — reče on nemarno, kao da je bila reč o nekoj stranoj osobi.

— Da — odvrati vitez na isti način.

— Ti kažeš to da, kao kad bi kazao ne. Izgleda mi da ona ima vrlo lepe crne oči.

— Male.

— To je istina, ali sjajne. Ima lep stas.

— Stas joj nije baš prav, Vaše visočanstvo.

— Ne osporavam. Izgled joj je blagorodan.

— Ali je lice mršavo.

— Zubi su mi se učinili divni.

— Mnogo se vide. Usta su prilično velika, hvala bogu! Stvarno, Vaše visočanstvo, nisam bio u pravu; vi ste lepši od vaše žene.

— A nalaziš li isto tako da sam lepši i od Bakingama. Reci.

— Oh, pa da, i on to dobro oseća, ne brinite; vidite li da je on sve nežniji i pažljiviji prema Gospođi, da ga ne biste vi potisli.

Gospodin učini jedan nervozan pokret; ali kad vide da preko viteževih usana prelete likujući osmeh, on ponovo potera svoga konja da ide korakom.

— Stvarno, — reče on — zašto bih se i dalje bavio svojom rođakom? Zar je ne poznajem? Zar nismo zajedno odrasli? Zar je nisam još dok je bila dete video u Luvru?

— Ah, oprostite, prinče, ona se izmenila. — odgovori vitez. — U vreme, o kome govorite, ona nije tako sjajno izgledala, a pre svega bila je mnogo manje ohola: one večeri, naročito, sećate li se, Vaše visočanstvo, kad kralj nije hteo da igra sa njom, pošto je našao da je ružna i rđavo obučena?

Kad ču te reči, vojvoda Orleanski se namršti. Za njega je, stvarno, bilo malo laskavo da se oženi jednom princezom kojoj kralj, kad je bila sasvim mlada, nije pridavao mnogo važnosti.

Možda je hteo i da odgovori, ali se u tom trenutku de Giš odvoji od kola i priđe princu.

On izdaleka beše primetio princa i viteza i izgledalo je da napreže sluh da bi čuo kakav se razgovor vodi između Gospodina i njegovog ljubimca.

Ovaj se, bilo iz pokvarenosti, bilo iz bezočnosti, nije ni trudio da ma šta sakrije.

— Grofe, reče on, vi ste čovek od ukusa.

— Hvala na ljubaznim rečima, — odgovori de Giš — ali povodom čega mi to kažete?

— Tako je, evo pozivam se i na njegovo visočanstvo.

— Svakako, — reče Gospodin — i Giš zna vrlo dobro da ga smatram savršeno otmenim čovekom.

— Kad je tako, ja nastavljam, grofe; vi ste pored Gospođe već osam dana, zar ne?

— Svakako — odgovori de Giš pocrvenevši i nehotice.

— Lepo! Recite nam iskreno šta mislite o njenoj ličnosti.

— O njenoj ličnosti? — upita de Giš zaprepašćen.

— Da, o njenoj ličnosti, o njenom duhu, o njoj uopšte…

Zbunjen tim pitanjem, de Giš je oklevao da odgovori.

— Hajde, ta hajde de Giše! — nastavi vitez smejući se — Reci šta misliš, budi iskren: Gospodin naređuje.

— Da, da, budi iskren — reče princ.

De Giš promuca nekoliko nerazumljivih reči.

— Ja znam dobro da je to nezgodno, — nastavi Gospodin — ali najzad, ti znaš da se meni može sve reći. Kakva ti ona izgleda?

Da bi prikrio šta mu se u duši događa, i da bi se odbranio, de Giš pribeže jednom sredstvu kojim raspolaže čovek kad je iznenađen pitanjem: on slaga.

— Gospođa mi ne izgleda ni ružna ni lepa, ali pre lepa nego ružna.

— Ah, dragi grofe! — uzviknu vitez — Vi koji ste se toliko oduševljavali i toliko uzvikivali od divljenja kada ste videli njenu sliku?

De Giš pocrvene do ušiju. Srećom njegov prilično nemiran konj, pomože mu, odstupivši ustranu, da prikrije to rumenilo.

— Sliku!… — promrmlja on prilazeći bliže. — Koju sliku?

Vitez ga nije puštao iz očiju.

— Da, sliku. Zar ona mala slika nije bila dovoljno verna?

— Ne znam. Ja sam zaboravio tu sliku; ona se izbrisala iz mog sećanja.

— Ona je ostavila na vas snažan utisak — reče mu vitez.

— To je moguće.

— Ima li bar duha? — upita vojvoda.

— Mislim da ima, Vaše visočanstvo.

— A ima li ga g. de Bakingam? — uplete se vitez.

— To ne znam.

— Ja mislim da ga ima, — odgovori vitez — jer on ume da zasmeje Gospođu i izgleda da ona mnogo uživa u njegovom društvu, što nije nikad slučaj sa duhovitom ženom kad se nalazi u društvu nekog glupaka.

— Onda znači da ima duha — odgovori bezazleno de Giš, kome iznenadno priteče u pomoć Raul, koji beše video kako se on nosi sa tim opasnim sagovornikom, koga se sad on dokopa i nagna ga da promeni razgovor.

Ulazak u grad je bio sjajan i veseo. Kralj je u čast svoga brata naredio da sve bude raskošno udešeno. Gospođa i njena mati odsedoše u Luvru, u onom Luvru u kome su za vreme izgnanstva tako teško podnosile zaborav, bedu i oskudicu.

Onaj dvorac koji je bio negostoljubiv prema nesrećnoj ćerki Anrija IV, oni goli zidovi, onaj razvaljeni pod, one tavanice koje je pokrivala paučina, onaj okrnjeni mermer na kaminima, ona hladna ognjišta koja su jedva mogla da se zagreju za njih, od onoga što im je vrhovni sud davao kao milostinju, sve je to sad drukčije izgledalo.

Sjajni zidni zastirači, debeli ćilimovi, kamene ploče koje su se sijale, sveže obojene sobe sa zlatnim prugama po ivicama; svuda stražari ponosita izgleda, sa lepršavim perjanicama, mnoštvo slugu i dvorana u predsobljima i po stepenicama.

U dvorištima u kojima je doskoro rasla trava — kao da je taj nezahvalni Mazaren smatrao za potrebno da pokaže Parižanima da napuštenost i nered idu uporedo sa bedom i očajem propalih kraljevina — u tim ogromnim dvorištima nemim i pustim, prolazili su konjanici čiji konji svojim kopitama isterivahu iz glatkog pločnika hiljadu varnica.

Kočije su bile pune lepih i mladih žena koje su čekale da pozdrave u prolazu kćer one kćeri Francuske, koja za vreme svog udovištva nije imala pokoji put ni parče drveta da založi vatru u ognjištu, ni komad hleba na svom stolu, i koju su prezirale i najniže sluge u dvorcu.

Stoga je, kad su se vratili u Luvr, u srcu gospođe Anrijete bilo više bola i gorkih uspomena nego što je u srcu njene ćerke, čija je nestalna priroda lako zaboravljala, bilo ponosa i radosti.

Ona je dobro znala da je ovaj sjajan doček bio namenjen srećnoj materi jednog kralja koji je ponovo zauzimao drugi presto u Evropi, dok je onaj rđav doček bio namenjen ćerki Anrija IV, koja je imala da ispašta zato što je bila nesrećna.

Pošto su se princeze smestile, malo odmorile, ljudi, koji su se takođe povratili od umora, vratiše se svojim navikama i svom poslu.

Braželon je prvo otišao da vidi svog oca. Atos se beše vratio u Bloa. On je onda hteo da ode da vidi g. d'Artanjana.

Ali njega koji je bio zauzet oko uređenja nove vojne kraljeve kuće, nije bilo mogućno naći.

Braželon onda svrati kod de Giša.

Ali je grof imao sa svojim krojačima i Manikanom razgovore koji su mu ispunjavali ceo dan.

Sa vojvodom de Bakingamom stvar je još gore stajala.

Ovaj je kupovao konja za konjem, drago kamenje za dragim kamenjem. Koliko god je u Parizu bilo vezilja, trgovaca dragim kamenjem, krojača, sve ih beše prigrabio. Između njega i de Giša nastalo je neko manje ili više ljubazno takmičenje, za čiji je uspeh vojvoda hteo da potroši milion, dok de Gišu Maršal de Gramon beše dao samo šezdeset hiljada livri. Bakingam se smejao i trošio svoj milion.

De Giš je uzdisao, i iščupao bi sebi kose, da nije bilo de Varda da ga posavetuje.

— Milion! — ponavljao je svakog dana de Giš — Posustaću. Zašto mi G. Maršal ne da još sad moj deo nasledstva?

— Zato što bi ga ti pojeo — govorio je Raul.

— Eh, pa šta se to njega tiče! Ako zbog toga moram da umrem, umreću. Tada mi ništa više neće biti potrebno.

— A koja ti je nužda da umreš? — govorio je Raul.

— Neću da me jedan Englez prevaziđe u otmenosti.

— Dragi moj grofe, — reče tada Manikan — otmenost nije skupa stvar, to je samo stvar do koje je teško doći.

— Da, ali stvari do kojih se teško dolazi staju vrlo skupo, a ja imam samo šezdeset hiljada.

— Pa šta! — reče mu de Vard — Strašno si nespretan, potroši koliko i de Bakingam: razlika je samo u devet stotina četrdeset hiljada livri.

— A gde da ih nađem?

— Zadužuj se.

— To već činim.

— Razlog više.

Ovi saveti su najzad toliko razdražili de Giša, da je počeo da pravi ludosti, dok je Bakingam pravio samo troškove.

Glas o tome rasipništvu je obradovao sve trgovce u Parizu i od palate de Bakingama pa do palate de Gramona samo se sanjalo o zlatnim brdima.

Za to se vreme Gospođa odmarala, a Braželon je pisao gospođici de La Valijer.

Već je bio napisao četiri pisma i još nikakav odgovor ne beše stigao, kad baš onog jutra kad je trebalo da se izvrši obred venčanja u kapeli Pale-Roajala, Raul ču, dok se još oblačio, kako sluga prijavljuje:

— G. de Malikorn.

— Šta hoće od mene taj Malikorn? — pomisli Raul — Zamolite ga da pričeka — reče on slugi.

— To je neki gospodin iz Bloa — odgovori sluga.

— Ah, neka uđe! — uzviknu Raul živo.

Malikorn uđe, lep kao lutka i sa divnim mačem o pasu.

Pošto je ljubazno pozdravio, on reče:

— Gospodine de Braželone, donosim vam puno najlepših pozdrava od jedne gospođice.

Raul pocrvene.

— Od gospođice? — reče on — Od neke gospođice iz Bloa?

— Da, gospodine, od gospođice de Montale.

— Oh, hvala, gospodine, sad sam se setio ko ste — reče Raul. — A šta želi od mene gospođica de Montale?

Malikorn izvadi iz džepa četiri pisma koja pruži Raulu.

— Moja pisma! Je li moguće! — izusti on prebledevši. — Moja pisma još neotvorena!

— Gospodine, ta pisma nisu zatekla u Bloa osobe kojima ste ih upupili; vraćaju vam se.

— Gospođica de La Valijer je otišla iz Bloa?! — uzviknu Raul.

— Pre osam dana.

— A gde je ona?

— Treba da je u Parizu, gospodine.

— Ali kako se zna da sam ja poslao ta pisma?

— Gospođica de Montale je poznala vaš rukopis i vaš pečat — odgovori Malikorn.

Raul pocrvene i nasmeši se.

— To je vrlo ljubazno od gospođice Orore, — reče on — ona je uvek bila dobra i ljubazna.

— Uvek, gospodine.

— Trebalo je da me obavesti podrobnije o gospođici de La Valijer. Kako da je nađem u ovom ogromnom Parizu!

Malikorn izvuče iz džepa jedan omot.

— Možda ćete naći u ovom pismu ono što želite da saznate.

Raul skide brzo pečat. To je bio rukopis gospođice Orore i evo šta je stajalo u pismu:

„Pariz, Pale-Roajal, dan venčanja.”

— Šta to znači, — upita Raul Malikorna — znate li vi, gospodine?

— Znam, gospodine vikonte.

— Tako vam boga, recite mi onda.

— Nemoguće, gospodine.

— Zašto?

— Zato što mi je gospođica Orora zabranila da kažem.

Raul pogleda tu čudnu osobu i ne reče ništa.

— Da li je bar — produži on — povoljno ili nepovoljno za mene?

— Videćete.

— Vi ste isuviše uzdržljivi.

— Gospodine, učinite mi jednu veliku uslugu.

— Umesto one koju vi meni ne činite.

— Sasvim je tako.

— Recite.

— Toliko želim da prisustvujem venčanju, a nemam pozivnicu, iako sam sve učinio da je dobijem. Da li biste vi mogli da me uvedete?

— Naravno.

— Učinite to za mene, gospodine vikonte, preklinjem vas.

— Drage volje, gospodine, pođite sa mnom.

— Gospodine, vaš sam ponizni sluga.

— Mislio sam da ste vi prijatelj g. de Manikana.

— Jesam, gospodine. Ali jutros, gledajući ga kako se oblači, prosuo sam jednu bočicu laka na njegovo novo odelo i on me je pojurio s mačem u ruci, tako da sam morao da pobegnem. Eto zbog čega mu nisam tražio pozivnicu. Ubio bi me.

— To je pojmljivo — reče Raul. — Ja znam da je Manikan kadar da ubije čoveka koji bi imao nesreću da izvrši zločin koji smatra da ste vi učinili, ali ću ja da popravim tu nepravdu, koja je vama učinjena; samo da zokopčam svoj ogrtač, pa sam spreman da vam poslužim kao vodič i da vas uvedem.

LXXXIX

IZNENAĐENjE GOSPOĐICE DE MONTALE

Gospođa se venčala u Pale-Roajalu, u kapeli, pred skupom najbrižljivije probranih dvorana.

Međutim, i pored toga što je pozivnica predstavljala veliku počast, Raul je, veran svom obećanju, uveo Malikorna koji je želeo da uživa u tom nesvakidašnjem prizoru.

Kad je ispunio dato obećanje, Raul priđe de Gišu, čije je lice, ubledelo od tuge, toliko odudaralo od njegovog sjajnog odela, da je jedini vojvoda de Bakingam mogao da se takmiči sa njim u preteranom bledilu lica i potištenosti.

— Savlađuj se, grofe — reče Raul prilazeći svom prijatelju i spremajući se da ga pridrži u trenutku kad je arhiepiskop blagosiljao mladence.

Svi su videli kako g. princ de Konde posmatra radoznalo ove dve slike i prilike ojađenosti, kako stoje nepomično kao dva kipa sa obe strane crkvene lađe. Grof se malo pribra.

Pošto je venčanje bilo završeno, kralj i kraljica pređoše u veliku dvoranu gde im predstaviše Gospođu i njenu pratnju.

Zapaženo je da je kralj bio zadivljen kad je ugledao svoju snahu i da joj je najsrdačnije čestitao.

Zapaženo je da se kraljica mati, bacivši na Bakingama dug i zamišljen pogled, nagla gospođi de Motvil, i prošaputala joj:

— Zar ne nalazite da liči na svog oca?

Zapaženo je, najzad, da je Gospodin posmatrao sav taj svet i izgledao prilično nezadovoljan.

Posle podvorenja prinčeva i ambasadora, Gospodin zatraži od kralja dopuštenje da mu predstavi, a isto tako i Gospođi, ličnosti koje sačinjavahu njegovu novu kuću.

— Znate li, vikonte, — upita sasvim tiho g. Princ Raula — da li je kuću sastavljala neka ličnost od ukusa, i da li ćemo imati i neko lice pristojnijeg izgleda?

— Pojma nemam, Vaše visočanstvo — odgovori Raul.

— Oh! Vi se pravite da ništa ne znate.

— Kako to mislite, Vaše visočanstvo?

— Pa vi ste prijatelj grofa de Giša, koji je Gospodinov prijatelj.

— To je istina, Vaše visočanstvo, ali pošto me stvar nimalo ne zanima, ja nisam pitao de Giša, a de Giš opet, sa svoje strane, pošto mu nije bilo postavljeno nikakvo pitanje, nije mi ništa poverio.

— A Manikan?

— Ja sam viđao doduše, g. de Manikana u Avru i na putu, ali sam i njega isto tako malo ispitivao koliko i de Giša. Uostalom, da li g. de Manikan i zna nešto o tome, pošto on nije toliko važna ličnost?

— Eh, dragi moj vikonte, gde vi živite? — reče Princ. — Pa baš te manje važne osobe u takvim prilikama imaju najveći uticaj, i to je dokaz da se sve to obavilo posredovanjem g. de Manikana kod de Giša i de Giša kod Gospodina.

— Pa eto, Vaše visočanstvo, meni je sve to bilo potpuno nepoznato — reče Raul — i to je jedna novost koju sam imao čast da saznam od Vašeg visočanstva.

— Hoću da vam poverujem, mada to izgleda neverovatno, a uostalom nećemo imati dugo da čekamo: evo prilazi leteća četa, kako je to govorila blažena kraljica Katarina. Bože, divnih li lica!

Roj mladih devojaka je zaista ulazilo u salu, a njih je vodila gospođa de Navaj, i moramo odati priznanje de Manikanu, ako je zaista on imao učešća u tom izboru, kao što mu je to pripisivao princ de Konde, da je to bio prizor koji je mogao da očara sve one koji su kao g. Princ umeli da ocene sve vrste lepota. Jedna mlada plava žena od svojih dvadeset do dvadeset i jedne godine, čije su krupne plave oči bacale, kad se otvore, zasenjujući plamen, išla je prva i prva bila predstavljena.

— Gospođica de Tone-Šarant — reče Gospodinu stara gospođa de Navaj.

I Gospodin ponovi klanjajući se Gospođi:

— Gospođica de Tone-Šarant.

— A! Ova mi izgleda prilično lepa — reče g. Princ, okrećući se Raulu… — Broj jedan.

— Stvarno je lepa, — reče Raul — mada izgleda malo ohola.

— Ne mari! Mi poznajemo takva držanja, vikonte; za tri meseca će se pripitomiti; ali pogledajte, evo još jedne lepotice.

— Gle, — reče Raul — i to još lepoticu koju poznajem.

— Gospođica Orora de Montale — izgovori gospođa de Navaj.

Gospodin tačno ponovi ime i prezime.

— Gospode bože! — uzviknu Raul gledajući prestravljenim očima na ulazna vrata.

— Šta se desilo? — upita Princ — Jeste li zbog gospođice Orore de Montale uzviknuli ono „Gospode bože”?

— Nisam, Vaše visočanstvo, ne… — odgovori Raul sav bled i drhćući.

— Ali ako niste zbog Gospođice Orore de Montale, onda ste zbog one divne plavuše koja ide za njom. Lepe oči, bogami! Malo mršava, ali ima mnogo draži.

— Gospođica de la Bom Leblan de La Valijer — reče gospođa de Navaj.

Pri pomenu tog imena koje je odjeknulo do dna Raulovog srca, neka magla mu se navuče na oči, tako da nije više ništa video niti čuo; a g. Princ, ne dobijajući više nikakav odgovor na svoje šaljive primedbe, ode da pogleda izbliže lepe devojke kod kojih je već, čim ih je pogledao, sve uočio.

— Lujza ovde! Lujza Gospođina počasna gospođica! — prošaputa Raul.

I ne verujući svojim očima, on je gledao čas Lujzu, čas gospođicu de Montale.

Uostalom ova se poslednja već bila oslobodila svoje lažne stidljivosti koja je trebalo da joj posluži samo prilikom klanjanja pri predstavljanju.

Gospođica de Montale je iz svog kutka gledala sa prilično pouzdanja prisutne, i pošto je pronašla Raula, nju je zabavljalo duboko čuđenje koje su njena prisutnost i prisutnost njene prijateljice izazvale kod jadnog zaljubljenog.

To živo, obešenjačko i podsmešljivo oko koje je Raul hteo da izbegne, a koje ga je neprekidno ispitivački gledalo, stavljalo je Raula na muke.

Što se tiče Lujze, ona je, bilo zbog svoje prirodne stidljivosti, bilo iz nekog drugog uzroka koji Raul nije mogao da dokuči, držala neprekidno oborene oči i sva preplašena, zasenjena, dišući isprekidano, stajala što je moguće više po strani i nije čak ni osećala da je gospođica de Montale podgurkuje laktom.

Sve je to bilo za Raula prava zagonetka, za čije bi rešenje jadni vikont mnogo dao.

Ali tu nije bilo nikog ko bi mu ga mogao dati, čak ni Malikorn koji se, osećajući se malo nelagodno što se nalazi u društvu tolikih plemića, i prilično zastrašen podsmešljivim pogledima gospođice de Montale, okrete u krug, i primičući se korak po korak, stade blizu g. Princa, iza grupe počasnih gospođica, da je skoro mogao da čuje glas gospođice Orore, tog nebeskog tela oko koga se i on, hteo ne hteo, okretao kao skromna zvezda pratilja.

Kad dođe k sebi, Raulu se učini da raspoznaje oko sebe poznate glasove.

To su stvarno de Vard, de Giš i vitez de Loren razgovarali.

Doduše oni su razgovarali tako tihim glasom da se jedva čulo njihovo šaputanje u prostranoj dvorani.

Govoriti tako ne mičući se, držeći se pravo, ne naginjući se, ne gledajući svog sagovornika, to je zbilja veština čiju veličinu novodošavši nisu mogli odmah da shvate. Zato je trebalo privikavati se duže vremena na takve razgovore, koji su bez učestvovanja pogleda, klimanja glave, ličili na razgovor između kipova.

I zaista, u velikom krugu oko kralja i kraljice, dok su njihova veličanstva govorila i dok je izgledalo da svi slušaju u pobožnoj tišini, vođen je priličan broj nečujnih razgovora u kojima nije preovlađivalo dodvoravanje.

Ali je Raul poznavao pravila o ophođenju na dvoru pa je mogao često da pogodi smisao reči po pokretu usana.

— Ko je ta Montale? — pitao je de Vard. — Ko je ta La Valijer? Ko su te palančanke koje nam dolaze?

— La Montale, — odgovori vitez de Loren — nju poznajem: to je vesela devojka koje će zabavljati dvor. La Valijer je jedna divna ćopavica.

— Pih! — odvrati de Vard.

— Ne prezirite, de Varde; o ćopavicama postoje vrlo oštroumne latinske izreke, a naročito sa odličnim zapažanjem.

— Gospodo, gospodo, — obrati im se de Giš gledajući uznemireno Raula — tiše malo, molim vas.

Ali grofovoj uznemirenosti nije bilo mesta, bar tako je izgledalo. Raul je ostao sasvim pribran i ravnodušan, mada ne beše propustio nijednu reč od razgovora. On izgleda da je beležio sve drskosti i sve preteranosti u izražavanju obojice izazivača, da bi u danoj prilici prečistio račune sa njima.

De Vard je svakako pogodio njegovu misao, pa nastavi:

— A koga imaju za dragane te gospođice?

— De la Montale? — upita vitez.

— Da, najpre de la Montale?

— Pa eto! Vas, mene, de Giša, ko god hoće, zaboga!

— A ona druga?

— Gospođica de La Valijer?

— Da.

— Budite oprezni, gospodo, — uzviknu de Giš da bi sprečio de Varda da odgovori — budite oprezni, Gospođa nas sluša.

Raul beše uvukao ruku u dolamu i kidao svoje grudi i čipku.

Ali baš zbog toga što su te jadne žene tako žestoko napadane, on donese jednu ozbiljnu odluku.

— Sirota Lujza, — reče u sebi — ona je došla ovamo u časnoj nameri i pod časnom zaštitom; ali ja moram da doznam tu nameru; moram da doznam ko je štiti.

I upotrebivši Malikornov način, on se uputi ka mestu gde su počasne gospođice bile okupljene.

Uskoro predstavljanje bi završeno. Kralj, koji nije prestajao da gleda Gospođu i da joj se divi, iziđe tada iz dvorane za prijem sa obema kraljicama.

Vitez de Loren zauze svoje mesto pored Gospodina i prateći ga, ubaci mu u uho nekoliko kapi onog otrova koji je prikupljao već čitav sat, posmatrajući nova lica i naslućujući da je nekoliko srca srećno.

Kralj je, izlazeći, povukao za sobom jedan deo dvorana; ali oni dvorani koji su se smatrali slobodnim, ili oni koji su voleli da se udvaraju, počeše da prilaze damama.

G. Princ je čestitao gospođici de Tone-Šarant. Bakingam se udvarao gospođi de Šale i gospođi de Lafajet, koje je Gospođa već odvajala od ostalih i koje je volela. A grof de Giš, koji beše napustio Gospodina čim je mogao da se približi Gospođi, živo je razgovarao sa gospođom de Valantinoa, svojom sestrom, i gospođicom de Kreki i de Šatijon.

Usred svih tih političkih i ljubavnih zbivanja, Malikorn htede da se dočepa gospođice de Montale, ali je ona više volela da razgovara sa Raulom, ako ni zbog čega drugog, a ono bar da uživa u svim njegovim pitanjima i iznenađenjima.

Raul se uputi pravo gospođici de La Valijer i pozdravi je sa dubokim poštovanjem. Primetivši ga, Lujza pocrvene i poče da zamuckuje, ali joj gospođica de Montale priteče u pomoć.

— Eto vidite, — reče mu ona — i mi smo tu, gospodine vikonte.

— Vidim da ste tu — odgovori Raul smešeći se — i baš hoću da vam zatražim jedno malo objašnjenje što se tiče vašeg prisustva ovde.

Malikorn priđe, smešeći se najljubaznije.

— Udaljite se, gospodine, Malikorne — reče mu gospođica de Montale. — Zbilja, vi ste jako radoznali.

Malikorn se ugrize za usnu i povuče se dva koraka, ne rekavši ni reči.

Samo se njegov osmeh izmeni, i mesto srdačnog, kakav je bio, postade podrugljiv.

— Hoćete objašnjenje, gospodine Raule? — upita gospođica de Montale.

— Svakako, stvar je vredna objašnjenja, čini mi se, gospođice; gospođica de La Valijer, Gospođina počasna gospođica!?

— A zašto ne bi bila počasna gospođica kao i ja? — upita gospođica de Montale.

— Čestitam gospođicama — reče Raul, kome se činilo da neće da mu odgovore otvoreno.

— Vi to kažete na vrlo lukav način, gospodine vikonte.

— Ja?

— Nego! Pozivam se na Lujzu.

— Gospodin de Braželon smatra možda da je to mesto isuviše visoko za mene — reče Lujza zamuckujući.

— Oh, ne, gospođice! — odvrati Raul živo — Vi vrlo dobro znate da ja tako ne mislim; ja se ne bih iznenadio kad biste vi zauzeli mesto kraljice, pa tim pre ovo mesto. Jedino me čudi, što sam to doznao tek danas, i to slučajno.

— Ah! To je istina — odgovori gospođica de Montale sa svojom uobičajenom brzopletošću. — Ti stvarno ne razumeš ništa od svega toga i ne možeš ni da razumeš. G. de Braželon ti je pisao četiri pisma, ali je jedino tvoja mati bila u Bloa; trebalo je izbeći da ta pisma dođu u njene ruke; ja sam ih zadržala i vratila g. Raulu, tako da je on mislio da se ti nalaziš u Bloa, a ti si bila u Parizu, a naročito nije znao da si dobila veći položaj.

— Šta! Zar ti nisi obavestila G. Raula kao što sam te molila? — uzviknu Lujza.

— Taman posla! Da drži pridike, da daje mudre savete, da pokvari sve ono što smo sa toliko truda stvorili? Oh! Nisam, sigurno da nisam.

— Zar sam ja tako strog? — upita Raul.

— Uostalom, — odvrati Montale — tako mi je bilo zgodno. Ja sam polazila za Pariz, vi tu niste bili, Lujza je lila gorke suze; tumačite to kako hoćete; zamolila sam svog zaštitnika, onog koji mi je pribavio postavljenje, da traži jedno i za Lujzu; postavljenje je stiglo. Lujza je otišla da poruči haljine; a ja, ja sam ostala, pošto sam već imala svoje; primala sam vaša pisma, vratila sam vam ih, dodavši nekoliko reči koje su vam obećavale iznenađenje. Evo tog iznenađenja, dragi moj gospodine; čini mi se da je prijatno, ne tražite ništa drugo. Hajdemo, gospodine Malikorne, vreme je da ostavimo ove mlade same; oni imaju puno stvari da kažu jedno drugom; dajte mi ruku; nadam se da vam ukazujem veliku čast, gospodine Malikorne.

— Oprostite, gospođice, — reče Raul, zadržavajući ovu odveć veselu mladu devojku glasom čija je ozbiljnost bila u suštoj protivnosti sa rečima gospođice Montale — oprostite, a da li bih mogao da znam ime tog zaštitnika; jer ako se neko zauzima za vas, gospođice, i to sa puno razloga…

Raul se pokloni.

— Ja ne vidim iste razloge da se neko zauzima za gospođicu de La Valijer.

— Bože moj, gospodine Raule! — odgovori Lujza bezazleno — Stvar je sasvim prosta i ne vidim zašto vam ne bih i sama kazala… Moj zaštitnik je g. Malikorn.

Raul osta jedan trenutak zaprepašćen, pitajući se da li ne zbijaju šalu sa njim; zatim se okrete da zatraži objašnjenje od Malikorna. Ovaj je međutim već bio daleko, jer ga gospođica Montale beše odvukla.

Gospođica de La Valijer učini pokret kao da je htela da pođe za svojom prijateljicom, ali je Raul zadrža blago, ali odlučno.

— Preklinjem vas, Lujza, samo da vam kažem nekoliko reči.

— Ali, gospodine Raule, — odgovori Lujza pocrvenevši do ušiju — ostali smo sasvim sami. Svi su otišli. Zabrinuće se, tražiće nas.

— Ne bojte se,— reče mladić osmehnuvši se — ni vi ni ja nismo tako važne osobe da bi se naše odsustvo primetilo.

— A moja služba, gospodine Raule?

— Umirite se, gospođice, ja poznajem dvorske običaje; vaša služba počinje tek sutra; ostaje vam, prema tome, još malo vremena za koje ćete mi moći dati jedno objašnjenje koje ću imati čast da vam zatražim.

— Kako ste ozbiljni, gospodine Raule! — reče mu Lujza sva uznemirena.

— Zato što je stvar ozbiljna, gospođice; da li me slušate?

— Slušam vas; samo, ponavljam vam, gospodine, ostali smo sasvim sami.

— Imate pravo — odgovori Raul.

I ponudivši joj ruku, on odvede mladu devojku u malu dvoranu pored dvorane za prijem, čiji su prozori gledali na trg.

Svi su se tiskali oko srednjeg prozora koji je imao spolja balkon, odakle su mogli da posmatraju kako se polako vrše sve pripreme za polazak.

Raul otvori jedan prozor sa strane, i kad se tu nađe sam sa gospođicom de La Valijer, on joj reče:

— Lujza, vi znate da vas volim od svog detinjstva kao sestru i da sam vam poveravao sve svoje nade.

— Da, — odgovori ona sasvim tiho — da, gospodine Raule, ja znam to.

— Vi ste sa svoje strane imali običaj da mi ukazujete isto prijateljstvo, isto poverenje. Zašto niste prilikom ovog susreta pokazali da ste mi prijatelj? Zašto niste imali vere u mene?

La Valijerova ne odgovori ništa.

— Mislio sam da me volite, — reče Raul, čiji je glas sve više podrhtavao — mislio sam da ste bili saglasni sa svim planovima koje smo zajednički pravili za našu sreću, dok smo se šetali između velikih drvoreda u Kur-Ševerniju i pod topolama velikog puta koji vodi u Bloa. Vi ne odgovarate Lujza?

Zatim ućuta.

— Da nije zbog toga — upita on jedva dišući — što me više ne volite?

— Ja to ne kažem — odgovori Lujza sasvim tiho.

— Oh! Recite mi otvoreno, molim vas: ja sam svu nadu svog života položio u vas, ja sam vas izabrao zbog vašeg smernog i prirodnog ponašanja. Nemojte dozvoliti da vas zaseni ovaj sjaj, Lujza, sada kad ste na dvoru, gde se sve ono što je čisto ukalja, gde sve ono što je mlado stari brzo. Lujza, zatvorite uši da ne čujete reči, zatvorite oči da ne vidite rđave primere, zatvorite usta da ne udišete ovaj kužni vazduh. Recite mi iskreno i otvoreno, Lujza, treba li da verujem rečima gospođice de Montale? Lujza, jeste li došli u Pariz zato što ja nisam bio više u Bloa?

La Valijerova pocrvene i pokri lice rukama.

— Jeste, zar ne, — uzviknu Raul ushićen — da, zbog toga ste došli? Oh! Volim vas više no što sam vas ikad voleo! Hvala, Lujza, na toj odanosti; ali treba da preduzmem nešto da vas zaštitim od svake uvrede, da vas sačuvam od svake ljage; Lujza, počasna gospođica na dvoru jedne mlade princeze, u ovo doba razuzdanosti i nestalnih ljubavi, izložena je bez ikakve zaštite svim napadima; takav položaj ne može vama da odgovara: treba da budete udati da bi vas poštovali.

— Udata?

— Da.

— Bože moj!

— Evo vam ruke, Lujza. Stavite u nju svoju.

— A vaš otac?

— Moj otac mi ostavlja da slobodno odlučujem.

— Pa ipak…

— Razumem, zašto se ustežete; Lujza; posavetovaću se sa svojim ocem.

— Oh, gospodine Raule, razmislite, pričekajte.

— Da čekam, to nije moguće; da razmislim Lujza, da razmislim kad se radi o vama, to bi značilo uvrediti vas; dajte mi svoju ruku, draga Lujza, ja sam svoj gospodar; moj će otac pristati, uveravam vas: dajte mi svoju ruku, nemojte pustiti da toliko čekam, odgovorite brzo, jednom rečju, jednom jedinom, inače ću poverovati da je bilo dovoljno da se toliko izmenite, da samo kročite nogom u dvor, da samo osetite dvorsku milost, jedan kraljičin osmeh, jedan kraljev pogled samo.

Raul još ne beše izgovorio poslednju reč, kad Lujza preblede kao smrt, svakako iz straha što je videla kako je mladić zanešen svojom ljubavlju. Stoga ona brzo pruži Raulu ruke.

Zatim pobeže ne rekavši ni reči, i iščeze ne osvrnuvši se.

Raul oseti da je uzdrhtao celim telom pri dodiru ruke.

On je primio ovo obećanje kao svečanu zakletvu, koju je ljubav iznudila devičanskoj sramežljivosti.

XC

ATOSOV PRISTANAK

Raul beše izišao iz Pale-Roajala sa mislima čije ostvarenje nije trpelo odlaganje.

On uzjaha konja još u samom dvorištu i krenu za Bloa, dok se u dvoru svečano proslavljalo venčanje Gospodina i princeze od Engleske, uz veliko veselje dvorana i očajanje de Giša i de Bakingama. Raul je žurio; za osamnaest sati je stigao u Bloa. On je pripremio usput svoje najubedljivije razloge.

I groznica je nepobitan razlog, a Raul je imao groznicu.

Atos se nalazio u svojoj sobi za rad gde je nastavljao pisanje svojih uspomena, kad Raul uđe u pratnji Grimoa.

Pronicljivom plemiću je bio dovoljan jedan pogled, pa da primeti nešto neobično u držanju svog sina.

— Izgleda da dolazite zbog neke važne stvari — reče on i, pošto ga je zagrlio, ponudi ga da sedne u naslonjaču.

— Da, gospodine, — odgovori mladić — i preklinjem vas da me saslušate blagonaklono kao što ste to uvek činili.

— Govorite, Raule.

— Gospodine, ispričaću vam stvar onakvu kakva je, bez ikakvog uvoda koji bi bio nedostojan čoveka kao što ste vi: gospođica de La Valijer, nalazi se u Parizu u svojstvu Gospođine počasne dame; ja sam dobro ispitao svoja osećanja, ja volim gospođicu de La Valijer iznad svega, i ne sviđa mi se da je ostavim na jednom mestu gde njen dobar glas i njena vrlina mogu biti ugroženi; prema tome, ja želim, da se njome oženim, gospodine, i dolazim da zatražim vaš pristanak za taj brak.

Za sve vreme dok je Raul ovo saopštavao, Atos je samo ćutao i slušao.

Raul je počeo da govori trudeći se da bude hladnokrvan, ali se na kraju kod svake njegove reči primećivalo da je uzbuđen.

Atos upravi u Braželona pronicljiv pogled iz koga je izbijala neka seta.

— Dakle, dobro ste razmislili? — upita on.

— Jesam, gospodine.

— Čini mi se da sam vam već jedanput kazao svoje mišljenje o tom braku.

— Ono mi je poznato, — odgovori Raul sasvim tiho — ali ste rekli da ako budem ostao pri tom…

— I vi ostajete?

Braželon promrmlja jedno skoro nerazgovetno da.

— Vaša ljubav, gospodine, — nastavi mirno Atos — mora da je vrlo jaka, kad i pored toga što sam ja protivan toj vezi, vi i dalje to želite.

Raul pređe drhtavom rukom preko čela i obrisa znoj koji ga je oblivao.

Atos ga pogleda i sažaljenje mu steže srce.

Zatim ustade.

— Dobro, — reče on — moje lično mišljenje nema važnosti pošto se radi o vašim osećajima; vi od mene nešto tražite i ja vam stojim na raspoloženju. Stvarno, hajde recite šta želite od mene?

— Oh, da me razumete, gospodine, da me razumete pre svega! — reče Raul uhvativši ga za ruke.

— Vi pogrešno tumačite moja osećanja prema vama, Raule; ja imam bolje srce nego što vam izgleda — odvrati grof.

Raul poljubi ruku koju je držao, kao što bi mogao da učini najstrasniji ljubavnik.

— Hajde, hajde, — nastavi Atos — recite Raule, evo spreman sam, šta treba da potpišem?

— Oh! Ništa, gospodine, ništa; samo bi bilo dobro da se potrudite da napišete pismo kralju i da tražite od Njegovog veličanstva kome pripadam, dozvolu da mogu da se oženim gospođicom de La Valijer.

— Hoću, ta vam je zamisao dobra, Raule. Stvarno, posle mene ili bolje reći pre mene, vi imate jednog gospodara; taj gospodar je kralj; vi, prema tome hoćete da prođete kroz dva iskušenja, to je pošteno.

— Oh, gospodine!

— Ja ću odmah da udovoljim vašoj molbi, Raule.

Grof priđe prozoru, i nagnuvši se malo, viknu:

— Grimo!

Grimo promoli glavu kroz venjak od jasmina koji je potkresivao.

— Konje! — naredi grof.

— Šta treba da znači to naređenje, gospodine!

— Da polazimo kroz dva sata.

— Kuda?

— U Pariz.

— Kako, u Pariz! Vi idete u Pariz?

— Zar kralj nije u Parizu?

— Svakako da jeste.

— Pa dobro! Zar ne treba da i mi odemo tamo, ili ste možda zaboravili šta ste hteli.

— Ali, gospodine, — reče Raul skoro preplašen očevom popustljivošću — ja vam ne tražim da se toliko uznemiravate, i jedno obično pismo…

— Raule, vi se varate ako mislite da sam ja tako važan; ne pristoji se da običan plemić kao što sam ja, piše svome kralju. Ja hoću i treba da govorim sa Njegovim veličanstvom. Ja ću to učiniti. Poći ćemo zajedno, Raule.

— O, kako ste dobri, gospodine!

— Šta mislite kako je Njegovo veličanstvo raspoloženo?

— Prema meni, gospodine?

— Da.

— Oh! Najbolje.

— Je li vam on to rekao?

— Lično.

— Kojom prilikom?

— Mislim kad mu je g. d'Artanjan pohvalno govorio o meni povodom jedne stvari koja se dogodila na Grevskom trgu, gde sam imao čast da se borim za Njegovo veličanstvo. Prema tome imam razloga da verujem ne laskajući sebi, da prilično dobro stojim kod Njegovog veličanstva.

— Utoliko bolje!

— Ali preklinjem vas, — nastavi Raul — ne budite sa mnom tako zvanični i tako uzdržljivi, nemojte da požalim što sam se poveo za jednim osećanjem, jačim od svega.

— Po drugi put mi to kažete, Raule, to nije nimalo potrebno; vi želite da imate pristanak reda radi, ja vam ga dajem, to je svršena stvar, ne govorimo više o tome. Hodite da vidite moje nove sadove, Raule.

Mladić je znao: kad grof izrazi svoju volju, tu nema više mesta prepiranju.

On obori glavu i pođe u vrt za svojim ocem.

Atos mu je polako pokazivao kaleme, mladice i unakrst zasađeno drveće.

Ta je mirnoća sve više zbunjivala Raula; ljubav koja mu je ispunjavala srce izgledala mu je toliko velika da bi jedva mogla da stane u srca svih ljudi na svetu. Kako je Atosovo srce moglo da bude tako nepristupačno i zatvoreno, da ona ne može da prodre u njega?

Stoga Braželon, pribravši svu svoju snagu, uzviknu najedanput:

— Gospodine, nemoguće je da nemate neki razlog zbog koga odbijate gospođicu de La Valijer; ona je tako dobra, tako blaga, tako čista, da biste vi, koji ste tako pametni i mudri, morali da cenite njenu vrednost. Tako vam boga, postoji li između vaše i njene porodice neko potajno neprijateljstvo, neka nasledna mržnja?

— Pogledajte, Raule, ovu lepu leju đurđevka; — reče Atos — vidite kako joj hlad i vlaga prijaju, naročito onaj hlad koji baca lišće misirske smokve koje probija toplota, ali ne vreli sunčevi zraci.

Raul zastade i ugrize se za usnu; zatim, osetivši kako mu krv juri u slepoočnice, on reče hrabro:

— Gospodine, jedno objašnjenje, preklinjem vas; vi ne treba da zaboravite da je vaš sin čovek.

— Onda, — odgovori strogo Atos ispravivši se — onda mi dokažite da ste čovek, jer ne dokazujete nimalo da ste sin. Ja sam vas molio da sačekate da dođe vreme da se orodite se nekom čuvenom porodicom; našao bih vam ženu iz prvih redova bogatog plemstva; hteo sam da možete da zračite onim dvostrukim sjajem koji pružaju slava i bogatstvo: vi ste plemenita roda.

— Gospodine, — uzviknu Raul planuvši u prvom nastupu ljutine — prigovoreno mi je pre neki dan da ne znam ko mi je majka.

Atos preblede, zatim nabravši obrve kao najmoćniji bog starih naroda, on reče dostojanstveno:

— Želim da čujem što pre šta ste vi odgovorili, gospodine.

— Oh! Oprostite… oprostite!… — prošaputa mladić povrativši se iz svog zanosa.

— Šta ste odgovorili, gospodine? — pitao je grof udarajući nogom o zemlju.

— Gospodine, istrgao sam mač; onome koji se branio izbio sam mač iz ruke i odbacio ga preko ograde, a zatim sam i njega poslao tamo, zajedno sa njegovim mačem.

— A zašto ga niste ubili?

— Njegovo veličanstvo zabranjuje dvoboj, gospodine, a ja sam u tome trenutku bio izaslanik Njegovog veličanstva.

— Dobro, — reče Atos — to je još jedan razlog da razgovaram sa kraljem.

— Šta ćete od njega da tražite, gospodine?

— Dopuštenje da se obračunam sa onim koji nam je naneo tu uvredu.

— Gospodine, oprostite mi ako nisam postupio onako kako je trebalo, preklinjem vas.

— Ko vam šta zamera, Raule?

— Pa pitam zbog tog dopuštenja koje hoćete da tražite od kralja.

— Raule, ja ću moliti Njegovo veličanstvo da pristane na vaš brak.

— Gospodine …

— Ali pod jednim uslovom…

— Zar su vam potrebni uslovi kad sam ja u pitanju? Naredite, gospodine, ja ću poslušati.

— Pod uslovom, — nastavi Atos — da mi kažete ime onoga koji je onako govorio o vašoj majci.

— Zašto vam je, gospodine, potrebno da znate njegovo ime? Meni je nanesena uvreda, i kad kralj bude dao dozvolu, osveta je moja stvar.

— Njegovo ime, gospodine?

— Ja neću dopustiti da se vi izlažete opasnosti.

— Smatrate li me vi Don Dijegom? Njegovo ime?

— Vi to tražite?

— Zahtevam.

— Vikont de Vard.

— Ah, — odvrati mirno Atos — dobro je, poznajem ga. Ali naši konji su spremni, gospodine, i mesto da pođemo kroz dva sata, poći ćemo odmah. Na konja, gospodine! Na konja!

XCI

GOSPODIN JE LjUBOMORAN
NA VOJVODU OD BAKINGAMA

Dok je g. grof de La Fer u pratnji Raula išao prema Parizu, u Pale-Roajalu se odigravao jedan događaj za koji bi Molijer rekao da je uspela komedija.

Bilo je to četiri dana posle Gospodinovog venčanja; Gospodin je doručkovao na brzu ruku, a zatim je prešao u svoje odaje za prijem, nezadovoljan, natmuren.

Doručak nije bio veseo. Gospođa je naredila da se njoj doručak donese u sobu.

Gospodin je dakle doručkovao u uskom krugu prijatelja. Samo su vitez de Loren i Manikan doručkovali sa njim, i za vreme toga doručka koji je trajao tri četvrti sata, niko nije progovorio ni reči.

Manikan, koji nije bio u tako prisnom prijateljstvu sa njegovim kraljevskim visočanstvom kao vitez de Loren, uzalud se trudio da pročita u prinčevim očima zašto je ovaj tako mrzovoljan.

Vitez de Loren koji nije morao ništa da pogađa, pošto je znao sve, jeo je sa onim izvanrednim apetitom koji je imao onda kada bi video da su druti tužni, i uživao je istovremeno u Gospodinovoj srdžbi i u Manikanovoj zbunjenosti.

On je jeo i dalje, uživajući što zbog toga zadržava za stolom Gospodina, koji je bio nestrpljiv i koji je goreo od želje da ustane.

Ponekad se Gospodin kajao što je dozvolio da vitez de Loren ima toliko uticaja na njega, jer se ovaj usled toga nije pridržavao dvorskih pravila o ophođenju.

Gospodin je trenutno bio u tom raspoloženju, ali se bojao viteza skoro isto onoliko koliko ga je voleo, i besneo je samo u sebi.

S vremena na vreme Gospodin je dizao pogled a zatim ga spuštao na nov komad pastete koju je vitez načinjao; najzad, ne usuđujući se da prasne, on je pokretima tako rečito izražavao svoje raspoloženje da bi mu na njima i neki lakrdijaš pozavideo.

Gospodin najzad nije mogao više da izdrži, i dok se služilo voće, on ustade vrlo ljut — kao što smo već kazali — i ostavi viteza de Lorena da završi doručak kako mu je volja.

Videvši da Gospodin ustaje, Manikan ustade odmah, držeći salvet u ruci.

Gospodin skoro otrča do predsoblja, i naišavši na jednoga lakeja, on mu tihim glasom nešto naredi.

Zatim se naglo vrati, i da ne bi prošao kroz trpezariju, prođe kroz sobe gde su se nalazile njegove umetničke zbirke, u nameri da ode kod svoje majke koja je obično sedela u svojoj sobi za molitve.

Moglo je biti deset sati izjutra.

Kada je Gospodin ušao, Ana Austrijska je pisala.

Kraljica majka je mnogo volela toga sina koji je imao lepo lice i blagu narav.

Gospodin je zaista bio nežan, možda nežniji nego kralj.

Osvojio je svoju majku preteranom ženskom osetljivošću, koja se uvek dopada ženama; Ana Austrijska je mnogo želela da ima kćer, a ovaj sin joj je ukazivao nežnost i pažnju, i bio je umiljat kao dete od dvanaest godina.

Tako se Gospodin za sve vreme koje je provodio kod svoje majke divio njenim lepim mišicama, savetovao joj kakvu pomadu da upotrebljava, davao joj uputstva za spravljanje raznih mirisnih ulja, jer je ona tu bila veliki probirač; zatim bi joj ljubio ruke i oči sa ljupkom umiljatošću deteta, uvek bi je ponudio nekim slatkišima, ili bi joj savetovao kakav ukras da stavi na sebe.

Ana Austrijska je volela kralja, ili bolje reći volela je u svome sinu kraljevsko dostojanstvo: Luj XIV je za nju predstavljao božansko pravo na presto po rođenju. Kad je kralj bio u pitanju, ophodila se kao kraljica majka; kada je Filip bio u pitanju, ophodila se samo kao majka.

I ovaj je znao da je od svih utočišta majčino krilo najprijatnije i najsigurnije.

I stoga, kad je bio sasvim mali, odlazio je tamo da se skloni kada bi došao u sukob sa svojim bratom; često posle tuče pesnicama koje su od njegove strane predstavljale zločin uvrede veličanstva, posle tih borbi pesnicama i noktima između kralja i njegovog veoma nepokornog podanika, koje su se vodile u košulji i na postelji zbog koje su se tukli — imajući samo sobara Laporta za sudiju — Filip koji je bio pobednik, ali preplašen zbog svoje pobede, odlazio je da traži podršku od svoje majke, ili bar jemstvo da će mu Luj XIV oprostiti, što je ovaj nerado činio, i to sa visine.

Ana je uspevala da pomoću tog miroljubivog posredovanja, posle svih tih sitnih svađa izmiri svoje sinove, i da tako učestvuje u svim njihovim tajnama.

Kralj je pomalo bio ljubomoran što se ta materinska nežna briga izlivala naročito na njegovog brata, i stoga je bio sklon da se prema Ani Austrijskoj pokaže poslušniji i uslužniji nego što je to bilo u njegovoj prirodi.

Ana Austrijska je tu veštu politiku primenjivala naročito kada je bila u pitanju mlada kraljica.

I stoga je skoro despotski gospodarila nad kraljevskim parom i, već pokušavala na svaki način da isto tako neograničeno zavlada i nad ovim drugim mladim parom.

Ana Austrijska je bila skoro ponosna kada bi ugledala da neko od njih dolazi k njoj pokunjen, bledih obraza i crvenih očiju, shvatajući da se radi o tome da pomogne onome ko je slabiji ili tvrdoglaviji.

Rekli smo da je pisala kada je Gospodin ušao u njenu sobu za molitve, ne sa crvenim očima i bledim obrazima, već uznemiren, ljut, razdražen.

On rasejano poljubi mišicu svoje majke i sede pre nego što mu ona dade dozvolu.

Prema pravilima o ponašanju koje je Ana Austrijska zavela na dvoru, prelaženje preko tih pravila je bio znak da se Filip zaboravio u svom uzbuđenju, jer je on vrlo rado isticao svoje veliko poštovanje prema majci.

Ako se tako očigledno beše ogrešio o sveta pravila, mora da je uzrok bio ozbiljan.

— Šta vam je Filipe? — upita Ana Austrijska, obraćajući se svome sinu.

— Ah, gospođo, mnogo štošta — prošaputa princ žalosno.

— I zaista, ostavljate utisak čoveka koji ima mnogo briga — reče kraljica, stavljajući pero u mastionicu.

Filip se namršti ali ne odgovori ništa.

— Od svih tih briga koje vas more, — reče Ana Austrijska — mora da ima jedna koja vas mori više od ostalih?

— Zaista, gospođo, jedna me naročito muči.

— Govorite, slušam vas.

Filip već beše otvorio usta da iznese sve optužbe koje se behu nagomilale u njemu i koje kao da su samo čekale kako da se izliju.

Ali on najedanput zaćuta, i sve što mu je ležalo na srcu izrazi se samo u jednom uzdahu.

— Hajde, Filipe, hajde, budite odlučni — reče kraljica majka. — Kada se žalimo na nešto obično mislimo na nekoga ko nam smeta, zar ne?

— Ja to ne kažem, gospođo.

— Šta imate da kažete? Hajde, hajde, recite ukratko.

— Ali zaista, gospođo, ono što bih imao da kažem mora da ostane u velikoj tajnosti.

— Ah, gospode bože!

— Svakako; jer najzad, žena…

— A, vi hoćete da govorite o Gospođi? — upita kraljica majka sa velikom radoznalošću.

— O Gospođi?

— Jednom reči, o vašoj ženi.

— Da, da, razumem.

— Pa lepo! Ako hoćete, sine, da mi govorite o Gospođi, ne ustručavajte se. Ja sam vaša mati, i Gospođa je za mene samo strankinja. Ali zato što je ona moja snaja, nemojte misliti da neću pažljivo slušati sve što imate da mi kažete, pa makar to bilo samo iz obzira prema vama.

— Recite sada, vi, gospođo, priznajte, zar niste nešto i vi primetili? — reče Filip.

— Nešto primetila, Filipe?… Strašno se nejasno izražavate… Nešto! A koje je vrste to nešto?

— Najzad, Gospođa je lepa.

— Pa, da.

— Međutim ona nije lepotica.

— Nije; ali ukoliko bude starija može se još znatno prolepšati. Već ste videli koliko se za ovih nekoliko godina njeno lice izmenilo. I zaista, ona će se razvijati sve više i više, tek joj je šesnaest godina. I ja sam bila jako mršava kad mi je bilo petnaest godina; ali ipak, ovakva kakva je, Gospođa je lepa.

— Prema tome, mogla je biti zapažena.

— Svakako, i obična žena može da bude zapažena, a utoliko pre princeza.

— Ona je dobila lepo vaspitanje, jelte, gospođo?

— Gospođa Anrijeta, njena mati, pomalo je hladna, pomalo izveštačena, ali ona je žena puna lepih osećanja. Možda je obrazovanje mlade princeze bilo malo zanemareno, ali mislim da su joj usađena dobra načela; bar tako je bilo moje mišljenje o njoj kada je živela u francuskoj; otkako se vratila u Englesku, ne znam šta se dogodilo.

— Šta hoćete da kažete?

— Eh, bože moj; hoću da kažem da se neke glave daju lako zavesti kada žive u blagostanju.

— Pa eto, gospođo, tačno ste pogodili: zaista mislim da je Gospođa pomalo neozbiljna.

— Ne bi trebalo preterivati, Filipe: ona je duhovita i pomalo želi da se dopadne; ali, sine, kad je u pitanju osoba visokoga roda ta mana postaje prednost za jedan dvor. Princeza koja pokazuje želju da se dopadne obično stvara oko sebe sjajan dvor; jedan njen osmeh doprinosi da svuda procvetaju raskoš, duhovitost, pa čak i hrabrost; plemstvo se bolje bori za vladara čija je žena lepa.

— Hvala lepo, gospođo; — reče Filip zlovoljno — zaista, majko, vi mi tako prikazujete stvari da me one mnogo zabrinjavaju.

— Zašto? — upita kraljica sa pritvornom bezazlenošću.

— Vi znate, gospođo, — reče tužno Filip — vi znate koliko sam imao odvratnosti prema braku.

— Ah, ali sada me zaista zabrinjavate! Imate li ozbiljnog razloga da se tužite na Gospođu?

— Ne kažem da je ozbiljan.

— Onda nemojte imati više taj bolan izraz lica. Ako se pokažete takav među svojima, pazite, misliće da ste vrlo nesrećan muž.

— U stvari, — reče Filip — ja nisam zadovoljan muž i milo mi je što se to zna.

— Filipe! Filipe!

— Bogami, gospođo, — reče Filip iskreno — ja nisam zamišljao život onakav kakvog mi ga stvaraju.

— Izjasnite se.

— Uistinu moja žena ne pripada meni; u svakoj prilici ona mi izmiče. Ujutru, tu su posete, prepiska, oblačenje i udešavanje; uveče, igranke i koncerti.

— Vi ste ljubomorni, Filipe!

— Ja? Sačuvaj bože! Drugome, a ne meni, dolikuje ta glupa uloga ljubomornog muža; ali mi nije pravo.

— Filipe, sve to što vi prebacujete svojoj ženi vrlo je bezazleno, i dok god ne budete imali nešto ozbiljnije…

— Ali slušajte, i kad nije kriva, žena može da vam zadaje brige; ima izvesnih čestih sastajanja, izvesnih naročitih znakova pažnje koje mlade žene otvoreno pokazuju, i zbog kojih bi i najmanje ljubomoran muž želeo da ode dovraga.

— Ah, tu smo, najzad! To vam je zadalo mnogo muke. Sastajanje, znaci pažnje, u redu! Ima već jedan sat kako obilazite i najzad ste otvoreno pristupili tome pitanju.

— Pa lepo, jeste…

— To je već ozbiljnije. Zar se Gospođa u tom pogledu ogrešila o vas?

— To je baš ono.

— Šta! Posle četiri dana braka vaša žena poklanja nekome više pažnje nego vama, često se sastaje s nekim…? Pazite, Filipe, vi preuveličavate njenu krivicu; trudeći se da dokažete, vi ne dokazujete ništa.

Princ, uplašen ozbiljnošću svoje majke, hteo je da odgovori, ali je uspeo samo da promuca nekoliko nerazumljivih reči.

— Evo sada povlačite ono što ste kazali,— reče Ana Austrijska — više volim to, time priznajete svoju krivicu.

— Ne! — uzviknu Filip — Ja ne povlačim ništa i ja ću to dokazati. Kazao sam, naročite znake pažnje, jelte? Kazao sam druženje, jelte? Pa lepo! Slušajte.

Ana Austrijska se spremala da sluša sa uživanjem i zadovoljstvom prije-spletkašice, koje najbolja žena, najbolja mati, pa ma ona bila i kraljica, nalazi uvek u mešanju u sitne porodične svađe.

— Pa lepo! — nastavi Filip — Recite mi jednu stvar.

— Koju?

— Zašto je moja žena zadržala engleske dvorane? Recite.

I Filip skrsti ruke, gledajući svoju majku, kao da je bio ubeđen da ona ništa neće moći da odgovori na ovu njegovu zamerku.

— Ali, — odvrati Ana Austrijska — to je vrlo prosta stvar: zato što su Englezi njeni zemljaci, zato što su potrošili mnogo novaca da bi došli sa njom u Francusku, i zato što ne bi bilo nimalo učtivo, čak nimalo politički dozvoliti da tako naglo odu plemići koji nisu izbegavali nikakav dokaz odanosti, nikakvu žrtvu.

— Eh, majko, velika mi je to žrtva, zaista, krenuti iz jedne gadne zemlje i doći u jednu lepu, gde se sa jednim zlatnikom bolje prolazi nego na drugom mestu sa četiri! Veliko mi je to požrtvovanje, jelte, preći sto milja da bi ste dopratili ženu u koju ste zaljubljeni?

— Zaljubljeni, Filipe! Mislite li vi na ono što govorite?

— Dabome da mislim.

— A ko je to zaljubljen u Gospođu?

— Lepi vojvoda de Bakingam… Da nećete, majko, i toga početi da branite?

Ana Austrijska pocrvene i nasmeši se istovremeno. Ime vojvode de Bakingama podsećalo je na tako prijatne i na tako tužne uspomene.

— Vojvoda de Bakingam? — prošaputa ona.

— Da, jedan od onih ljubimaca iz ložnica kao što je govorio moj ded Anri IV.

— Bakingami su časni i valjani — reče Ana Austrijska hrabro.

— Lepo! Evo moja mati sada brani od mene ljubavnika moje žene! — uzviknu Filip tako razdražen, a kako je bio po prirodi slab, bio je potresen do suza.

— Sine! Sine! — uzviknu Ana Austrijska — Ne dolikuje vam da izgovarate takvu reč. Vaša žena nema ljubavnika i ako bi ga jednoga dana imala to ne bi bio g. de Bakingam: ponavljam vam, ljudi toga roda su časni i uzdržljivi; za njih je gostoprimstvo svetinja.

— Oh, gospođo! — uzviknu Filip — G. de Bakingam je Englez, a da li Englezi baš tako pobožno poštuju dobra francuskih vladara?

Ona po drugi put sva pocrvene i okrete se da izvadi pero iz mastionice, što joj je poslužilo samo kao prividan povod, a ustvari da sakrije to crvenilo od pogleda svoga sina.

— Zaista, Filipe, — reče ona — vi znate da pronađete reči koje me zaprepašćuju, a vaš gnev vas zaslepljuje kao što mene užasava; hajde, razmislite!

— Gospođo, nije potrebno da razmišljam, ja vidim.

— A šta vidite?

— Vidim da se vojvoda de Bakingam ne odvaja od moje žene. Usuđuje se da joj pravi poklone i ona se usuđuje da ih prima. Juče je govorila o jastučićima koji mirišu na ljubičicu; međutim naši francuski proizvođači mirisa, vi to dobro znate, gospođo, vi koji ste toliko puta tražili taj miris a niste mogli da ga dobijete, međutim naši proizvođači nikako nisu uspeli da naprave taj miris. E, pa lepo! Vojvoda je imao kod sebe jedno takvo mirisno jastuče. Od njega ga je dakle moja žena dobila.

— Zaista, gospodine, vi preuveličavate stvari; pazite. Pitam vas, kakvo zlo leži u tome što jedan zemljak da svojoj zemljakinji uputstvo za spravljanje neke nove vrste mirisnog ulja? Te čudne ideje, kunem vam se, podsećaju me sa bolom na vašega oca, zbog čijih sam nepravičnosti često patila.

— Otac g. de Bakingama je sigurno bio uzdržljiviji, imao je više poštovanja nego njegov sin — reče nepromišljeno Filip, ne primećujući da je grubo povredio srce svoje majke.

Kraljica preblede i pritisnu na grudi svoju zgrčenu ruku; ali se brzo savlada i reče:

— Najzad, vi ste došli ovde sa nekom namerom?

— Svakako.

— Onda, recite šta imate.

— Došao sam, gospođo, sa namerom da se energično žalim, i da vas obavestim da neću podnositi ništa od strane g. de Bakingama.

— Nećete podnositi ništa?

— Neću.

— A šta ćete raditi?

— Žaliću se kralju.

— A šta biste hteli da vam kralj odgovori?

— Pa lepo! — reče Gospodin sa izrazom divlje odlučnosti, koji je čudno odudarao od uobičajene blagosti njegova lica — Pa lepo! Ja ću sam sebi pribaviti pravdu.

— Šta nazivate „sam sebi pribaviti pravdu”? — upita Ana Austrijska pomalo uplašena.

— Hoću da g. de Bakingam napusti Gospođu; hoću da g. Bakingam napusti Francusku i ja ću mu staviti do znanja svoju želju.

— Vi mu ništa nećete staviti do znanja, Filipe, — reče kraljica — jer ako biste tako postupili, ako biste se do te mere ogrešili o gostoljublje, ja bih pozvala kralja da strogo istupi protiv vas.

— Vi mi pretite, majko! — uzviknu Filip sav tužan — Vi mi pretite kada se ja žalim!

— Ne, ja vam ne pretim, ja samo obuzdavam vašu jarost. Ja vam kažem da preduzeti protiv g. de Bakingama ili protiv ma koga drugog Engleza stroge mere, ili samo postupati neuljudno prema njima, dovelo bi do vrlo bolnih razdora između Francuske i Engleske. Šta! Jedan princ, brat francuskog kralja, da ne ume da prikrije uvredu, čak i kad bi ona bila stvarna, kada je u pitanju politička nužnost!

Filip se namršti.

— Uostalom, — produži kraljica — uvreda nije ni nanesena a nije ni moguća; radi se samo o jednoj smešnoj ljubomori.

— Gospođo, ja znam ono što tvrdim.

— A ja, ma šta vi znali, ja vas opominjem da budete strpljivi.

— Ja nisam strpljiv, gospođo.

Kraljica ustade, hladna i zvanična.

— Onda izrazite svoju volju — reče ona.

— Ja nemam svoje volje, gospođo; ja samo izražavam svoju želju. Ako se g. de Bakingam sam od sebe ne udalji iz moje kuće, ja ću mu zabraniti pristup.

— To je pitanje zbog koga ćemo se obratiti kralju — reče Ana Austrijska bolno uzbuđenim glasom.

— Ali, gospođo, — uzviknu Filip udarajući rukom o ruku — budite moja majka a ne kraljica, kad vam ja govorim kao sin; između g. de Bakingama i mene razgovor će biti svršen za četiri minuta.

— Taj vam razgovor ja baš i zabranjujem, gospodine, — reče kraljica zauzimajući ponovo zapovednički stav — to nije dostojno vas.

— Pa lepo! Neka bude, ja se neću pojavljivati, nego ću saopštiti Gospođi svoju volju.

— Oh! — reče Ana Austrijska, sećajući se sa setom svojih uspomena — Nikada nemojte, sine, tiranisati jednu ženu; nemojte nikada suviše glasno i suviše zapovednički da naređujete svojoj. Pobeđena žena nije uvek i ubeđena.

— Šta onda da radim?… Pitaću za savet oko sebe.

— Da, vaše licemerne savetnike, vašega viteza de Lorena, vašega de Varda… Pustite vi tu stvar meni, Filipe; vi želite da vojvoda od Bakingama ode, jelte?

— Što je pre moguće, Gospođo.

— Pa lepo, pošaljite mi vojvodu, sine! Budite ljubazni prema njemu, ne ispoljavajte ništa pred svojom ženom, pred kraljem, ni pred kim drugim. Primajte savete samo od mene. Nažalost, ja znam kako to izgleda kada se u nečiji brak upletu savetodavci.

— Poslušaću vas, majko.

— I bićete zadovoljni, Filipe. Nađite mi vojvodu.

— Oh! To neće biti teško.

— Šta mislite, gde je?

— Razume se, pred Gospođinim vratima; čeka da ona ustane; to je van sumnje.

XCII

ZAUVEK

Milord Bakingam, odgovarajući na poziv kraljice majke, prijavi se kod nje pola sata pošto vojvoda od Orleana beše otišao.

Kad je sluga na vratima izgovorio njegovo ime, kraljica, koja je nalakćena sedela za stolom držeći glavu u rukama, ustade i primi sa osmehom njegov pozdrav, pun ljupkosti i poštovanja.

Ana Austrijska je bila još lepa. Mada je bila u godinama, svi oni koji bi je videli divili su se njenoj dugoj, pepeljavo-plavoj kosi, njenim lepim rukama i njenim rumenim usnama.

U ovom trenutku kada je bila sva obuzeta uspomenama iz prošlosti koje behu uzbudile njeno srce, bila je isto tako lepa kao i u mladosti, onda kada se njen dvor otvarao da primi mladog i zaljubljenog oca ovog Bakingama, onog nesrećnog čoveka koji je živeo za nju i koji je umro sa njenim imenom na usnama.

Ana Austrijska zaustavi dakle na Bakingamu jedan nežan pogled, u kome je bilo istovremeno materinske ljubavi i nečega tako milog, kao želja za dopadanjem žene koja voli.

— Vaše veličanstvo je želelo da govori sa mnom? — reče Bakingam sa poštovanjem.

— Da, vojvodo — odvrati kraljica na engleskom. — Izvolite sesti.

Ova blagonaklonost koju je Ana Austrijska ukazivala mladome čoveku obraćajući mu se na njegovom maternjem jeziku koji nije čuo otkako je došao u Francusku, duboko uzbudi njegovu dušu. On je odmah razumeo da kraljica ima nešto da traži od njega.

Pošto se povratila od onog prvog snažnog uzbuđenja, koje nije mogla da savlada, kraljica ponovo dobi svoj nasmejan izraz.

— Gospodine, — reče ona na francuskom — kako vam se dopada Francuska?

— Lepa zemlja, gospođo — odvrati vojvoda.

— Jeste li je već ranije videli?

— Da, već ranije, jedanput, gospođo.

— Ali kao svaki dobar Englez, vi više volite Englesku?

— Ja više volim svoju otadžbinu nego otadžbinu jednoga Francuza, — odgovori vojvoda, ali ako me Vaše veličanstvo pita gde više volim da živim, u Londonu ili u Parizu, odgovoriću: u Parizu.

Ana Austrijska je primetila sa kakvim su žarom te reči bile izgovorene.

— Kažu mi da tamo kod vas imate lepe posede, milorde; vi stanujete u jednom raskošnom i starinskom dvorcu?

— U dvorcu moga oca — odvrati Bakingam, obarajući pogled.

— To su dragocena preimućstva i uspomene — odvrati kraljica, dirajući i nehotice u uspomene od kojih se čovek ne odvaja rado.

— Zaista, — reče vojvoda, na koga je delovao ovaj uvod pun sete — ljudi od srca sanjare isto toliko o prošlosti ili o budućnosti koliko i o sadašnjosti.

— To je istina — reče kraljica tiho. — Iz toga izlazi, — dodade ona — da ćete vi, milorde, koji ste čovek od srca… uskoro napustiti Francusku… da bi ste se okružili svojim bogatstvom, svojim svetinjama.

Bakingam podiže glavu.

— Ne verujem, gospođo — reče on.

— Kako?

— Naprotiv, mislim da ću napustiti Englesku i da ću doći da živim u Francuskoj.

Sada Ana Austrijska pokaza svoje čuđenje.

— Šta! — reče ona — Niste u milosti kod novoga kralja?

— Naprotiv, gospođo, Njegovo veličanstvo me počastvuje bezgraničnom blagonaklonošću.

— Možda vaše bogatstvo — reče kraljica — nije više onako veliko kao što je bilo: govorilo se da je ogromno.

— Moje bogatstvo, gospođo, nikad nije tako cvetalo. Mora onda da postoji neki potajni uzrok?

— Ne, gospođo, — reče Bakingam živo — nikakav potajni uzrok nije me naveo na ovu odluku. Volim da živim u Francuskoj, volim jedan dvor na kome ima toliko ukusa i toliko uglađenosti; volim najzad, gospođo, ona pomalo ozbiljna zadovoljstva kojih ima u Francuskoj a koja se ne nalaze u našoj zemlji.

Ana Austrijska se lukavo nasmeši.

— Ozbiljna zadovoljstva! — reče ona — Jeste li dobro razmislili, gospodine de Bakingame, o toj ozbiljnosti?

Vojvoda poče da muca.

— Nema toga ozbiljnoga zadovoljstva — nastavi kraljica — koje bi trebalo da spreči čoveka vašeg položaja…

— Gospođo, — prekide vojvoda — Vaše veličanstvo to mnogo podvlači, kako mi izgleda.

— Nalazite, vojvodo?

— Neka mi Vaše veličanstvo ne zameri, ali već po drugi put hvalite čari Engleske, umanjujući prijatnost koje čovek nalazi kad boravi u Francuskoj.

Ana Austrijska se približi mladome čoveku, i spustivši svoju lepu ruku na njegovo rame, koje zadrhta od toga dodira, reče:

— Gospodine, ništa ne može da zameni život u svome zavičaju. Događalo se meni da često zažalim za Španijom. Ja sam dugo živela, milorde, vrlo dugo za jednu ženu, i priznajem vam da nije bilo nijedne godine da nisam žalila za Španijom.

— Nijedne godine, gospođo! — reče hladno mladi vojvoda — Nijedne od onih godina kada ste bili kraljica lepote, kao što ste uostalom to još uvek?

— Oh, bez laskanja, vojvodo; ja bih vam mogla biti majka!

Ona je te reči naročito naglasila, izgovorila ih je tako blago, da one dirnuše u srce Bakingama.

— Da, — reče ona — mogla bih biti vaša majka i zato vam dajem dobar savet.

— Savet da se vratim u London? — uzviknu on.

— Da, milorde — reče ona.

Vojvoda preplašeno sklopi ruke, što je moralo ostaviti utisak na ovu ženu kod koje su nežne uspomene pobuđivale nežna osećanja.

— Tako mora da bude — dodade kraljica.

— Kako! — povika on opet — Vi mi ozbiljno kažete da je potrebno da odem, da pođem u izgnanstvo, da pobegnem!

— Da pođete u izgnanstvo, rekli ste! Ah, milorde, čovek bi pomislio da je Francuska vaša otadžbina.

— Gospođo, kada nekoga volimo, naša je otadžbina, otadžbina onoga koga volimo.

— Ni reči više, milorde, reče kraljica, vi zaboravljate s kim govorite!

Bakingam se baci na kolena.

— Gospođo, gospođo, vi ste puni razuma, dobrote, blagosti; gospođo vi niste samo prva u kraljevini po svome položaju, vi ste prva na svetu po svojim osobinama koje vas čine božanstvenom; ja ništa nisam kazao, gospođo. Zar sam ja nešto kazao na šta bi mogli da mi odgovorite tako nemilosrdnim rečima? Jesam li se izdao, gospođo?

— Izdali ste se, reče kraljica tiho.

— Ja ništa nisam kazao! Ja ništa ne znam!

— Vi zaboravljate da ste govorili, da ste mislili pred jednom ženom, a uostalom…

— Uostalom, — prekide on živo — niko ne zna da vi govorite sa mnom.

— Naprotiv, vojvodo, to se zna; vi imate mane i vrline mladosti.

— Neko me je izdao! Neko me je potkazao!

— Ko to?

— Oni koji su još u Avru sa vražjom pronicljivošću čitali kao iz otvorene knjige, ono što je u mome srcu.

— Ne znam na koga mislite.

— Na primer na g. de Braželona.

— Ja znam samo za njegovo ime, ali ga lično ne poznajem. G. de Braželon nije ništa rekao.

— Tako, onda? Oh, gospođo, ako se iko drznuo da vidi u meni ono što ni ja sam neću da vidim…

— Šta biste učinile, vojvodo?

— Ima tajni koje ubijaju onoga ko ih otkrije.

— Eto kako ste nerazumni! Onaj koji je otkrio vašu tajnu, još nije ubijen, a sem toga vi ga nećete ubiti, on ima oružje svoga prava: on je muž, ljubomoran muž, on je drugi plemić u Francuskoj, on je moj sin, vojvoda od Orleana.

Vojvoda preblede.

— Kako ste svirepi, gospođo! — reče on.

— Pravi ste Bakingam, — reče setno Ana Austrijska — idete u sve krajnosti i borite se sa oblacima, kada bi vam bilo tako lako da živite spokojno.

— Ako se borimo, mi i umiremo na bojnom polju — odvrati blago mladi čovek, predajući se najbolnijoj utučenosti.

Ona mu brzo priđe i uze ga za ruku.

— Vilje, — reče ona na engleskom, sa vatrenošću kojoj niko ne bi mogao da odoli — šta vi tražite? Od jedne majke, da žrtvuje svoga sina? Od jedne kraljice, da pristane da bude bačena ljaga na njen dom? Baš ste dete! Kako je tako što moglo da vam padne na um? Šta! Da bih vam uštedela jednu suzu, ja da učinim ta dva zločina, Vilje? Vi govorite o mrtvima; oni koji su umrli bar su bili puni poštovanja i pokoravali su se; oni koji su umrli povinovali su se pred naređenjem da odu u izgnanstvo; oni su nosili u svome srcu svoje očajanje kao neko blago, jer je tom očajanju bila uzrok voljena žena, zato što je, smrt, koja donosi zaborav, bila kao neki dar, kao milost.

Bakingam ustade, sav promenjen u licu, držeći ruke na srcu.

— Vi ste u pravu, gospođo, — reče on — ali oni o kojima govorite primili su naređenje o izgnanstvu od one koju su voleli; nisu ih terali: molili su ih da odu; nisu ih ismevali.

— Ne, oni su pristali da žive od uspomena — prošaputa Ana Austrijska. — Ali ko vam kaže da vas teraju, da vas šalju u izgnanstvo? Ko vam kaže da se više ne sećaju vaše odanosti? Ja ne govorim ni u čije ime, Vilje, ja govorim u svoje, otputujte. Učinite mi tu uslugu, tu milost; hoću da i to dugujem nekome ko nosi vaše ime.

— Da učinim to za vas, gospođo?

— Samo za mene.

— Neće, znači, biti, kada ja odem, nijednog čoveka koji će se smejati, nijednog princa koji će reći: „Ja sam to naredio!”

— Vojvodo, slušajte me.

I sada dostojanstveno lice stare kraljice dobi svečan izraz.

— Kunem vam se da ovde ne zapoveda niko osim mene; kunem vam se da ne samo da se niko neće smejati, da se niko neće hvaliti, već da se niko neće ogrešiti o poštovanje koje vaš položaj zahteva. Računajte sa mnom, vojvodo, kao što sam ja računala sa vama.

— Vi niste jasno kazali šta mislite, gospođo; srce mi je ranjeno, ja sam očajan; uteha, ma kako da blaži, ma kako da je data od sveg srca, neće mi biti dovoljna.

— Prijatelju, jeste li poznavali svoju majku? — odvrati kraljica sa nežnim osmehom.

— Oh, vrlo malo, gospođo; ali se sećam da me je ova plemenita gospa obasipala poljupcima i rosila suzama kada sam plakao.

— Vilje! — prošaputa kraljica, obgrlivši mladog čoveka oko vrata — Ja sam za vas majka i, verujte mi, niko nikada neće naterati moga sina da plače.

— Hvala, gospođo, hvala! — reče mladi čovek raznežen i gušeći se od uzbuđenja — Osećam da je u mome srcu bilo još mesta za jedno nežnije i plemenitije osećanje nego što je ljubav.

Kraljica majka ga pogleda i steže mu ruku.

— Idite — reče ona.

— Kad treba da pođem? Naredite!

— Kad vam bude zgodno, milorde; — produži kraljica — vi odlazite, ali birate dan kad ćete poći… I tako, umesto da pođete danas, kao što biste bez sumnje želeli, sutra, kao što bi se moglo očekivati, pođite prekosutra uveče; samo, saošptite još danas da želite da otputujete.

— Da želim da otputujem — prošaputa mladi čovek.

— Da, vojvodo.

— I… nikad da se vratim u Francusku?

Ana Austrijska razmisli jedan trenutak i, udubivši se u bolnu ozbiljnost tog razmišljanja, ona reče:

— Biće mi drago da se vratite onoga dana kada pođem u Sen-Deni na večiti počinak, pored kralja, moga supruga.

— Zbog koga ste toliko propatili — reče Bakingam.

— Koji je bio kralj Francuske — odvrati kraljica.

— Gospođo, vi ste puni dobrote, za vas nastaje doba sreće i radosti! Vi imate pred sobom još mnogo godina.

— Pa lepo! Vi ćete onda doći kad prođe mnogo godina — reče kraljica, pokušavajući da se nasmeši.

— Ja se neću vratiti, — reče tužno Bakingam — ja koji sam mlad.

— Oh! hvala bogu…

— Smrt, gospođo, ne vodi računa o godinama; ona je nepristrasna: čovek umire mada je mlad, živi mada je starac.

— Vojvodo, ne mučite se turobnim mislima; hoću da vas razveselim. Dođite kroz dve godine. Vidim na vašem divnom licu da će misli, koje vas danas čine tako turobnim, iščeznuti pre nego što prođe šest meseci; prema tome, nestaće ih i biće zaboravljene u onom roku koji sam vam ja odredila.

— Mislim da ste me malopre bolje ocenili, gospođo, — odvrati mladi čovek — kada ste kazali da na nas Bakingame vreme nema uticaja.

— Ćutite! Oh, ćutite! — reče kraljica poljubivši vojvodu u čelo sa nežnošću koju nije mogla da savlada — Idite, idite! Nemojte da me raznežite, ne zaboravljajte se više! Ja sam kraljica, vi ste podanik kralja Engleske; čeka vas kralj Čarls, Vilje! Farewell, Vilje!

— For ever! — odvrati mladi čovek.

I on pobeže ugušujući suze.

Ona pritisnu rukama svoje čelo; zatim, gledajući se u ogledalu, prošaputa:

— Ma šta se reklo, žena je uvek mlada; uvek u nekom kutku njenog srca žive njenih dvadeset godina.

XCIII

NjEGOVO VELIČANSTVO LUJ XIV NALAZI DA GOSPOĐICA DE LA VALIJER NIJE NI DOVOLjNO LEPA, NI DOVOLjNO BOGATA ZA JEDNOG PLEMIĆA KAO ŠTO JE VIKONT DE BRAŽELON

Raul i grof de La Fer stigoše u Pariz onoga dana uveče kada je Bakingam imao onaj sastanak sa kraljicom majkom.

Kralj beše proveo jedan deo dana razgledajući sa Gospođom i sa dvorskim damama tkanine iz Liona koje je hteo da pokloni svojoj snahi. Zatim su ručali, a posle toga igrali karata; a kralj je po svome običaju, prekinuo igru u osam sati i prešao u svoju sobu da radi sa g. Kolberom i g. Fukeom.

Raul je bio u predsoblju u času kada su dva ministra izlazila, i kralj ga opazi kroz odškrinuta vrata.

— Šta hoće g. de Braželon? — upita on.

Mladi čovek priđe.

— Sire, — odgovori on — molio bih vas da primite g. grofa de La Fer, koji je stigao iz Bloa i mnogo želi da razgovara sa Vašim veličanstvom.

— Imam jedan sat vremena pre partije karata i večere, reče kralj. Može li g. de La Fer odmah da dođe?

— G. grof de La Fer je dole i čeka naređenje Vašeg veličanstva.

— Neka dođe gore.

Pet minuta docnije, Atos uđe kod Luja XIV; gospodar ga je dočekao sa onom ljubaznom blagonaklonšću koju je Luj, sa sigurnim osećanjem za ono što je prikladno, koje je bilo iznad njegovih godina, pokazivao prema onim ljudima koje je želeo da zadobije, a koji se ne daju osvojiti običnom milošću.

— Grofe, — reče mu kralj — dozvolite mi da se nadam da dolazite da nešto tražite od mene.

— Neću kriti od Vašeg veličanstva — odvrati grof — da zaista dolazim da vas nešto molim.

— Da čujem — reče kralj veselo.

— Ne za sebe, Sire.

— Šteta! Ali najzad, grofe, za vašeg štićenika, učiniću ono što mi vi uskraćujete da učinim za vas.

— Vaše mi veličanstvo uliva nade… Dolazim da govorim kralju o jednoj stvari koja se tiče g. vikonta de Braželona.

— Grofe, to je kao da govorite o nečemu što se vas tiče.

— Nije sasvim tako, Sire… Ono što želim da dobijem od vas, ne mogu da dobijem za sebe. Vikont ima nameru da se ženi.

— On je još mlad; ali šta to mari… On je čovek plemenitog roda i ja hoću da mu nađem ženu.

— On je našao, Sire, i traži samo pristanak Vašeg veličanstva.

— Ah, radi se samo o tome da potpišem ugovor o braku?

Atos se pokloni.

— Da li je našao bogatu verenicu, i koja vam odgovara po svome plemstvu?

Atos se kolebao jedan trenutak.

— Verenica je dvorska dama, odvrati on; ali što se tiče bogatstva, nije bogata.

— To je zlo kome ćemo naći leka.

— Vaše me veličanstvo ispunjava zahvalnošću; ali ipak neka mi dozvoli da mu nešto napomenem.

— Samo izvolite, grofe.

— Vaše veličanstvo kao da se izjasnilo da ima nameru da ovoj mladoj devojci da miraz?

— Da, svakako.

— I korak koji sam preduzeo u Luvru to bi imao za posledicu? To bi mi bilo jako žao, Sire.

— Nemojte biti preterano osetljivi, grofe; kako se zove verenica?

— To je — reče Atos hladno — gospođica de La Valijer de La Bom Leblan.

— Ah! — reče kralj tražeći u svome sećanju — To mi je ime poznato; jedan markiz de La Valijer…

— Da, Sire, to je njegova kćer.

— On je umro?

— Da Sire.

— I udovica se preudala za g. de Sen-Remija, upravitelja trpeze Gospođe, udove moga strica?

— Vaše je veličanstvo dobro obavešteno.

— Tako je, da, tako je… A sem toga gospođica je stupila kao dvorska dama kod Gospođe, supruge moga brata.

— Vaše veličanstvo zna celu tu priču bolje nego ja.

Kralj još malo razmisli i gledajući krišom Atosovo prilično brižno lice, reče:

— Grofe, čini mi se da ta gospođica nije mnogo lepa?

— Ne znam tačno — odgovori Atos.

— Ja sam je gledao; nije ostavila na mene neki naročiti utisak.

— Ljupka je i skromna, ali nije naročito lepa, Sire.

— Ima, međutim, lepu plavu kosu.

— Mislim da je tako.

— I dosta lepe plave oči.

— Imate pravo.

— Dakle, u pogledu lepote partija je sasvim obična. A sad da vidim kako stoji u pogledu novca.

— Petnaest ili najviše dvadeset hiljada livri, Sire; ali zaljubljeni ne gledaju na novac; i ja sam ne polažem mnogo na novac.

— Hoćete da kažete na izobilje novca; ali onaj koji je najnužniji za život, neophodan je. Sa petnaest hiljada livri miraza, a bez obezbeđenog prihoda, jedna žena ne može da se pojavi na dvoru. Mi ćemo se za to pobrinuti; ja hoću da to učinim za Braželona.

Atos se pokloni. Kralj primeti da je i dalje ostao hladan.

— Pređimo sad sa novca na plemićko poreklo; — reče Luj XIV — kćer markiza de La Valijer, to je u redu; ali imamo i onog čestitog Sen-Remija koji nanosi malo štete ugledu doma… po ženskoj liniji, ja to znam, ali ipak nanosi štetu; a vi, grofe, mislim da mnogo polažete na svoje plemićko poreklo.

— Ja, Sire, ne polažem više ni na šta osim na svoju odanost Vašem veličanstvu.

Kralj ponovo zaćuta.

— Da vam otvoreno kažem, gospodine, — reče on — od početka našeg razgovora vi me mnogo iznenađujete; došli ste da tražite od mene dozvolu za jedan brak, a izgleda da vam je veoma žao što to činite. Ah! Ja se retko varam, mada sam mlad, jer kad su u pitanju jedni, tražim da razum rukovodi moje prijateljstvo, a kad su u pitanju drugi, nepoverljiv sam, jer mi to pomaže da budem pronicljiv. Ponavljam, vi ne tražite taj pristanak od sveg srca.

— Pa lepo, Sire, to je istina.

— Onda, ja vas nimalo ne razumem; nemojte dati dozvolu.

— Ne, Sire, ja volim Braželona svom svojom dušom; on je zaljubljen u gospođicu de La Valijer, on sneva u budućnosti raj; ja nisam od onih koji hoće da unište mladalačke snove. Taj mi se brak ne sviđa, ali ja preklinjem Vaše veličanstvo da ono odmah pristane na njega i da tako usreći Raula,

— Ali, grofe, voli li ona njega?

— Ako Vaše veličanstvo želi da mu kažem istinu, ja ne verujem u ljubav gospođice de La Valijer. Ona je mlada, još je dete, ona je zanesena; zadovoljstvo što vidi dvor, što ima čast da bude u službi Gospođe, nadjačaće ljubav koju bi mogla imati u srcu; to će dakle biti jedan od onih mnogih brakova kakve Vaše veličanstvo vidi na dvoru; ali Braželon to želi; neka bude tako.

— Međutim, vi mi ne ličite na one očeve koji se ropski potčinjavaju željama svoje dece.

— Sire, ja mogu da se oduprem onima koji su rđavi; ne mogu da se oduprem ljudima koji imaju srca. Raul, pati, postaje tužan; i on, koji je obično tako veseo, postaje tmuran i mračan; ja neću da lišim Vaše veličanstvo usluga koje on može da učini.

— Razumem vas, — reče kralj — razumem naročito vaše srce.

— Onda — odvrati grof — nije potrebno da kažem Vašem veličanstvu da je moj cilj da učinim ovu decu srećnom ili bolje reći, ovo dete.

— I ja, isto kao i vi, želim da g. Braželon bude srećan.

— Ja još samo čekam, Sire, potpis Vašeg veličanstva; Raul će imati čast da iziđe pred vas i da dobije vaš pristanak.

— Vi se varate, grofe; — reče odlučno kralj — rekao sam da hoću da vikont bude srećan; i stoga se u ovom trenutku protivim tome braku.

— Ali, Sire, — uzviknu Atos — Vaše veličanstvo mi je obećalo…

— Ne, grofe, ja vam to nisam obećao, jer je to protivno mojim namerama.

— Ja shvatam koliko su pobude Vašega veličanstva dobronamerne i velikodušne u pogledu na mene; ali usuđujem se da vas podsetim da sam se obavezao da se pojavim pred vama kao izaslanik.

— Izaslanik, grofe, često traži, ali ne dobija uvek.

— Ah, Sire, kakav će to udar biti za Braželona!

— Ja ću mu zadati taj udar, ja ću razgovarati sa vikontom.

— Ljubav je, Sire, neodoljiva sila.

— Ljubavi se može odoleti; ja vas uveravam, grofe.

— Kada neko ima dušu jednoga kralja, vašu dušu, Sire.

— Ne brinite više o tome. Ja imam planove u vezi sa Braželonom; ne kažem da se neće oženiti gospođicom de La Valijer; ali neću da se ženi tako mlad; ja neću da se on oženi njome pre nego što ona postane bogata; a on, sa svoje strane, zaslužuje moju blagonaklonost, onakvu kakvu ću mu je ja ukazati. Jednom reči, grofe, hoću da čeka.

— Sire, još jednom…

— Gospodine grofe, kazali ste mi da dolazite da tražite od mene jednu milost?

— Da, svakako.

— Pa lepo! Podarite je vi meni, ne govorimo više o tome. Moguće je da ću kroz kratko vreme ući u rat; potrebno mi je da imam oko sebe plemiće koji su slobodni. Kolebao bih se da pošaljem u puščanu i topovsku vatru oženjenog čoveka, oca porodice; kolebao bih se isto tako da bez nekog važnog razloga dam miraz jednoj nepoznatoj devojci; to bi među mojim plemstvom izazvalo surevnjivost.

Atos se pokloni i ne odgovori ništa.

— Je li to sve što ste želeli da tražite od mene? — dodade Luj XIV.

— Da, to je sve, Sire, a sad mi dozvolite da se oprostim sa Vašim veličanstvom. Treba li da obavestim Raula?

— Nemojte se truditi, uštedite sebi tu neprijatnost. Recite vikontu da ću sutra ujutru za vreme moga ustajanja razgovarati sa njim. A večeras, grofe, pozivam vas na partiju karata za mojim stolom.

— U putničkom sam odelu, Sire.

— Doći će, nadam se, jedan dan kada me nećete više ostavljati. Uskoro će, grofe, monarhija biti tako učvršćena da će moći da pruži svim ljudima koji su tako zaslužni kao vi, gostoprimstvo koje će biti dostojno njih.

— Sire, samo ako podanici u srcu osećaju da je njihov kralj veliki, nije važno u kakvom dvoru stanuju, pošto je njihovo srce hram u kome ga oni obožavaju.

I pošto je to rekao, Atos iziđe iz kraljeve sobe za rad i nađe se ponovo sa Braželonom koji ga je čekao.

— Šta je, gospodine — reče mladi čovek.

— Raule, kralj pokazuje mnogo dobrote prema nama, možda baš ne u onom smislu u kome vi mislite, ali on je dobar i velikodušan prema našem domu.

— Gospodine, vi imate rđavu vest da mi saopštite — reče mladi čovek prebledevši.

— Kralj će vam reći sutra ujutru da to nije rđava vest.

— Ali, gospodine, kralj nije potpisao?

— Kralj hoće sam da sastavi vaš bračni ugovor, Raule; i on hoće da on bude tako veliki, da nije imao vremena da ga sastavi. Okrivljujte zbog toga svoju nestrpljivost, a ne kraljevu dobru volju.

Raul koji je poznavao grofovu iskrenost kao i njegovu umešnost, zaprepasti se i podade se turobnom raspoloženju.

— Nećete da me otpratite u moj stan? — reče Atos.

— Oprostite, gospodine, polazim sa vama — promuca on.

I on siđe niz stepenice za Atosom.

— Oh, kada sam već ovde, — reče ovaj iznenada — zar ne bih mogao da vidim g. d'Artanjana.

— Hoćete li da vas odvedem u njegove odaje? — reče Braželon.

— Da, svakako.

— Pođimo onda onim drugim stepenicama.

I oni pođoše drugim putem; ali kada stigoše do odmorišta ispred svečane dvorane, Raul opazi jednog lakeja u livreji grofa de Giša, koji, čim ču njegov glas, potrča k njemu.

— Šta je? — reče Raul.

— Jedno pismo, gospodine. G. grof je saznao da ste se vratili, i odmah vam ga je napisao. Ima već sat kako vas tražim.

Raul se vrati Atosu da bi otpečatio pismo, i reče:

— Dozvoljavate li, gospodine?

— Samo izvolite.

Raul pročita:

„Dragi Raule, imam jedan važan i hitan posao da obavim; znam da ste se vratili; dođite odmah.”

Tek što je pročitao to pismo, jedan sluga u livreji vojvode od Bakikgama, izlazeći iz dvorane za prijem i poznavši ga, pristupi mu sa poštovanjem:

— Od milorda, vojvode — reče on.

— Ah! — uzviknu Atos — Vidim, Raule, da ste zauzeti poslovima kao general u ratu; ostavljam vas, naći su sam g. d'Artanjana.

— Molim vas da me izvinite — reče Raul.

— Da, da, izvinjavam vas, zbogom, Raule. Danas me možete još naći u mome hotelu; ujutru ću moći da krenem u Bloa, osim ako ne dobijem protivnaređenje.

— Gospodine, sutra ću doći da vam još jednom izrazim svoje poštovanje.

Atos ode.

Raul otvori Bakingamovo pismo:

Gospodine de Braželone, od svih Francuza koje sam sreo, vi mi se najviše sviđate: biće mi potrebno vaše prijateljstvo. Dobio sam jednu poruku na dobrom francuskom jeziku. Ja sam Englez, i zato se bojim da je nisam dobro razumeo. Pismo je potpisao čovek koji nosi ugledno ime, to je sve što znam. Da li biste bili ljubazni da dođete do mene, pošto sam saznao da ste stigli iz Bloa.

Vaš odani

Vilje, vojvoda od Bakingama.

— Sad ću doći kod tvog gospodara — reče Raul, otpuštajući de Gišovog slugu. — Kroz jedan sat biću kod g. Bakingama — dodade on, dajući rukom znak vojvodinom glasniku.

XCIV

UZALUDAN TRUD

Kada je došao kod de Giša, Raul ga zateče u razgovoru sa de Vardom i Manikanom.

Posle onoga događaja, De Vard se ponašao prema Raulu kao prema čoveku koga ne poznaje.

Izgledalo je kao da se među njima nije ništa dogodilo; samo su se pretvarali da ne poznaju jedan drugog.

Raul uđe, i de Giš mu pođe u susret.

Dok se rukovao sa njim, Raul baci pogled na ona dva mlada čoveka. Nadao se da će na njihovom licu pročitati kakve ih misli muče.

De Vard je bio hladan i na njegovom se licu nije moglo ništa pročitati.

Izgledalo je da je Manikan usredsredio svu svoju pažnju na jedan ukras na odelu.

De Giš odvede Raula u susednu odaju i ponudi ga da sedne.

— Kako dobro izgledaš!— reče mu on.

— To je dosta čudno, — odvrati Raul — jer nisam nimalo veseo.

— Isto kao i ja, je li Raule? U pogledu ljubavi stvari ne stoje dobro.

— Što se tebe tiče, utoliko bolje, grofe; najgora vest, ona koja bi me najviše rastužila, bila bi dobra vest.

— Oh! Onda se nemoj žalostiti, jer ne samo da sam vrlo nesrećan, nego još i vidim oko sebe ljude koji su srećni.

— Ja tu ništa ne razumem;— odgovori Raul — objasni prijatelju, objasni.

— Sad ćeš razumeti. Ja sam se uzalud borio protiv osećanja koje si video da se u meni rađa, raste i da me svog obuzima; tražio sam sve savete, pozivao u pomoć svu svoju snagu; dobro sam ocenio da srljam u propast; ja sam je odmerio i znam da padam u ponor; ali to ništa ne čini, ja ću nastaviti svoj put.

— Bezumniče! Ne smeš učiniti nijedan korak dalje, ako ne želiš svoju propast danas, svoju smrt — sutra.

— Neka bude šta bude!

— De Giše!

— Sve sam dobro razmislio; slušaj.

— Oh, ti misliš da ćeš uspeti, misliš da će te Gospođa voleti!

— Ja ništa ne mislim, Raule, ja se nadam, jer nada živi u čoveku i odlazi sa njim u grob.

— Ali ako pretpostavim da ti se ta sreća kojoj se nadaš i dogodi, još ćeš sigurnije upropastiti sebe nego ako je ne ostvariš.

— Preklinjem te, Raule, ne prekidaj me više, ti me nećeš ubediti; jer ja ti unapred kažem, ja neću da me iko ubedi: toliko sam otišao napred, da sada ne mogu da se povučem, toliko sam patio, da će smrt za mene biti spas. Nisam samo zaljubljen do bezumlja, ljubomoran sam do ludila.

Raul skoro ljutito udari rukom o ruku.

— Dobro — reče on.

— Dobro ili zlo, svejedno je. Evo šta tražim od tebe, od svoga prijatelja, svoga brata. Već tri dana Gospođa provodi vreme u svečanostima, zanesena uživanjima. Prvoga dana nisam smeo da je pogledam; mrzeo sam je što nije tako nesrećna kao ja. Sutradan nisam skidao oka sa nje; iako je sa svoje strane, ili mi se samo tako učinilo, i ona mene pogledala, Raule, ako ne sa izvesnim sažaljenjem, a ono bar sa izvesnom blagošću. Ali između njenih pogleda i mojih, pojavila se jedna senka; osmeh jednog drugog izazvao je njen osmeh. Pored njenoga konja večito kasa jedan konj koji nije moj; kraj njenih ušiju treperi uvek jedan nežan glas, koji nije moj glas. Raule, ima već tri dana kako mi glava gori; plamen teče kroz moje vene. Tu senku ja moram oterati; taj osmeh moram ugasiti; taj glas moram ućutkati.

— Hoćeš da ubiješ Gospodina? — uzviknu Raul.

— Ah, ne! Ja nisam ljubomoran na Gospodina, nisam ljubomoran na muža; ljubomoran sam na ljubavnika.

— Na ljubavnika?

— Ali zar ti to nisi primetio ovde, ti koji si tamo bio tako oštrouman?

— Ljubomoran si na g. de Bakingama.

— Toliko, da ću umreti od toga.

— Opet.

— Ah, ovoga puta biće lako izravnati tu stvar među nama; ja sam ga preduhitrio, poslao sam mu jedno pisamce.

— Pisao si mu! To si bio ti?

— Kako to znaš?

— Znam, jer mi je on to saopštio. Evo uzmi.

I on pruži de Gišu pismo koje je primio skoro istovremeno kada i njegovo. De Giš žudno pročita.

— To odgovara jednom čestitom čoveku a naročito jednom otmenom čoveku, reče on.

— Da, svakako; vojvoda je otmen čovek; nije potrebno da te pitam da li si i ti njemu pisao tako biranim rečima.

— On će ti pokazati moje pismo kada odeš kod njega od moje strane.

— Ali to je skoro nemoguće.

— Šta je nemoguće?

— Da odem kod njega od tvoje strane.

— Zašto?

— I vojvoda, isto kao i ti, hoće da se posavetuje sa mnom.

— Oh! Pretpostavljam da ćeš meni dati prvenstvo. Slušaj, evo šta te molim da kažeš njegovoj milosti… To je vrlo jednostavno… Ovih dana, danas, sutra, prekosutra, onoga dana koji mu bude zgodan, hoću da se bijem sa njim na dvoboju u Vensenu.

— Razmisli.

— Mislim da sam ti već kazao da sam razmislio.

— Vojvoda je stranac; on ima jednu misiju koja ga čini neprikosnovenim… Vensen je sasvim blizu Bastilje.

— Ja snosim posledice.

— Ali razlog za taj dvoboj? Kakav razlog hoćeš da mu navedeš?

— On ti ga neće tražiti, budi spokojan… Mora da sam i ja vojvodi isto toliko dosadio koliko i on meni; vojvoda mora da me mrzi isto toliko koliko i ja njega. I zato te preklinjem, idi i nađi vojvodu, i ako je potrebno da ga preklinjem da primi moj predlog, ja ću ga preklinjati.

— To je nepotrebno… Vojvoda me je obavestio da hoće da govori sa mnom. Vojvoda je na partiji karata kod kralja… Hajdemo tamo obojica. Pozvaću ga da iziđe u svečanu dvoranu. Ti ćeš stajati malo dalje. Dve reči će biti dovoljne.

— Dobro je. Povešću de Varda da bi sve to izgledalo prirodnije.

— Zašto ne Manikana? De Vard bi i sam došao za nama, čak i kada biste ga ostavili ovde.

— Da, to je istina.

— On ne zna ništa o tome?

— Ni pojma nema. Još ste uvek u zategnutim odnosima, dakle?

— Ništa ti nije pričao?

— Nije.

— Ja toga čoveka ne volim, i kako ga nikada nisam voleo, usled te antipatije koju osećam prema njemu, ja danas nisam ništa više nego juče u rđavim odnosima sa njim.

— Pođimo onda.

Sva četvorica siđoše. De Gišove kočije su čekale pred vratima i odvezoše ih u Pale-Roajal.

Usput je Raul smišljao šta će da kaže. Pošto je on jedino znao tajnu obojice, nije gubio nadu da će nekako urediti tu stvar između ova dva suparnika.

Znao je da ima uticaja na Bakingama; bilo mu je poznato koliko upliva ima na de Giša: stvari mu dakle nisu izgledale sasvim beznadežne.

Pošto su stigli u svečanu dvoranu koja se sva prelivala u svetlosti i u kojoj su se najlepše i najuglednije žene kretale kao zvezde, u toj blistavoj sredini Raul ne mogaše da za jedan trenutak ne zaboravi na de Giša i da ne gleda Lujzu koja se među svojim drugaricama isticala svojim čednim devičanstvom i koja je kao opčinjena gutala pogledom kraljevu porodicu koja je sva bleštala od zlata i dragog kamenja.

Ljudi su stajali, jedino je kralj sedeo.

Raul opazi Bakingama.

Bio je na deset koraka od Gospodina, u jednoj grupi Francuza i Engleza koji su se divili otmenosti njegove ličnosti i neverovatnoj raskošnosti njegovog odela.

Nekolicina starih dvorana sećali su se da su videli i njegovog oca, i to sećanje nije bilo nimalo na štetu sina.

Bakingam je razgovarao sa Fukeom. Fuke mu je glasno pričao o Bel-Ilu.

— Ne mogu da mu priđem u ovom trenutku — reče Raul.

— Čekaj i uluči priliku, ali svršavaj sve odmah. Sav gorim.

— Gle, evo našeg spasioca — reče Raul opazivši d' Artanjana koji je izgledao veličanstveno u svome novom odelu vrhovnog zapovednika musketara, a koji je baš tada pobedonosno ulazio u dvoranu.

I on se uputi prema d'Artanjanu.

— Tražio vas je grof de La Fer, viteže — reče Raul.

— Da, — odgovori d'Artanjan — sad sam se rastao od njega.

— Čini mi se da sam razumeo da je trebalo da provedete veče zajedno.

— Ugovorili smo da se ponovo sastanemo.

I dok je razgovarao sa Raulom, d'Artanjan je rasejano gledao desno i levo, tražeći nekoga u gomili, ili nešto u odaji.

Odjednom se njegov pogled zaustavi na nekome kao pogled orla kad opazi plen.

Raul je pratio taj pogled. Vide kada d'Artanjan i de Giš pozdraviše jedan drugog. Ali nije mogao da dokuči

na koga beše upravio onaj tako začuđen i tako ponosit pogled.

— Gospodine viteže, — reče Raul — vi ste jedini koji možete da mi učinite jednu uslugu.

— Kakvu, dragi moj vikonte?

— Radi se o tome da prekinete u razgovoru g. de Bakingama kome imam da kažem dve reči; a kako on razgovara sa g. Fukeom, vi razumete da ne mogu da ih prekinem usred razgovora.

— A, a! G. Fuke je ovde? — Upita d'Artanjan.

— Vidite li ga? Pogledajte tamo.

— Boga mi, tako je! I ti misliš da ja imam više prava nego ti?

— Vi ćete mi učiniti tu uslugu, jelte?

— Ah, istina je, ja sam vrhovni zapovednik musketara; tako su mi dugo obećavali taj čin, a prošlo je tako malo vremena otkako sam ga dobio, da uvek zaboravljam svoje visoko zvanje.

— Vi ćete mi učiniti tu uslugu, jelte?

— Da stupim u razgovor sa g. Fukeom. Dovraga!

— Imate li nešto protiv njega?

— Nemam; pre bi se moglo reći da on ima nešto protiv mene; ali najzad, kako ću morati jednoga dana…

— Gle, čini mi se da vas gleda; ili će biti da?…

— Ne, ne varaš se, zaista on meni ukazuje tu čast.

— Onda je trenutak povoljan.

— Misliš?

— Idite, molim vas.

— Idem.

De Giš nije gubio Raula iz vida; Raul mu dade znak da je sve udesio.

D'Artanjan se uputi pravo prema grupi i pozdravi učtivo g. Fukea, kao i sve ostale.

— Dobar dan, g. d'Artanjane. Govorili smo o Bel-Ilu-an Mer — reče Fuke, koji je umeo tako da se ponaša u društvu, i tako sigurno da prozre ljude, da je potrebno pola ljudskog veka da se to dobro nauči; a mnogi ljudi i pored sveg truda ne uspevaju nikad u tome.

— O Bel-Ilu-an Mer? A, da? — reče d'Artanjan. — Mislim da on pripada vama, g. Fuke?

— Sad mi je baš gospodin kazao da ga je poklonio kralju — reče Bakingam. — Klanjam se g. d'Artanjane.

— Poznajete li Bel-Il, viteže — upita Fuke musketara.

— Bio sam tamo samo jedanput, gospodine — odgovori d'Artanjan, kako dolikuje pametnom i otmenom čoveku.

— Jeste li dugo tamo ostali?

— Jedan nepun dan, Vaša svetlosti.

— I šta ste tamo videli?

— Sve što se za jedan dan može videti.

— Jedan dan je mnogo, kada neko ume da gleda, kao što vi to umete, gospodine.

D'Artanjan se pokloni.

Za to vreme Raul je davao znak Bakingamu.

— Gospodine vrhovni rukovaoče, — reče Bakingam — ostavljam vam zapovednika koji se razume bolje nego ja u grudobrane, u unutrašnje bedeme i u nagib spoljnih zidova od šanaca, a ja ću da priđem jednom prijatelju koji mi daje znak. Vi razumete…

I zaista, Bakingam se odvoji od njih i pođe prema Raulu, ali zadržavajući se istovremeno za jedan trenutak kod stola gde su igrali Gospođa, kraljica majka, mlada kraljica i kralj.

— Hajde, Raule, — reče de Giš — evo ga; odlučno i brzo!

I zaista, pošto Bakingam uputi nekoliko ljubaznih reči Gospođi, on produži prema Raulu.

Raul mu pođe u susret. De Giš ostade na svom mestu. On ih je pratio pogledom.

Stvar je bila udešena tako da se dva mlada čoveka sretnu na praznom prostoru između grupe koja se kartala i druge dvorane gde je šetalo nekoliko ozbiljnih plemića, koji su se s vremena na vreme zaustavljali da bi razgovarali.

Ali u trenutku kada je trebalo da se sretnu, naiđe neko treći.

To je bio Gospodin koji je išao prema vojvodi od Bakingama.

Na Gospodinovim rumenim i namazanim usnama blistao je najljubazniji osmeh.

— Ah, bože moj! — reče on sa srdačnom učtivošću — Šta to čujem, dragi moj vojvodo?

Bakingam se okrete: on ne beše video da Gospodin dolazi; samo je čuo njegov glas i to je bilo sve.

On i nehotice uzdrhta i malo preblede.

— Vaše visočanstvo, šta su vam to kazali što vas je moglo toliko začuditi?

— Nešto što me dovodi do očajanja, Gospodine, reče princ, nešto što će biti velika žalost za ceo dvor.

— Ah! Vaše visočanstvo je isuviše ljubazno, — reče Bakingam — jer vidim da je reč o mom odlasku.

— Tačno je.

— Nažalost, Vaše visočanstvo, s obzirom da sam proveo u Parizu jedva pet ili šest dana, taj će odlazak ožalostiti samo mene.

De Giš je čuo taj razgovor sa mesta na kome se nalazio, i sada on zadrhta.

— Odlazi! — prošaputa on — Šta on to govori?

Filip nastavi sa istim ljubaznim izrazom na licu.

— Ja dobro razumem, gospodine, što vas kralj Velike Britanije poziva da se vratite; poznato je da njegovo veličanstvo Čarls II koji zna da oceni ko je pravi plemić, ne može bez vas. Ali se ne može zamisliti da mi možemo da ne žalimo za vama; uveravam vas, dakle, da ja to iskreno žalim.

— Vaše visočanstvo, verujte da ako napuštam francuski dvor…

— To je stota što vas pozivaju da se vratite, ja to razumem; ali ako mislite da moja želja može da ima kakvog uticaja na kralja, ja vam se nudim da usrdno zamolim njegovo veličanstvo Čarlsa II da vas ostavi među nama još za izvesno vreme.

— Vaša ljubaznost me ispunjava zahvalnošću, Vaše visočanstvo, — odgovori Bakingam — ali, ja sam dobio izričito naređenje. Moj je boravak u Francuskoj bio ograničen; ja sam ga produžio, izlažući se opasnosti da izazovem nezadovoljstvo svoga milostivog gospodara. Tek danas sam se setio toga, da je trebalo da otputujem pre četiri dana.

— Ah! — uzviknu Gospodin.

— Da, ali, — dodade Bakingam dižući glas čak toliko da bi ga i princeze mogle čuti — ali ja ličim na onoga čoveka iz istočnjačke priče koji je poludeo zato što je sanjao lep san i koji se posle nekoliko dana probudio jednog lepog jutra zdrav, to jest beše mu se povratio razum. Francuski dvor može da prouzrokuje zanos koji može da liči na onaj san, Vaše visočanstvo, ali se čovek najzad budi i odlazi. Prema tome, ja ne bih mogao da produžim svoj boravak ovde, kao što Vaše veličanstvo ljubazno traži od mene.

— A kada odlazite? — upita Filip sa prijateljskom pažnjom.

— Sutra, Vaše Visočanstvo… Moja kola i konji čekaju spremni već tri dana.

Vojvoda Orleanski odmahnu glavom, što je značilo: „Pošto ste tako odlučili, vojvodo, tu nema više šta da se kaže.”

Bakingam pogleda kraljice; njegov se pogled srete sa pogledom Ane Austrijske; ona mu zahvali jednim zkakom, odobravajući što je tako postupio.

Bakingam joj odgovori tako isto, prikrivajući osmehom tugu svoga srca.

Gospodin se udalji, odlazeći istim putem kojim beše i došao. Ali istovremeno sa suprotne strane prilazio je de Giš.

Raul se poplaši da nestrpljivi mladić ne dolazi da sam iznese svoj predlog i žurno mu priđe.

— Ne, ne, Raule, sada je sve izlišno, — reče de Giš pružajući obe ruke vojvodi i, odvede ga iza jednog stuba… Oh, vojvodo, vojvodo! — reče de Giš — Oprostite mi zbog onoga što sam vam pisao; bio sam lud! Vratite mi moje pismo!

— Istina je, — odvrati mladi vojvoda sa setnim osmehom — sada se više ne možete ljutiti na mene.

— Oh, vojvodo, vojvodo, oprostite mi!… Moje prijateljstvo, moje večito prijateljstvo…

— I zaista, grofe, zašto bi vam bilo krivo na mene, pošto je ja ostavljam, pošto je više neću videti?

Raul ču te reči i shvativši da je sada njegovo prisustvo nepotrebno ovoj dvojici mladih ljudi, koji su imali jedan za drugog samo prijateljske reči, odmače se nekoliko koraka.

Na taj način se beše približio de Vardu.

De Vard je govorio sa vitezom de Lorenom o Bakingamovom odlasku.

— Mudro povlačenje — govorio je de Vard.

— A zašto?

— Zato što će tako dragi vojvoda uštedeti sebi ubod mačem.

I svi počeše da se smeju.

Raul se ljutito okrenu, namršten; krv mu beše udarila u lice, dok su njegova usta izražavala prezir.

Vitez de Loren se okrete i ode; de Vard stajaše i čekaše.

— Gospodine, — reče Raul de Vardu — vi se dakle nećete odviknuti da vređate odsutne? Juče ste vređali g. d'Artanjana, danas g. de Bakingama.

— Gospodine, gospodine, — reče de Vard — vi dobro znate da ja ponekad vređam i prisutne.

De Vard je dodirivao Raula, ramenima su se naslanjali jedan na drugog, behu se uneli jedan drugom u lice kao da su hteli da sažežu jedan drugog plamenom svoga daha i svoga gneva.

Osećalo se da je jedan bio na vrhuncu svoje mržnje, drugi na kraju svoga strpljenja.

Odjednom oni čuše jedan vrlo ljubazan i vrlo učtiv glas, koji progovori iza njih:

— Čini mi se da je neko pomenuo moje ime?

Oni se okretoše; to je bio g. d'Artanjan, koji nasmejanog pogleda i sa ljubaznim osmehom na usnama, spusti svoju ruku de Vardu na rame.

Raul se izmaknu za jedan korak da bi napravio mesto musketaru.

De Vard zadrhta celim telom, preblede, ali se ne pomače.

D'Artanjan, i dalje nasmejan, stade na mesto koje mu Raul beše ustupio.

— Hvala, dragi moj Raule — reče on. — Gospodine de Varde, imao bih da razgovaram sa vama. Ne odlazite, Raule: svi mogu da čuju ono što imam da kažem g. de Vardu.

Tada nestade njegovoga osmeha i pogled mu posta oštar i hladan kao oštrica mača.

— Stojim vam na raspoloženju, gospodine — reče de Vard.

— Beć odavno sam tražio priliku da porazgovaram sa vama, gospodine; — nastavi d'Artanjan — tek mi se danas ona ukazala. Ali, priznajem da je mesto rćavo izabrano; i zato, ako hoćete da se potrudite da dođete kod mene… moje se odaje nalaze tačno na stepeništu koje izbija na svečanu dvoranu.

— Polazim za vama, gospodine — reče de Vard.

— Jeste li ovde sami, gospodine? — upita d'Artanjan.

— Nisam, sa mnom su moja dva prijatelja, g. g. Manikan i de Giš.

— Dobro, — reče d'Artanjan — ali dve osobe, to nije dovoljno. Naći ćete još nekoliko, je li?

— Svakako, reče mladi čovek koji nije znao šta d'Artanjan smera. Koliko god hoćete.

— Prijatelja?

— Da, gospodine.

— Dobrih prijatelja?

— Razume se.

— Pa lepo! Okupite ih koliko god možete, molim vas. A vi, Raule, hodite ovamo… Dovedite i g. de Giša; dovedite i g. de Bakingama, molim vas.

— Ah, bože moj, gospodine, koliku galamu dižete! — odgovori de Vard, pokušavajući da se nasmeši.

Vrhovni zapovednik musketara dade mu rukom jedan jedva primetan znak da bi mu preporučio da se strpi.

— Ja sam uvek hladan. Dakle, čekam vas, gospodine — reče mu on.

— Čekajte me.

— Onda, doviđenja.

I on se uputi prema svojim odajama.

U d'Artanjanovoj sobi je bilo nekoga; čekao ga je grof de La Fer, sedeći kraj prozora.

— Šta je? — upita on d'Artanjana kada ga vide da ulazi.

— Pa, eto, — reče ovaj — g. de Vard hoće da mi učini tu čast da dođe da mi napravi jednu kratku posetu sa nekoliko svojih i naših prijatelja.

I zaista, iza musketara se pojaviše de Vard i Manikan.

De Giš i Bakingam išli su za njima, prilično začuđeni, i ne znajući šta hoće od njih.

Raul stiže sa dva ili tri plemića. Ulazeći, on pogleda svuda unaokolo, i ugledavši grofa, ode i stade kraj njega.

D'Artanjan primi svoje goste sa svom učtivošću za koju je bio sposoban. Imao je miran i učtiv izraz lica.

Svi koji su se tu nalazili bili su ugledni ljudi; svi su zauzimali veki položaj na dvoru.

Zatim, pošto se svakome od njih beše izvinio što ga je uznemirio, on se okrete prema de Vardu, koji i pored toga što se savlađivao, nije mogao da prikrije iznenađenje pomešano sa nespokojstvom koje se ogledalo na njegovom licu.

— Gospodine, — reče mu d'Artanjan — sada, kada smo izvan kraljevog dvora, sada kada možemo da govorimo glasno a da se ne ogrešimo o pravila pristojnosti, saopštiću vam zašto sam uzeo tu slobodu da vas zamolim da svratite kod mene i da pozovete u isto vreme i ovu gospodu. Saznao sam od g. grofa de La Fer, svoga prijatelja, kakve uvredljive glasove pronosite o meni; vi ste kazali da me smatrate smrtnim neprijateljem, s obzirom da sam bio, rekli ste, neprijatelj vašega oca.

— Istina je, gospodine, ja sam to kazao — odvrati de Vard, čije bledo lice obli lako rumenilo.

— Tako me vi optužujete, gospodine, da sam učinio jedan zločin, jednu grešku ili jednu podlost. Molim vas da tačnije iznesete svoju optužbu.

— Pred svedocima, gospodine?

— Da, svakako, pred svedocima, a vi vidite da sam odabrao one koji se dobro razumeju u pitanja časti.

— Ja sam imao obzira prema vama i vi ne znate da cenite moju uzdržljivost, gospodine. Ja sam vas optužio, to je istina; ali sam sačuvao u tajnosti ono zbog čega vas optužujem. Nisam ulazio ni u jednu pojedinost; zadovoljio sam se samo time da izrazim svoju mržnju pred osobama za koje je bila skoro dužnost da vam to saopšte. Vi niste uzeli u obzir tu moju uzdržljivost, mada je u vašem interesu da ja ćutim. Ovde ne mogu da poznam vašu uobičajenu smotrenost, g. d'Artanjane.

D'Artanjan ugrize kraj svoga brka.

— Gospodine, već sam imao čast da vas zamolim da iznesete zbog čega me optužujete.

— Glasno?

— Pa dabome.

— Reći ću, dakle.

— Govorite, gospodine, — reče d'Artanjan poklonivši se — mi vas svi slušamo.

— Pa lepo, gospodine, radi se o jednoj nepravdi koju ste naneli ne meni, nego mome ocu.

— To ste već kazali.

— Da, ali postoje izvesne stvari koje se ustežemo da kažemo.

— Ako se stvarno ustežete, ja vas molim, gospodine, da se toga oslobodite.

— Čak i u slučaju kad bi se radilo o jednom sramnom delu?

— U svakom slučaju.

Svedoci ove scene počeše zabrinuto da gledaju jedni druge. Međutim, oni se umiriše kad videše da d' Artanjanovo lice nije pokazivalo nimalo uzbuđenja.

De Vard je ćutao.

— Govorite, gospodine — reče mu musketar. — Vi dobro vidite da nestrpljivo čekamo.

— Pa lepo, slušajte. Moj je otac voleo jednu ženu, jednu plemićku; ta je žena volela moga oca.

D'Artanjan i Atos se pogledaše. De Vard nastavi:

— G. d'Artanjan je uhvatio pisma u kojima je bio zakazan sastanak, pa je prerušen otišao umesto onoga koji je bio očekivan i tamo nečasno iskoristio pomrčinu.

— To je istina — reče d'Artanjan.

Slab šapat začu se među prisutnima.

— Da, ja sam učinio to sramno delo. Trebalo je samo da dodate, gospodine, pošto ste tako nepristrasni, da u vreme kada se zbio događaj koji mi prebacujete, nisam još imao dvadeset i jednu godinu.

— Zbog toga delo nije ništa manje sramno, — reče de Vard — i jednome plemiću dovoljna je umna zrelost pa da ne učini ništa nečasno.

Ponovo se začu šapat, ali šapat koji je izražavao iznenađenje i skoro sumnju.

— To je zaista bila sramna prevara — reče d'Artanjan — i ja nisam čekao da mi je g. de Vard prebaci pa da je ja sam sebi gorko prebacim. Godine su me učinile pametnijim, a naročito poštenijim, i tu sam grešku ispaštao dugim kajanjem. Ali pozivam se na vas, gospodo; to se dogodilo 1626, a to je bilo vreme za koje vi, srećom za vas, znate samo po pričanju; to je bilo vreme kada se u pitanjima ljubavi nije imalo mnogo obzira, kada ljudi nisu, kao danas, tačno razlikovali šta je u ljubavi časno a šta nije. Mi smo bili mladi vojnici koji su se stalno tukli i koje su stalno tukli, uvek sa isukanim ili sa poluisukanim mačem; uvek u očekivanju smrti; rat nas beše učinio surovim, a zbog kardinala smo uvek morali da žurimo. Najzad, ja sam se pokajao, i ne samo to, ja se još uvek kajem, gospodine de Varde.

— Da, gospodine, ja to razumem, imali ste i zašto da se kajete; ali ste ipak bili uzrok propasti jedne žene. Ona o kojoj vi govorite, skrivajući se zbog svoga srama, skrhana zbog uvrede koja joj je nanesena, ona o kojoj vi govorite, pobegla je, napustila je Francusku i nikada se nije saznalo što se sa njom dogodilo…

— Oh! — reče grof de La Fer pružajući ruku prema de Vardu sa strašnim osmehom — Da, gospodine, videli su je i ima čak i ovde nekih osoba koje će, pošto su o njoj slušale, moći da je poznaju kada je ja budem opisao. Bila je to žena od dvadeset i pet godina, vitka, bleda i plava, koja se udala u Engleskoj.

— Udala? — reče de Vard.

— Ah! Vi niste znali da se ona udala? Vidite li, g. de Varde, da smo mi bolje obavešteni. Znate li da su je obično zvali miledi, ne dodajući nikakvo drugo ime.

— Da, gospodine, ja to znam.

— Gospode bože! — prošaputa de Bakingam.

— Pa lepo, ta žena koja beše došla iz Engleske, vratila se u Englesku pošto je tri puta pokušala da ubije g. d'Artanjana. To je i bilo pravo, jelte? Slažem se i ja, jer joj je g. d'Artanjan naneo sramnu uvredu. Ali ono što više nije pravo, to je što je ta žena svojim čarima zavela jednog mladog čoveka koji je bio u službi lorda de Vintera i koji se zvao Filton. Prebledeli ste milorde Bakingame? Vaše oči plamte od gneva i od bola? Završite onda vi priču, milorde, i recite g. de Vardu ko je bila ta žena koja je stavila nož u ruke ubici vašega oca.

Svi uzviknuše od zaprepašćenja. Mladi vojvoda obrisa maramicom svoje znojavo čelo.

Među svim prisutnim zavlada duboka tišina.

— Vidite g. de Varde, — reče d'Artanjan, koga je ovo pri čanje utoliko više uzbudilo što se njegove lične uspomene behu probudile dok je Atos govorio — vi vidite da moj zločin nije razlog propasti jedne duše i da je ta duša bila potpuno propala i pre onoga što žalim što sam učinio. I pošto je to sada tačno utvrđeno, ostaje mi, g. de Varde, da vas pokorno zamolim za oproštaj zbog ovoga sramnog dela, kao što bih sasvim sigurno zamolio za oproštaj gospodina vašeg oca da je još živ, i da sam ga sreo kada sam se vratio u Francusku posle smrti Čarlsa I.

— Ali to je suviše g. d'Artanjane — uzviknu živo nekoliko glasova.

— Nije, gospodo — reče d'Artanjan. — Sada, gospodine de Varde, nadam se da je između nas dvojice sve svršeno i da vam se više neće dogoditi da o meni govorite rđavo. To je sad prečišćena stvar, zar ne?

De Vard se pokloni mucajući.

— Nadam se isto tako — nastavi d'Artanjan približivši se mladome čoveku — da više ni o kome nećete ružno govoriti, kao što imate rđavu naviku, jer jedan tako savestan, tako savršen čovek kao što ste vi, vi koji prebacujete jedan sitan greh mladosti starome vojniku, i to posle trideset i pet godina, vi koji javno ispovedate takvu čistotu savesti, vi sa svoje strane uzimate prećutnu obavezu da ništa ne učinite što bi bilo protiv savesti i protiv časti. Ali, slušajte dobro, gospodine de Varde, šta još imam da vam kažem. Čuvajte se dobro da ne saznam nešto što se o vama prepričava.

— Gospodine, — reče de Vard — nepotrebno je da mi uzalud pretite.

— Ah, nisam još završio, gospodine de Varde — nastavi d'Artanjan — i morate me saslušati do kraja.

Krug radoznalih slušalaca primače se.

— Maločas ste ponosito govorili o časti jedne žene i o časti svoga oca; dopali ste nam se kada ste tako govorili, jer je prijatno pomisliti da tanana osećanja i osećanja poštenja koja nisu, izgleda, živela u našoj duši, žive u duši naše dece, i lepo je videti mladoga čoveka, u godinama kada su mladi ljudi obično zavodnici žena, lepo je videti mladoga čoveka koji poštuje i brani njihovu čast.

De Vard stajaše stisnutih usana i pesnica, očevidno vrlo brižan i željan da što pre sazna kako će se završiti taj govor čiji je uvod tako rđavo počeo.

— Kako je onda moglo da se dogodi — nastavi d'Artanjan — da ste sebi dozvolili da kažete g. vikontu de Braželonu da on ne zna ko mu je majka?

Raulove su oči sipale varnice.

— Oh, — reče on, istrčavši napred — gospodine viteže, gospodine viteže, to je moja lična stvar.

De Vard se pakosno nasmeši. D'Artanjan odgurnu Raula rukom.

— Ne prekidajte me, mladiću — reče on.

I gledajući de Varda sa visine, on nastavi:

— Ja ovde raspravljam jedno pitanje koje se ne rešava mačem. Ja ga raspravljam pred časnim ljudima koji su se svi, više puta, latili mača. Ja sam ih naročito odabrao. I ova gospoda znaju da svaka tajna zbog koje se izlazi na dvoboj, prestaje da bude tajna. Ja stoga ponavljam svoje pitanje g. de Vardu: kojim ste povodom uvredili ovog mladog čoveka, vređajući istovremeno njegovog oca i njegovu majku?

— Ali izgleda mi, — reče de Vard — da čovek može slobodno da govori kada on nudi da svoje reči potvrdi svim sredstvima koja stoje na raspoloženju časnom čoveku.

— Ah, gospodine, recite mi koja su to sredstva pomoću kojih jedan častan čovek može da brani klevetu.

— Mač.

— Kada tako govorite, dokazujete, da ne samo da ne znate da rasuđujete, već nemate ni savesti ni časti; vi izlažete život većeg broja ljudi a da i ne pominjem vaš — što mi izgleda vrlo smelo. Međutim, svaka je moda prolazna, gospodine, i moda dvoboja je prošla, a i da ne uzimamo u obzir naredbe Njegovog veličanstva koje zabranjuju dvoboj. Dakle, da biste bili dosledni u svojim shvatanjima o viteštvu, vi ćete se izviniti g. Raulu de Braželonu; reći ćete mu da žalite što ste tako nepromišljeno govorili; reći ćete da su plemenitost i čistota njegove rase zapisani ne samo u njegovom srcu, već i u svim postupcima njegovog života. Vi ćete to učiniti g. de Varde, kao što sam ja to maločas učinio, ja stari zapovednik, pred jednim golobradim detetom.

— A ako to ne učinim? — upita de Vard.

— Pa lepo! Dogodiće se…

— Ono što vi mislite da možete da sprečite, — reče de Vard smejući se — dogodiće se da će vaši pokušaji da dođe do izmirenja dovesti do kršenja kraljevih naređenja.

— Ne, gospodine, — reče mirno zapovednik — vi ste u zabludi.

— A šta će se onda to dogoditi?

— Dogodiće se da ću kod kralja, sa kojim sam dosta dobro, kod kralja kome sam imao sreću da učinim nekoliko usluga još pre nego što ste se vi rodili, i koji mi je na moju molbu poslao jedan nepopunjen nalog o hapšenju za g. Bezmoa de Monlezena, upravnika Bastilje; otići ću, dakle, kod kralja i reći ću mu: „Sire, jedan je čovek podlo uvredio g. de Braželona, vređajući njegovu majku. Ja sam upisao ime tog čoveka u zapovest o hapšenju koju je Vaše veličanstvo izvolelo da mi da, tako da je g. de Vard poslat u Bastilju na tri godine…

I d'Artanjan izvuče iz svoga džepa zapovest sa kraljevim potpisom i pruži je de Vardu.

A zatim, videvši da mladi čovek nije ubeđen, i da ovo smatra samo kao praznu pretnju, on slegnu ramenima i uputi se hladno prema stolu na kome se nalazila mastionica sa guščijim perom, čija bi dužina uplašila i topografa Portosa.

Tada je de Vard uvideo da je pretnja ne može biti ozbiljnija; već je u to doba Bastilja bila strašna stvar. On učini jedan korak prema Raulu i reče skoro nerazumljivim glasom.

— Gospodine, izvinjavam se kao što mi je maločas naredio g. d'Artanjan, pošto me on prisiljava da to učinim.

— Pričekajte malo, gospodine, pričekajte, reče musketar sasvim mirno, vi ste se prevarili u izrazima. Ja nisam kazao: „I pošto sam nateran da to učinim.” Ja sam kazao: „Pošto mi moja savest nalaže da to učinim.” Ovo drugo više vredi nego ono prvo, verujte mi; i vredeće utoliko više ukoliko budu iskrenija vaša osećanja.

— Ja to dakle primam, — reče de Vard — ali zaista, gospodo, priznajte da je ubod mača kroz telo, kao što se to nekad radilo, bio bolji nego ovakva tiranija.

— Ne, gospodine, — odgovori de Bakingam — jer ako vas neko ubode mačem, to ne dokazuje da li ste, ili niste bili u pravu; on samo dokazuje da ste manje ili više vešti.

— Gospodine! — uzviknu de Vard.

— Ah, opet ćete da kažete neku pakost, — prekide ga d'Artanjan, upadajući mu u reč — činim vam uslugu kada vas prekidam.

— Je li to sve, gospodine? — upita de Vard.

— To je sve — odgovori d'Artanjan — i ova gospoda i ja, zadovoljni smo vama.

— Verujte mi, gospodine, — odgovori de Vard — vaše posredovanje za pomirenje nije bilo srećno!

— A zašto?

— Zato što ćemo se, mogao bih se opkladiti u to, g. de Braželon i ja rastati kao veći neprijatelji nego što smo to ikad bili.

— Što se mene tiče, vi se varate, gospodine, — odgovori Raul — u mome srcu nije ostala ni trunka ogorčenosti prema vama.

Ovaj poslednji udarac porazi de Varda. On baci pogled unaokolo kao izgubljen čovek.

D'Artanjan se ljubazno pozdravi sa plemićima koji su bili tako ljubazni da prisustvuju tom objašnjavanju, i odlazeći, svi se rukovaše sa njim.

Niko ne pruži ruku de Vardu.

— Oh! — uzviknu mladi čovek obuzet besom koji mu je razdirao srce — Ah! Zar neću naći nikoga na kome bih se osvetio!

— Da, hoćete, gospodine, jer i ja sam ovde — reče mu na uho jedan glas pun pretnje.

De Vard se okrete i vide vojvodu de Bakingama koji svakako u toj nameri beše i ostao, i koji mu se beše približio.

— Vi gospodine! — uzviknu de Vard.

— Da ja. Ja nisam podanik francuskog kralja; ja ne ostajem u njegovoj zemlji, pošto odlazim za Englesku. I u meni se nakupilo očajanja i besa. I ja, dakle, kao i vi, osećam potrebu da se na nekom osvetim. Ja sasvim odobravam načela g. d'Artanjana, ali ja nisam dužan da ih na vama primenjujem. Ja sam Englez, i sada dolazim ja vama da predložim ono što ste vi uzalud predlagali drugima.

— Gospodine vojvodo!

— Hajde, dragi g. de Varde, pošto ste tako strašno razjareni uzmite mene za predmet na koji ćete da iskalite svoj bes. Biću u Kaleu kroz trideset i četiri sata. Pođite sa mnom, put će nam izgledati manje dug ako putujemo zajedno. Ukrstićemo mačeve tamo na pesku koji pokriva plima i koji je šest sati dnevno francusko tle, a ostalih šest, božje.

— U redu, — reče de Vard — primam.

— Doista, — reče vojvoda — ako me ubijete, moj dragi g. de Varde, učinićete mi, verujte, veliku uslugu.

— Učiniću sve što mogu da vam ugodim, vojvodo — reče de Vard.

— I tako, ugovoreno je, vi polazite sa mnom.

— Čekaću na vaša naređenja. Tako mi boga! Da bih se stišao, bila mi je potrebna neka velika opasnost, smrtna opasnost.

— Pa lepo! Čini mi se da ste našli ono što ste tražili. Klanjam vam se, gospodike de Varde; sutra ujutru će vam moj sobar saopštiti kada tačno polazimo; putovaćemo zajedno kao dva dobra prijatelja. Ja obično putujem kao čovek kome se žuri. Zbogom!

Bakingam pozdravi de Varda i vrati se kod kralja. De Vard sav ogorčen, iziđe iz Pale-Roajala i brzo se uputi prema kući u kojoj je stanovao.

XCV

BEZMO DE MONLEZEN

Posle ove malo oštre lekcije koju je dao de Vardu, d'Artanjan siđe sa Atosom niz stepenice koje su vodile u dvorište Pale-Roajala.

— Vidite li, — govorio je Atos d'Artanjanu — jednoga dana Raul ipak neće moći da izbegne ovaj dvoboj sa de Vardom, koji je isto toliko hrabar koliko i zao.

— Ja poznajem te čudake — odvrati d'Artanjan. — Imao sam posla sa ocem. Mada sam u to vreme imao snažne mišiće i smelost koja ne preza ni od čega, verujte da mi je otac zadao mnogo muke. A međutim, trebalo je videti kako smo se tukli! Ah, prijatelju, danas se više tako ne juriša; imao sam ruku koja nije mogla ni jednog trenutka da miruje, ruku koja je bila prava živa, vi to znate, Atose, vi ste me videli na delu. Moj mač nije bio običan komad čelika, to je bila zmija koja je dobijala oblik i dužinu prave zmije da bi uspela da provuče svoju glavu, toj est da ujede tamo gde treba. Čas sam imao šest stopa visine, čas samo tri, napadao sam neprijatelja boreći se sa njim prsa u prsa, zatim bih odskakao deset stopa daleko od njega. Nije bilo ljudske snage koja bi mogla odoleti ovom divljem zamahu. Međutim, de Vard otac, sa svojom urođenom hrabrošću, zbog koje je uvek bio spreman da zapodene kavgu, zadavao mi je mnogo posla, i sećam se da sam posle borbe sa njim osećao zamor u prstima.

— Dakle, govorio sam vam — nastavi Atos — da će sin stalno tražiti da se sukobi sa Raulom i najzad će se i sukobiti, jer kada neko traži Raula, lako ga može naći.

— Slažem se, prijatelju, ali Raul ume dobro da proračuna; on ne mrzi de Varda, on je to sam kazao; čekaće

da ga ovaj izazove; onda će on biti u dobrom položaju. Kralj neće moći da se ljuti na njega; uostalom naći ćemo način kako da umirimo kralja. Ali zašto ste tako nespokojni, tako zabrinuti, vi koji se ne uzbuđejete lako?

— Eto, sve me uzbuđuje. Raul će sutra ići kod kralja koji će mu reći šta je odlučio u pogledu njegove ženidbe. Raul će biti ljut, pošto je zaljubljen, a kada bude zlovoljan, samo ako sretne de Varda, bomba će prasnuti.

— Sprečićemo da ne prasne, dragi prijatelju.

— Ja ne, jer hoću da se vratim u Bloa. Odvratne su mi sva ta čudesna dvorska otmenost i sve te spletke. Ja nisam više mladić da bih mogao da se pomirim sa svim ovim današnjim sitničarstvom. U ovom svetu koji je bog stvorio, video sam suviše lepih i suviše velikih stvari da bi me danas zanimale one beznačajne sitnice koje ti ljudi došaptavaju jedni drugima kada hoće da prevare jedan drugog. Jednom reči, dosadno mi je u Parizu, svuda gde nisam sa vama, a pošto ne mogu uvek da budem sa vama, hoću da se vratim u Bloa.

— Oh, koliko grešite, Atose. Kako izneveravate svoje poreklo i ono što vam je sudbina odredila! Ljudi vašega kova stvoreni su da se do poslednjeg dana koriste svim svojim sposobnostima. Pogledajte moj stari španjolski mač iz La Rošela; služio je trideset godina i za sve to vreme ostao je isto tako savršen; jednog zimskog dana kada je pao na mramorni pod u Luvru, prelomio se na pola, dragi moj. Dao sam da se napravi od njega lovački nož, koji će trajati još sto godina. Vi, Atose, sa vašom iskrenošću, vašom hrabrošću i vašim solidnim obrazovanjem, vi ste čovek kakav je potreban da kralja obaveštava i upućuje. Ostanite ovde: g. Fuke neće trajati tako dugo kao moj španjolski mač.

— Evo, — reče Atos smešeći se — pošto me je digao do nebesa, i stvorio od mene neko božanstvo, d'Artanjan me sada baca sa vrha Olimpa i hoće da me veže za zemlju. Ja težim za nečim mnogo višim, prijatelju. Da budem ministar, da budem rob, ostavite to! Nisam li ja nešto više. Ja nisam ništa. Sećam se da ste me nekad nazivali veliki Atos. A kada bih bio ministar čikam vas da mi taj naziv opet date. Ne, ne, ja se ne predajem lako.

— Onda, ne govorimo više o tome; odrecite se svega, čak i bratske ljubavi.

— Oh, dragi prijatelju, to što mi kažete skoro je grubo!

D'Artanjan brzo steže Atosovu ruku.

— Ne, ne slobodno se odrecite. Raul može da bude i bez vas, jer sam ja u Parizu.

— E, pa lepo! Onda ću se vratiti u Bloa. Večeras ćete se oprostiti sa mnom; sutra u zoru poći ću na konju.

— Ne možete se vratiti sami u hotel; zašto niste poveli Grimoa?

— Prijatelju, Grimo spava; on leže rano. Moj se jadni stari lako zamara. Došao je sa mnom iz Bloa i ja sam ga naterao da ostane kod kuće; jer ako bi trebalo umesto da predahne, da ponovo pređe onih četrdeset milja koje nas odvajaju od Bloa, on bi od toga umro, ali se ne bi žalio. A meni je stalo do moga Grimoa.

— Daću vam jednog musketara da nosi buktinju. Hej! ovamo neko!

I d'Artanjan se nagnu preko pozlaćene ograde na stepenicama.

Pojaviše se sedam do osam glava musketara.

— Neko ko hoće da prati g. grofa de La Fer — uzviknu d'Artanjan.

— Hvala vam na vašoj uslužnosti, gospodo — reče Atos. — Ne bih želeo da tako uznemiravam plemiće.

— Ja bih rado ispratio gospodina, — reče neko — kada ne bih imao da razgovaram sa g. d'Artanjanom.

— Ko je tu? — reče d'Artanjan pokušavajući da vidi u polutami.

— Ja sam, dragi gospodine d'Artanjane.

— Tako mi boga, to je Bezmoov glas.

— Ja sam to lično, gospodine.

— Ali, dragi moj Bezmo, šta radite tu u dvorištu?

— Čekam vaša naređenja, dragi gospodine d'Artanjane.

— Ah, vrag me odneo — pomisli d'Artanjan. — Istina je, bili ste obavešteni da treba da dođete da uhapsite nekoga; ali zašto ste došli vi lično, umesto da ste poslali samo naoružanog čoveka?

— Došao sam jer imam da razgovaram sa vama.

— A niste poslali da me obaveste?

— Čekao sam — reče bojažljivo g. Bezmo.

— Ostavljam vas. Zbogom, d' Artanjane — reče Atos svome prijatelju.

— Nemojte otići pre nego što vam predstavim g. Bezmoa de Monlezena, upravnika Bastilje.

Bezmo se pokloni. Atos učini to isto.

— Ali vi se svakako poznajete — dodade d'Artanjan.

— Ja se nešto malo sećam gospodina — reče Atos.

— Mora da se sećate, dragi prijatelju, — reče d'Artanjan — Bezmoa, onog stražara iz kraljeve telesne garde, sa kojim smo nekada u kardinalovo vreme, izvodili one podvige.

— Sećam se odlično — reče Atos ljubazno se opraštajući.

— To je grof de La Fer, koji je u ratu nosio ime Atos — šapnu d'Artanjan Bezmou na uho.

— Da, da, otmen i plemenit čovek, jedan od čuvene četvorice — reče Bezmo.

— Tačno je. Ali, de, dragi moj Bezmo, hoćemo li početi razgovor?

— Ako vi izvolite!

— Pre svega, što se tiče naređenja, stvar je gotova: nema nikakvog naređenja. Kralj odustaje od hapšenja one ličnosti o kojoj je bilo govora.

— Oh, utoliko gore — reče Bezmo uzdišući.

— Kako, utoliko gore? — uzviknu d'Artanjan smejući se.

— Svakako — uzviknu upravnik Bastilje — moji uhapšenici, to je moj dohodak.

— A, to je istina. Ja nisam posmatrao stvar sa te tačke gledišta.

— Dakle, nema naređenja?

I Bezmo opet uzdahnu.

— Ali vi — nastavi on — imate lep položaj: vrhovni zapovednik musketara.

— Da, to je dosta lepo. Ali ne vidim na čemu biste vi imali da mi pozavidite: upravnik Bastilje koja je prvi zatvor, prva tvrđava u Francuskoj.

— Ja to dobro znam — reče tužno Bezmo.

— Vi to kažete kao neki pokajnik, sto mu gromova! Ja bih se menjao sa vama u pogledu prihoda, ako hoćete.

— Ne govorimo o prihodima — reče Bezmo — ako nećete da mi parate srce.

— Ali vi gledate desno i levo kao da se bojite da vas neko ne uhapsi, vas koji čuvate one koje uhapse.

— Gledam da li nas neko vidi i čuje; bilo bi bolje da se negde povučemo da bismo razgovarali, ako hoćete da me udostojite te milosti.

— Bezmo! Bezmo! Zar zaboravljate da se poznajemo trideset i pet godina? Nemojte imati taj skrušen izraz kada razgovarate sa mnom. Budite slobodni. Ja ne jedem žive upravnike Bastilje.

— Ne daj bože!

— Hajde, pođimo u dvorište, držaćemo se isdod ruke; mesečina je divna i šetajući ispod hrastova, ispričaćete mi vašu tužnu priču. Hodite.

On žalosnoga upravnika, koji je i dalje jadikovao, povede u dvorište, uze ga podruku, kao što je kazao, i reče mu na svoj osorno prostosrdačan način:

— Hajde, iziđite na čistinu; istresite vreću, Bezmo. Šta imate da mi kažete?

— To će dugo trajati.

— Dakle, više volite da jadikujete? Moje je mišljenje da će to još duže trajati. Kladio bih se da isterujete pedeset hiljada livri na vašim ptičicama u Bastilji.

— A kada bi i bilo tako, dragi moj gospodine d'Artanjane?

— Čudite me Bezmo; samo se pogledajte, dragi moj. Izigravate skrušenog čoveka, sto mu gromova! Odvešću vas pred ogledalo i u njemu ćete videti da ste punačak, svež, debeo i okrugao kao sir; da imate oči kao usijane žeravice, i da bi bez ove gadne bore koju vi na silu stvarate na čelu, izgledalo kao da nemate ni pedeset godina. A međutim, imate šezdeset, jelte?

— Sve je to tačno.

— Dabome da je tačno, kao što je tačno i da imate pedeset hiljada livri prihoda.

Mali Bezmo udari nogom.

— De, de! — reče d'Artanjan — Sad ću to da vam izračunam; bili ste zapovednik straže g. de Mazarena; dvanaest hiljada livri godišnje; primali ste ih dvanaest godina, što čini sto četrdeset hiljada livri.

— Dvanaest hiljada livri! Jeste li vi ludi! — uzviknu Bezmo. — Stari džimrija nije nikada davao više od šest hiljada, a troškovi u vezi sa tim položajem iznosili su šest hiljada pet stotina. G. Kolber koji je naredio da mi se zakinu tih šest hiljada livri, blagoizvoleo je da mi učini to da primim pedeset zlatnika na ime poklona; tako da nije bilo moga maloga poseda Monlezen, koji mi donosi dvanaest hiljada livri, ne bih mogao da odgovaram svojim obavezama.

— Priznajem se pobeđenim, a sad pređimo na pedeset hiljada livri koje donosi Bastilja. Tu, nadam se, dobijate stan i hranu; a imate šest hiljada livri plate.

— Neka je tako.

— Jedno na drugo pedeset zatvorenika donose vam prosečno po hiljadu livri.

— Ne poričem.

— To je dakle pedeset hiljada livri godišnje; ima tri godine kako ste na tom položaju, prema tome imate sto pedeset hiljada livri.

— Vi zaboravljate jednu pojedinost, g. d'Artanjane.

— Koju?

— A to je da ste vi primili iz kraljevih ruku položaj vrhovnog zapovednika musketara.

— Ja to znam dobro.

— Dok sam ja primio položaj upravnika Bastilje od g. g. Tramblea i Luvjera.

— Tačno je, i Tramble nije čovek koji bi vam taj položaj besplatno ustupio.

— Oh, ni Luvjer isto tako. Prema tome ja sam isplatio Trambleu, kao njegov deo, sedamdeset i pet hiljada livri.

— Vrlo lepo!… A Luvjeru?

— Isto toliko.

— Odmah?

— Ne, to ne, to bi bilo nemoguće. Kralj nije hteo, ili bolje reći, Mazaren nije hteo da izgleda kao da je svrgnuo sa položaja ova dva smela momka koji su se istakli na barikadama; i zato je i dozvolio da zahtevaju lavovski deo da bi ustupili taj položaj.

— Kakve su uslove postavili?

— Zgranućete se!… Da im dam, kao mito, trogodišnji prihod.

— Dovraga! Tako da su sto pedeset hiljada livri otišle njima u ruke.

— Tačno.

— A osim toga?

— Svotu od petnaest hiljada zlatnika ili pedeset hiljada pistola, kako vam se bolje sviđa, da im isplatim u tri rate.

— To je preterano.

— To još nije sve.

— Ta šta kažete!

— Ako ne ispunim jedan od tih uslova, ova se gospoda vraćaju na svoj položaj. I to su uspeli da kralj potpiše.

— To je strašno! To je neverovatno!

— Ali je tako.

— Žalim vas, jadni moj Bezmo. Ali onda, dragi prijatelju, zašto vam je, dođavola, g. Mazaren ukazao tu tobožnju milost? Bilo bi prostije da vam je nije podario.

— O, da, ali ga je na to primorao moj zaštitnik.

— Vaš zaštitnik! Ko to?

— Pa jedan od vaših prijatelja, g. d'Erble.

— G. d'Erble? Aramis!

— Upravo on; bio je divan prema meni.

— Divan! Što vam je savetovao da uvučete glavu u taj jaram?

— Evo slušajte! Hteo sam da napustim kardinalovu službu. G. d'Erble se zauzimao za mene kod Luvjera i Tramblea; oni se usprotiviše; ja sam želeo taj položaj, jer sam znao šta on može da donese; poverio sam se g. d'Erbleu i ispričao sam mu u kakvoj se krajnjoj nevolji nalazim; on mi ponudi da jemči za svaku moju isplatu.

— Šta! Aramis? Oh, vi me zaprepašćujete! Aramis da jemči za vas?

— Kao častan novek. Uspeo je da dobije kraljev potpis. Tramble i Luvjer dadoše ostavke; svake godine naređujem da se isplati jednom od ove gospode dvadeset i pet hiljada livri od moje dobiti; svake godine isto tako u maju g. d'Erble dođe lično u Bastilju i donese mi dve hiljade pet stotina zlatnika da ih podelim mojim proždrljivim krokodilima.

— Dakle, vi dugujete Aramisu sto pedeset hiljada livri?

— Eto, zbog toga i jesam očajan, dugujem mu samo sto hiljada.

— Ne razumem vas potpuno.

— E, svakako; došao je samo dvaput. A danas je 31. maj i on još nije došao, a sutra u podne je rok plaćanju. A ako do sutra ne platim, ona gospoda, po ugovoru, mogu da prekinu pogodbu; osiromašiću i ispašće da sam radio tri godine i dao dve stotine pedeset hiljada livri ni za šta, baš ni za šta, dragi moj g. d'Artanjane.

— To je čudno — prošaputa d'Artanjan.

— Shvatate li sada što mi je čelo katkada nabrano?

— Oh, da.

— Shvatate li da i pored toga što sam okruglast kao sir i svež kao jabuka rumenika, i pored toga što mi oči blistaju kao zažareno ugljevlje, da sam došao dotle da strahujem da neću imati da pojedem ni parče sira, ni jednu jabuku, i da će mi ostati samo oči da bih mogao da plačem?

— To je očajno!

— Došao sam dakle k vama g. d'Artanjane, jer me vi jedini možete izvući iz ove nevolje.

— Kako to?

— Vi poznajete opata d'Erblea?

— Pa dabome!

— Znate da je tajanstven?

— Oh, da!

— Vi možete da mi kažete gde se nalazi njegov parohijski dom, jer ja sam ga tražio u Noazi l Seku, a on nije više tamo.

— Dabome da nije! On je vladika u Vanu.

— U Vanu, u Bretanji?

— Da.

Mali čovek poče da čupa kose.

— Teško meni! — reče on — Kako da stignem do Vana do sutra u podne?… Ja sam propao čovek. Van! — vikao je Bezmo.

— Žao mi je što vas vidim tako očajnog. Slušajte, jedan vladika nije uvek u svojoj eparhiji: možda njegova preosvećenost d'Erble nije tako daleko kao što se vi plašite.

— Oh! Kažite mi gde stanuje.

— Ne znam, prijatelju.

— Doista sam izgubljen! Idem da se bacim kralju pred noge.

— Ali, Bezmo, vi me iznenađujete; kada Bastilja može da da pedeset hiljada livri prihoda, kako niste malo pritegnuli zavrtanj, tako da ona donosi prihod od sto hiljada?

— Zato što sam pošten čovek, dragi g. d'Artanjane, i što sam svoje zatvorenike hranio kao vladare.

— Dovraga! To vam nije mnogo pomoglo; dobro se najedite, pretovarite stomak svojom dobrom hranom i crk nite do sutra u podne.

— Svirepi čoveče! Imate duše da se smejete.

— Ne, žao mi vas je… Hajde recite, Bezmo, znate li vi za časnu reč?

— Oh, zapovedniče!

— Pa lepo! Dajte mi časnu reč da nećete nikome ni reči reći o ovome što ću vam sada kazati.

— Nikome! Nikada!

— Hoćete li da uđete Aramisu u trag?

— Po svaku cenu.

— Pa lepo! Idite nađite g. Fukea.

— Kakve veze…?

— Kako ste glupi!… Gde je Van? Van je u eparhiji Bel-Ila ili Bel-Il u eparhiji Vana. Bel-Il pripada g. Fukeu; g. Fuke je učinio da g. d'Erble bude naimenovan u toj eparhiji.

— Vi mi otvarate oči i vraćate me u život.

— Utoliko bolje. Idite dakle i recite g. Fukeu samo to da želite da razgovarate sa g. d'Erbleom.

— Tako je! Tako je! — uzviknu Bezmo, van sebe od radosti.

— A, — reče d'Artanjan, zaustavljajući ga jednim strogim pogledom — a časna reč?

— Oh, neprikosnovena! — odvrati mali čovek, spremajući se da odjuri.

— Kuda ćete?

— Kod g. Fukea.

— Ne idite kod g. Fukea, on je na kartanju kod kralja. Sve što možete da učinite, to je da odete sutra rano ujutru kod njega.

— Otići ću; hvala.

— Neka je sa srećom!

— Hvala!

— Ovo je neka čudna priča — prošaputa d'Artanjan penjući se uz stepenice, pošto se oprostio od Bezmoa. — Kakve koristi, dovraga, Aramis može imati od toga kad tako obavezuje Bezmoa? A!… saznaćemo mi to jednog dana.

XCVI

PARTIJA KARATA KOD KRALjA

Kao što d'Artanjan beše rekao, Fuke je bio na partiji karata kod kralja.

Izgledalo je da je vest o Bakingamovom odlasku zalečila kao melem, sva srca koja su dan pre toga bila ranjava.

Gospodin je zračio od sreće i pokazivao mnogo nežnosti prema svojoj majci.

Grof de Giš nije mogao da se rastane od Bakingama, i ne prekidajući igru, razgovarao je sa njim o nepredviđenim događajima koji bi mu se mogli desiti na putu.

Bakingam, zamišljen i ljubazan, kao odvažan čovek koji se pomirio sa svojom sudbinom, slušao je grofa upućujući s vremena na vreme Gospođi poglede pune žaljenja i beskrajne nežnosti.

Princeza, sva zanesena od zadovoljstva, obraćala je istovremeno pažnju na kralja koji je igrao karata sa njom, na Gospodina koji ju je blago zadirkivao zbog velike dobiti na kartama, i na de Giša koji je ispoljavao svoju silnu radost.

Što se tiče Bakingama, ona je malo obraćala pažnju na njega; za nju taj čovek koji beži, taj prognanik, beše samo još uspomena, ne više čovek.

Takva su nestalna srca; u izvesnom trenutku obuzeta su samo jednim osećanjem, a zatim odjednom nasilno prekinu sa svim onim što može da poremeti njihove sitne račune o sebičnoj sreći.

Gospođi bi bili prijatni Bakingamovi osmesi, pažnja, uzdasi, kad je on pored nje; ali da uzdiše, da se smeši, da kleči kada je daleko od nje, čemu bi sve to služilo?

Gde vetar, koji duva na kanalu i odnosi teške brodove, gde on odnosi uzdahe? Ko to zna?

Vojvoda nije krio tu promenu od samoga sebe; njegovo srce je bilo smrtno ranjeno.

Po prirodi nežan, ponosan i sposoban za duboku odanost, preklinjao je dan kada je ljubav osvojila njegovo srce.

Pogledi koje je on upućivao Gospođi postajali su malo pomalo hladniji pod dejstvom ledenog daha njegovog razuma. Nije još mogao da prezire, ali je bio dovoljno jak da ućutka burne vapaje svoga srca.

Ukoliko je Gospođa bivala svesnija te promene, utoliko se više trudila da povrati uticaj koji je gubila; ona je u početku bila stidljiva i neodlučna, ali je uskoro ispoljila sjajne osobine ovoga duha; po svaku cenu htela je da bude zapažena, više od svih ostalih, više i od samoga kralja.

Ona je to i postigla. Kraljica, i pored svoga visokog dostojanstva, kralj, i pored poštovanja koje mu je ukazivano prema dvorskim pravilima o ponašanju, bili su bačeni u zasenak.

Kraljice, koje su u početku imale usiljeno i ukočeno držanje postadoše manje nadmene i dozvoljavahu sebi i da se nasmeju. Gospođa Anrijeta, kraljica majka, bila je zasenjena ovim sjajem kojim je ponovo zablistala njena loza, zahvaljujući duhovitosti unuke Anrija IV.

Luj XIV kao mlad čovek i kao kralj, surevnjiv na sve one koji su ga u njegovoj okolini prevazilazili nekim svojim osobinama, nije mogao da se ne prizna pobeđenim pred ovom blistavom francuskom duhovitošću, čiju je živost još više isticala engleska narav. Ova lepota, koju je duhovitost činila tako blistavom, zanela ga je kao kakvo dete.

Gospođine oči su blistale. Reči koje su izražavale životnu radost izlazile su iz njenih rumenih usta kao ubedljive reči iz usta starog grčkog mudraca Nestora.

Oko kraljice i oko kralja, ceo dvor je pod uticajem tog ushićenja sada prvi put primetio da se mogu smejati pred najvećim kraljem na svetu i ovi ljudi koji su dostojni da ih nazovu najuglađenijim i najduhovitijim na svetu.

Gospođa je još te večeri doživela takav uspeh, kakav bi mogao da zanese sve one koji nisu rođeni na onim visinama oko prestola, i koje ne može da zanese vrtoglavica, mada se nalaze tako visoko.

Od toga trenutka Luj XIV je video u Gospođi važnu ličnost.

Bakingam je video u njoj kaćiperku koja je zaslužila najstrašnije mučenje.

De Giš je video u njoj božanstvo.

Dvorani, zvezdu čija je svetlost trebalo da postane žiža odakle bi poticalo sve ono što bi ih moglo dovesti do ugleda i do vlasti.

Međutim, nekoliko godina ranije, Luj XIV nije hteo toj maloj rugobi da učini čak ni tu čast, da joj pruži ruku da igraju balet.

A tu je kaćiperku, međutim, de Bakingam obožavao na kolenima.

A de Giš je gledao u ovom božanstvu ženu.

A dvorani, međutim, nisu smeli da se dive ovoj zvezdi kada je ona prolazila, bojeći se da im to ne zameri kralj, kome se ova zvezda ranije nije dopadala.

Eto šta se događalo te znamenite večeri na partiji karata kod kralja.

Mlada kraljica, iako je bila Španjolka i nećaka Ane Austrijske, volela je kralja i nije umela da prikriva svoja osećanja.

Ana Austrijska, koja je bila dobar posmatrač, kao svaka žena, ohola, kao svaka kraljica, osetila je Gospođinu moć i odmah se pomirila sa tim.

To je navelo mladu kraljicu da ustane i da se povuče u svoje odaje.

Kralj skoro nije ni obratio pažnju na taj odlazak, mada se mlada kraljica pretvarala da se ne oseća dobro.

Oslanjajući se na zakone o ponašanju na dvoru, koje je počeo da uvodi i koji su imali da odrede sve odnose, Luj XIV se ne uzbudi; on ponudi ruku Gospođi i ne gledajući Gospodina, svoga brata, otprati mladu princezu do njenih odaja.

Primetili su samo da se njegovom veličanstvu, kad on dođe do vrata i kada više nije morao da se uzdržava, oteo jedan dubok uzdah.

Žene, jer žene sve primete, gospođica de Montale na primer, nisu propustile da ne kažu svojim drugaricama:

— Kralj je uzdahnuo.

— Gospođa je uzdahnula.

I to je bilo istina.

Gospođa je nečujno uzdahnula, ali je taj uzdah propratila nečim što je bilo još mnoto opasnije za kraljev duševni mir.

Gospođa beše uzdahnula zatvarajući svoje lepe crne oči, a zatim ih je ponovo otvorila, i pune neizrecive tuge podigla ih na kralja, čije lice u tom trenutku primetno pocrvene.

Posledica toga crvenila, tih obostranih uzdaha i sve te kraljevske uzrujanosti, bila je, da je Montale pokazala suvišnu radoznalost i da je ta radoznalost svakako ožalostila njenu drugaricu, jer gospođica de La Valijer, koja je bez sumnje bila manje pronicljiva, preblede kada je kralj pocrveneo, i kako ju je služba pozivala kod Gospođe, ona sva drhteći uđe za njom, zaboravljajući da navuče rukavice, kako su dvorski propisi to zahtevali.

Istina je, da je ova palančanka mogla da navede kao izvinjenje, uzbuđenje koje je osetila kada se našla u blizini kraljevskog veličanstva. I zaista, gospođica de La Valijer, dok je zatvarala vrata, beše i nehotice zadržala svoj pogled na kralju, koji se povlačio idući nazatke.

Kralj se vrati u dvoranu za kartanje; hteo je da razgovara sa raznim osobama ali se moglo primetiti da nije bio mnogo duhovno prisutan.

On pomeša razne račune, što iskoristiše razni plemići, koji su te navike zadržali iz Mazarenovog doba; Mazaren je umeo dobro da računa, ali je imao rđavo pamćenje.

Tako Manikan koji je bio neobično rasejan, Manikan koji je bio — neka čitalac ne zaključi ništa rđavo — najčestitiji čovek na svetu, pokupi prosto naprosto dvadeset hiljada livri koje su bile rasturene po kartaškom stolu, a za koje se nije znalo kome pripadaju.

Tako g. de Vard, koji je bio pomalo zbunjen usled svega onog što se te večeri beše dogodilo, ostavi šezdeset zlatnika od dvadeset franaka koje je dobio igrajući sa g. de Bakingamom, koje ni on ne uze, jer kao i njegov otac, i on nije mogao da dodirne nikakav novac da ne bi uprljao ruke, i ostavi ga u „pikslu” ne vodeći računa ko će da ga odnese.

Kralj se malo pribra tek kad se g. Kolber, koji je od pre nekoliko trenutaka vrebao kada će moći da mu pristupi, približi i naravno, sa dubokim poštovanjem, ali i sa upornošću, šapnu na uho jedan savet kralju kome je još sve brujalo u ušima.

Kralj pažljivo sasluša ovaj savet i odmah, pogledavši unaokolo, reče:

— Zar g. Fuke nije više ovde?

— Jeste, Sire, jeste — začu se glas vrhovnog rukovaoca, koji je razgovarao sa Bakingamom.

I on priđe. Kralj pođe prema njemu sa ljubaznim i nimalo neusiljenim držanjem.

— Oprostite, g. vrhovni rukovaoče, što vas prekidam u razgovoru, — reče Luj — ali svuda vas tražim kada ste mi potrebni.

— Ja uvek stojim kralju na usluzi — odvrati Fuke.

— A naročito vaša blagajna — reče kralj, smejući se pritvorno.

— Moja blagajna više nego sve ostalo — reče Fuke hladno.

— Evo u čemu je stvar, gospodine: hoću da priredim jednu svečanost u Fontenblou. Petnaest dana kuća će biti otvorena gostima. Potrebno mi je…

On iskosa pogleda Kolbera. Fuke čekaše, ne uzbuđujući se.

— Koliko…?— reče on.

— Četiri miliona — reče kralj shvativši Kolberov pakostan osmeh.

— Četiri miliona? — reče Fuke, klanjajući se duboko.

I on zari nokte u grudi i razdera ih, ali njegovo lice ostade i dalje vedro.

— Da, gospodine — reče kralj.

— Za kad su vam potrebni, Sire.

— Ali… nemojte žuriti… To jest… ne… najbrže što je moguće.

— Za to je potrebno vremena…

— Vremena! — uzviknu Kolber likujući.

— Potrebno je vremena da se izbroje zlatnici — reče vrhovni rukovalac sa najdubljim prezirom — Za jedan dan se može izvaditi i izbrojati samo jedan milion, gospodine.

— Onda, znači, za četiri dana — reče Kolber.

— Oh! — reče Fuke, obraćajući se kralju — Moji činovnici stvaraju čuda kada treba da usluže Vaše veličanstvo. Ta će svota biti spremljena za tri dana.

Sada Kolber preblede. Luj ga začuđeno pogleda.

Fuke se povuče ne razmećući se, ne pokazujući malodušnost, smešeći se na mnogobrojne prijatelje, ali samo na one u čijem je pogledu video izraz pravog prijateljstva, naklonost koja je išla do sažaljenja.

Nije trebalo suditi o Fukeu po tom osmehu. Fuke je u stvari bio očajan.

Nekoliko kapi krvi behu umrljale tanku košulju od finog platna koju je nosio ispod odela.

Odelo je prikrivalo krv, a osmeh srdžbu.

Po načinu kako je prilazio svojim kočijama njegovi ljudi primetiše da gospodar nije dobro raspoložen. Shvativši to, oni izvršiše naređenja sa onom tačnošću na koju nailazimo na ratnom brodu kojim upravlja za vreme bure kapetan koji je nespokojan.

Kočije nisu išle, letele su.

Fuke je jedva imao vremena da se malo pribere za vreme vožnje.

Čim stigoše on se pope kod Aramisa. Aramis ne beše još legao.

Ali Portos beše sasvim lepo pojeo jedan ovčiji but pečen na žaru, dva pečena fazana i čitavo brdo rakova; zatim je tražio da mu istrljaju telo mirisnim uljima kao što su u staro doba trljali rvače; a zatim je tražio da ga zamotaju u tople čaršave i da ga prenesu u zagrejanu postelju.

Aramis, kao što smo već rekli, ne beše još legao. Imao je na sebi domaću haljinu od velura i sedeći udobno pisao je mnogobrojna pisma onim svojim tako sitnim i tako zbijenim rukopisom, da na jednoj strani može da stane četvrtina knjige.

Vrata se naglo otvoriše; vrhovni rukovalac se pojavi bled, uzbuđen, brižan.

Aramis podiže glavu.

— Dobro veče, dragi domaćine! — reče on.

I njegov ispitivački pogled nazre svu tu tugu i sve to nespokojstvo.

— Je li bila lepa partija karata kod kralja? — upita Aramis da bi započeo razgovor.

Fuke sede i pokaza rukom vrata lakeju koji ga je dopratio.

A zatim, pošto lakej iziđe, on reče:

— Da, bila je veoma lepa.

I Aramis, koji ga je pratio pogledom, vide kako se on grozničav i iscrpljen ispruži na jastuke.

— Izgubili ste, kao i uvek? — upita Aramis, držeći pero u ruci.

— Više nego što uvek gubim — odvrati Fuke.

— Ali zna se da vi dobro podnosite gubitak.

— Ponekad.

— Šta! G. Fuke, rđav igrač?

— Postoji igra i igra, gospodine d'Erble.

— Koliko ste izgubili, Vaša svetlosti? — upita Aramis pomalo zabrinut.

Fuke poćuta malo da bi svome glasu dao potrebnu čvrstinu, a zatim reče bez i najmanjeg uzbuđenja:

— Veče me staje četiri miliona.

I poslednju reč proprati gorkim smehom. Aramis nije očekivao ovoliku cifru; on ispusti pero.

— Četiri miliona! — reče on — Vi ste izgubili četiri miliona? Nemoguće!

— G. Kolber je držao moje karte — odgovori vrhovni rukovalac sa istim onim jezivim smehom.

— Ah, sada razumem, Vaša svetlosti. Dakle, ponovo traže od vas novac iz državne blagajne?

— Da, prijatelju.

— Kralj?

— On lično. Nemoguće je dotući čoveka ljubaznijim osmehom.

— Dovraga.

— Šta mislite o tome?

— Pa naravno, mislim da hoće da vas upropaste; to je jasno.

— Dakle, to je još uvek vaše mišljenje?

— Uvek. Uostalom, tu nema ničeg što bi moglo da vas iznenadi, pošto smo mi to predvideli.

— Recimo da je tako; ali nisam očekivao četiri miliona.

— Istina je da je svota ogromna; ali, najzad četiri miliona neće ubiti jednog čoveka, naročito kada se taj čovek zove g. Fuke.

— Kada biste znali koliko malo ima na dnu kovčega, dragi moj d'Erble, bili biste manje spokojni.

— I vi ste obećali?

— A šta sam mogao da uradim?

— To je istina.

— Onoga dana kada ja odbijem da dam novac, Kolber će ga naći. Gde? Ja o tome ništa ne znam; ali on će ga naći i ja ću biti izgubljen.

— Neosporno. A kroz koliko dana ste obećali ta četiri miliona?

— Kroz tri dana. Izgleda da se kralju žuri.

— Kroz tri dana.

— Oh, prijatelju, — produži Fuke — kada čovek pomisli da su malopre, kada sam prolazio ulicama, ljudi vikali: „Evo prolazi bogati t. Fuke!” Zaista, dragi d'Erble, to je da čovek izgubi glavu.

— Oh, ne, Vaša svetlosti, stanite! Ne vredi zbog toga gubiti glavu — odvrati hladnokrvno Aramis, sipajući prah na pismo koje beše napisano.

— Kako naći lek, lek za to neizlečivo zlo?

— Postoji samo jedan: platite.

— Ali ja skoro i nemam više od toga. Sve je iscrpljeno; platili smo Bel-Il; isplatili smo penzije; otkako se traga za zakupcima poreza ima sve manje i manje novca. Pretpostavimo da ovoga puta i isplatim, kako ću platiti idući put? Jer verujte mi nismo još gotovi! Kada kraljevi okuse slast novca, to je kao kad tigrovi okuse meso: onda proždiru! Jednoga dana moraću ipak da kažem: „Nemoguće, Sire!” Pa eto, toga dana biću izgubljen.

Aramis malo slegnu ramenima.

— Čovek u vašem položaju, Vaša svetlosti, izgubljen je samo onda kada on to hoće.

— Čovek u ma kakvom položaju bio, ne može da se bori protiv jednog kralja.

— Koješta! U svojoj mladosti, ja sam se bogme borio sa kardinalom de Rišeljeom, koji je bio francuski kralj, a povrh toga još i kardinal!

— Imam li ja vojsku, čete, blaga? Ja čak nemam više ni Bel-Il!

— Koješta! Kada je čovek u nevolji, on postaje dovitljiv. Kada budete mislili da je sve izgubljeno…

— Šta onda?

— Pronaći ćemo nešto neočekivano, što će spasti sve.

— A ko će pronaći to čudesno „nešto”?

— Vi.

— Ja? Ja odustajem od svoje pronalazačke veštine.

— Onda, ja.

— Recimo. Ali onda, dajte se odmah na posao.

— Ah, imamo još dosta vremena!

— Ubijate me svojom hladnokrvnošću, d'Erble — reče vrhovni rukovalac brišući čelo maramicom.

— Zar se ne sećate šta sam vam kazao jednoga dana?

— Šta ste mi kazali?

— Da se ne brinite, ako imate hrabrosti. Imate li je?

— Mislim da je imam.

— Onda se ne brinite.

— Dakle, dogovorili smo se, u poslednjem trenutku vi mi pritičete u pomoć, d'Erble.

— Na taj način vam samo vraćam ono što vam dugujem, Vaša svetlosti.

— To je posao finansijera da iziđu ususret ljudima kao što ste vi, d'Erble.

— Ako je uslužnost posao finansijera, milosrđe je vrlina crkvenih ljudi. Samo, još ovoga puta, Vaša svetlosti, podnesite žrtvu. Još ne stojite tako rđavo; u poslednjem trenutku, videćemo.

— Onda ćete videti uskoro.

— Neka je i tako. Sada mi dozvolite da vam kažem, da ja mnogo žalim što tako rđavo stojite u pogledu novca.

— A zašto to?

— Zato što sam i ja hteo da zatražim!

— Za sebe?

— Za sebe ili za svoje, za svoje ili za naše.

— Koliku svotu?

— Oh, umirite se; jednu priličnu svotu, ali ne preterano veliku.

— Kažite cifru.

— Oh! Pedeset hiljada livri.

— Sitnica.

— Zaista?

— Svakako; čovek uvek ima pedeset hiljada livri. Ah, zašto se onaj nevaljalac, koji se zove g. Kolber, ne zadovoljava tako kao vi! Manje bih se brinuo nego što to sada činim. Za kad vam je ta svota potrebna?

— Za sutra ujutru.

— Dobro, i…?

— Ah, istina je, vi hoćete da znate zašto mi je potrebna?

— Ne, viteže, ne; nisu mi potrebna objašnjenja.

— Potrebna su vam. Je li sutra prvi juni?

— Pa šta?

— Rok plaćanja jedne od naših priznanica.

— Mi dakle imamo obaveze?

— Svakako; sutra isplaćujemo poslednju trećinu.

— Kakvu trećinu?

— Od Bezmoovih sto pedeset hiljada livri.

— Bezmo! Ko je to?

— Upravnik Bastilje.

— A, da, to je istina; zbog vas ja plaćam sto pedeset hiljada livri za toga čoveka.

— Ne znate zašto.

— Ali zašto?

— Zato što je kupio zvanje, ili bolje reći, zato što smo mi kupili zvanje od Luvjera i Tramblea.

— Meni je sve to vrlo nejasno.

— Ja to shvatam, vi imate toliko poslova! Međutim, ja ne verujem da ih imate važnijih nego što je ovaj.

— Onda mi kažite zašto smo kupili to zvanje.

— Ali zato da bismo mu pomogli.

— A, tako!

— Na prvom mestu njemu.

— A zatim?

— Zatim nama.

— Kako nama! Vi se podsmevate.

— Vaša svetlosti, ponekad je upravnik Bastilje vrlo koristan poznanik.

— Imam tu sreću da vas ne razumem, d'Erble.

— Vaša svetlosti, mi imamo svoje pesnike, svoga graditelja, svoga arhitektu, svoje muzičare, svoga štampara, svoje slikare, bilo je potrebno da imamo svoga upravnika Bastilje.

— A! mislite?

— Ne zavaravajmo se, Vaša svetlosti; preti nam velika opasnost da odemo u Bastilju, dragi gospodine Fuke — dodade vladika, pokazujući ispod svojih bledih usana svoje zube, one iste lepe zube koje je pre trideset godina obožavala Marija Mišon.

— I vi mislite, d'Erble, da za to nije mnogo platiti sto pedeset hiljada livri? Uveravam vas, da obično bolje ulažete novac.

— Jednoga dana ćete se uveriti da ste bili u zabludi.

— Dragi moj d'Erble, onoga dana kada čovek uđe u Bastilju, ne pomaže mu ono što je ranije učinio.

— Bogme pomaže ako su potpisane priznanice u redu! Zatim, verujte mi, onaj čestiti Bezmo nema srce udvorice. Siguran sam da će se sa zahvalnošću sećati da sam mu dao taj novac; a i da ne govorimo o tome, Vaša svetlosti, da su u mojim rukama kao što sam vam već kazao, sve isprave o postavljenju.

— Kakav vraški posao! Vi lihvarite čineći dobročinstvo.

— Vaša svetlosti, Vaša svetlosti, ne mešajte se vi u sve to; ako tu postoji lihvarenje, samo ja lihvarim; obojica od toga izvlačimo koristi, i to je sve.

— Tu postoji neka tajna, d'Erble.

— Ne kažem da nije tako.

— I Bezmo je saučesnik?

— A zašto da ne? Ima ih čovek i gorih. Dakle, mogu da računam na pet hiljada pistola za sutra?

— Hoćete li ih još večeras?

— To bi bilo još bolje, jer hoću da krenem rano ujutru; onaj jadni Bezmo, koji ne zna šta je sa mnom, sigurno se oseća kao da je na žeravici.

— Imaćete novac kroz jedan sat. Ah, d'Erble, interes od vaših sto pedeset hiljada franaka nikada neće isplatiti mojih četiri miliona — reče Fuke ustajući.

— Zašto da ne, Vaša svetlosti?

— Laku noć! Imam posla sa svojim činovnicima pre nego što legnem.

— Laku noć, Vaša svetlosti!

— D'Erble, vi mi želite nešto nemoguće.

— Dobiću večeras svojih pedeset hiljada livri?

— Hoćete.

— Pa lepo, spavajte bez brige, ja vam to kažem. Laku noć, Vaša svetlosti!

I pored ovog uveravanja i tona kojim je bilo izgovoreno, Fuke iziđe vrteći glavom i uzdišući duboko.

XCVII

SITNI RAČUNI G. BEZMOA DE MONLEZENA

Otkucavalo je sedam sati na crkvi Sen-Pol kad Aramis, na konju, u građanskom odelu, to jest u odelu od čoje svetle boje, noseći o bedrima neku vrstu lovačkog noža, kao jedino obeležje svog plemićkog porekla, prođe pored ulice Peti-Misk i zaustavi se ispred ulice de Turnel, pred kapijom Bastilje.

Dva stražara su čuvala ovu kapiju.

Oni propustiše Aramisa, ne praveći mu nikakve smetnje, i on uđe silazeći sa konja; rukom mu pokazaše da treba da prođe kroz jedan dugačak prolaz duž koga su se desno i levo nalazile zgrade.

Taj prolaz je vodio do pokretnog mosta, to će reći, do pravog ulaza.

Pokretni most je bio spušten, to je bio znak da je u tvrđavi služba počela da se obavlja.

Jedan stražar iz onog odreda koji je čuvao tvrđavu spolja, zaustavi Aramisa i upita ga, prilično osorno, zbog čega je došao.

Aramis mu sa uobičajenom učtivošću objasni da je došao zato što želi da govori sa g. Bezmoom de Monlezenom.

Prvi stražar pozva drugog stražara koji se nalazio u jednoj stražari u unutrašnjosti tvrđave.

Ovaj provuče glavu kroz prozorče i vrlo pažljivo osmotri posetioca.

Aramis još jednom reče šta želi.

Stražar odmah pozva jednog nižeg oficira koji se šetao u dosta prostranom dvorištu i koji, kad ču o čemu se radi, otrča da potraži jednog oficira iz upravnikovog glavnog štaba.

Kad ovaj poslednji ču šta Aramis želi, on ga zamoli da pričeka jedan trenutak, zatim pođe nekoliko koraka, ali se vrati da ga upita za ime.

— Ne mogu da vam ga kažem; samo znajte da imam da saopštim tako važne stvari gospodinu upravniku, da unapred mogu da tvrdim da će g. Bezmo biti očaran da me vidi. A kad mu još budete kazali da dolazi osoba koju on očekuje 1. juna, uveren sam da će lično dotrčati.

Oficir nije mogao da zamisli da će se jedan tako važan čovek, kao što je g. upravnik, uznemiravati zbog jednog tako malo važnog čoveka, kakav je izgledao ovaj beznačajni građanin na konju.

— Došli ste u pravi čas, gospodine. G. upravnik se sprema da iziđe, i vi vidite njegove kočije sa upregnutim konjima u dvorištu Uprave; on, dakle, neće imati potrebe da vam pođe ususret, već će vas videti kad bude prolazio.

Aramis dade glavom znak da je razumeo; on nije hteo da se zna da je on važna ličnost; on dakle čekaše strpljivo i ćuteći, naslonjen na oblučje sedla.

Ne beše proteklo ni deset minuta, a on vide kako se pokrenuše upravnikove kočije. One se približiše kapiji. Upravnik se pojavi, pope se u kočije koje se spremahu da iziđu.

Tada i na domaćina kuće primeniše sve one propise koje primenjuju na stranca koji je podozriv; stražar zatvora priđe kad je trebalo da kočije prođu ispod svoda i upravnik otvori vrata na kočijama da bi se i on povinovao naređenjima.

Tako stražar mogaše da se uveri da niko ne izlazi iz Bastilje na nedozvoljen način.

Kočije prođoše ispod svoda.

Ali u trenutku kad su otvarali kapiju od rešetki, oficir priđe kočijama koje se behu po drugi put zaustavile, i reče nekoliko reči upravniku.

Upravnik odmah provuče glavu kroz prozor, i na kraju pokretnog mosta spazi Aramisa na konju.

On odmah uzviknu od radosti i iziđe, ili tačnije da kažemo, žurno iziđe iz svojih kočija, trčeći priđe Aramisu i uhvati ga za ruke, neprestano se izvinjavajući. Umalo što mu ih ne poljubi.

— Kako je teško ući u Bastilju, gospodine upravniče! Je li isto tako teško i za one koje tu dovode protiv njihove volje, kao i za one koji dolaze svojevoljno?

— Izvinite! Izvinite! Ah, Vaša preuzvišenosti, kako sam radostan, kako sam radostan što vidim Vašu milost!

— Pst! Da li ste svesni šta radite, dragi moj gospodine Bezmo! Šta će misliti o jednom episkopu koji je obučen kao što sam ja.

— Ah, izvinite, oprostite, nisam razmislio… Gospodinovog konja u štalu! — viknu Bezmo.

— Ne, ne, zaboga! — reče Aramis.

— A zašto to?

— Zato što u kožnoj torbi na konju ima pet hiljada pistola.

Upravnikovo lice se tako ozari, da bi zatvorenici, da su mogli da ga vide, pomislili da mu je stitao neki princ kraljevske krvi.

— Da, da, u pravu ste… Vodite konja u Upravu! Hoćete li, dragi moj gospodine d'Erble, da odemo do mog stana?

— Kolima da pređemo preko dvorišta, gospodine upravniče! Mislite li da sam takav invalid? Ne, ne, pešice, gospodine upravniče, pešice.

Bezmo mu tad ponudi ruku da se osloni, ali je crkveni velikodostojnik ne prihvati. I tako stigoše u Upravu tamnice; Bezmo je trljao ruke i ispod oka pogledao u konja, Aramis je posmatrao crne i gole zidine.

Trem, prilično veličanstven, i prave stepenice od belog kamena vodili su do stana gospodina Bezmoa.

Ovaj prođe kroz predsoblje, kroz trpezariju gde su postavljali za ručak, otvori jedna mala tajna vrata i zatvori se sa svojim gostom u jednu veliku sobu za rad, čiji su prozori bili okrenuti prema dvorištima i štalama.

Bezmo smesti crkvenog velikodostojnika sa onom preteranom učtivošću za koju znaju samo dobri ili zahvalni ljudi.

Naslonjaču, jastuče ispod nogu, stočić sa točkićima da nasloni ruku, za sve to se upravnik sam pobrinu.

Isto tako on vrlo brižljivo sam stavi na taj stočić kesu sa zlatom, koju jedan od njegovih vojnika beše doneo gore, sa istim onim pobožnim poštovanjem sa kojim sveštenik nosi sveto pričešće.

Vojnik iziđe. Bezmo zatvori za njim vrata, navuče zavese na prozor i pogleda Aramisa pravo u oči, da bi video da li visoki crkveni dostojanstvenik ima sve što mu treba.

— Vaša preuzvišenosti, — reče on ne sedajući — vi ste oduvek bili čovek koji najtačnije održava svoju reč.

— Kad su u pitanju poslovi, dragi gospodine Bezmo, tačnost nije vrlina, već obična dužnost.

— Da, razumem da je tako kad su u pitanju poslovi; ali ovo što vi svršavate sa mnom nije posao, Vaša preuzvišenosti, vi mi samo činite jednu uslugu.

— Hajde, hajde, dragi gospodine Bezmo, priznajete da ste i uprkos te moje tačnosti bili malo zabrinuti.

— Za vaše zdravlje, svakako — promuca Bezmo.

— Juče sam hteo da dođem, ali nisam mogao, jer sam bio isuviše umoran — nastavi Aramis.

Bezmo požuri da podmetne još jedno jastuče iza leđa svog gosta.

— Ali sam obećao sebi da ću doći da vas posetim vrlo rano.

— Vi ste sjajni, Vaša preuzvišenosti.

— I kako mi izgleda, dobro sam uradio što sam požurio.

— Zašto?

— Zato što ste se spremali da iziđete.

Bezmo pocrvene.

— Istina je, već sam bio pošao.

— Onda vas ja zadržavam?

Bezmoova zbunjenost je bila očigledna.

— Ja vam smetam — nastavi Aramis upirući svoj oštar pogled u upravnika. — Da sam to znao, ne bih došao.

— Ah, Vaša preuzvišenosti, kako možete i da pomislite da vi meni ikad smetate!

— Priznajte da ste pošli da tražite novac.

— Ne! — promuca Bezmo — Kunem vam se, ne, pošao sam…

— Ima li g. upravnik još uvek nameru da ide kod g. Fukea? — začu se odozdo glas komandanta posade.

Bezmo kao lud pritrča prozoru.

— Ne, ne! — viknu on sav očajan — Dođavola! Ko to pominje g. Fukea? Jeste li pijani, vi tamo? Zašto mi smetate kad sam u poslu?

— Hteli ste da idete kod g. Fukea — reče Aramis ujedajući se za usnu; kod opata ili kod vrhovnog rukovaoca?

Bezmo je imao žarku želju da slaže, ali nije imao hrabrosti.

— Kod g. vrhovnog rukovaoca — reče on.

— Onda, vidite da vam je bio potreban novac, pošto ste išli kod onoga koji ga daje.

— Ali ne, Vaša preuzvišenosti.

— Hajde, mislite li da nisam siguran.

— Dragi moj gospodine, jedino u šta nisam bio siguran i šta nisam znao, to je gde stanujete…

— Oh, vi biste dobili novac kod gospodina Fukea, dragi gospodine Bezmo, to je čovek široke ruke.

— Kunem vam se da se ne bih nikad usudio da zatražim novac od g. Fukea. Samo sam hteo da tražim da mi da vašu adresu, i to je sve.

— Da tražite moju adresu od g. Fukea? — uzviknu Aramis gledajući začuđeno i protiv svoje volje.

— Pa, — reče Bezmo zbunjen pogledom visokog crkvenog dostojanstvenika — da, svakako, od g. Fukea.

— Nema u tome ničeg rđavog, gospodine Bezmo, samo se pitam zašto biste tražili moju adresu kod g. Fukea?

— Da bih vam pisao.

— Razumem; — reče Aramis smešeći se — zato nisam ni mislio to da kažem; ne pitam vas zašto ste tražili moju adresu, pitam vas zašto ste je tražili od g. Fukea?

— Ah, reče Bezmo, zato što g. Fuke, koji ima Bel-Il…

— Pa šta onda?

— Bel-Il je u vanskoj eparhiji, a kako ste vi vanski episkop…

— Dragi gospodine Bezmo, pošto ste znali da sam ja episkop u Vanu, nije vam bilo potrebno da tražite moju adresu od g. Fukea.

— Jednom reči, gospodine, — reče Bezmo koji je umirao od straha — da nisam učinio neku nesmotrenost? U tom slučaju, najlepše vas molim da mi oprostite.

— Koješta! A u čemu bi se sastojala ta nesmotrenost? — upita mirno Aramis.

I razvedravajući lice i smešeći se na upravnika, Aramis se pitao kako je Bezmo, koji nije znao njegovu adresu, saznao, međutim, da je Van njegovo mesto prebivanja. „Rasvetliću ja to”, pomisli on, a zatim reče glasno:

— Hajde, dragi moj upravniče, hoćete li da svršimo naše male račune?

— Kako vi naredite, Vaša preuzvišenosti. Ali pre toga, recite mi, Vaša preuzvišenosti…

— Šta?

— Zar mi nećete učiniti čast da ručate sa mnom kao i obično?

— Naravno da hoću, vrlo rado.

— U dobri čas!

Bezmo udari triput u zvonce.

— To znači? — upita Aramis.

— Da imam nekog na ručku i da treba da postupe shodno tome.

— Ah, dođavola! I vi udarate tri puta! Znate li, dragi moj upravniče, da dobijam utisak da se prema meni ponašate kao prema strancu.

— Ta idite! Uostalom, najmanje što mogu da učinim, to je da vas dočekam što je bolje moguće.

— A zašto to?

— Zato što nijedan princ nije učinio za mene ono što ste vi učinili!

— Eto, opet isto!

— Ne, ne…

— Govorimo o nečem drugom. Ili bolje, recite mi idu li vam dobro poslovi u Bastilji?

— Pa da.

— Zatvorenici, dakle, donose prihod?

— Ne suviše.

— Dovraga!

— Gospodin Mazaren nije bio dovoljno strog.

— Ah, da, za vas bi bilo potrebno da se vlada uvek nečeg boji, potreban neko kao naš bivši kardinal.

— Da, pod njegovom upravom, dobro je išlo. Brat njegove sive Eminencije⁵⁸ je tu stekao bogatstvo.

— Verujte mi, dragi moj upravniče, — reče Aramis približavajući se Bezmou — jedan mladi kralj vredi koliko i jedan stari kardinal. Ako stari imaju svoje mržnje, svoju predostrožnost, svoj strah, mladi su nepoverljivi, oni imaju svoje srdžbe, svoje strasti. Jeste li isplatili Luvjeru i Trambleu njihov deo dobiti za tri godine?

— Oh, bože moj, pa da.

— Tako da vam ostaje samo da im date pedeset hiljada livri koje vam donosim.

— Da.

— I nemate ušteđevine?

— Ah, Vaša preuzvišenosti, kad dam toj gospodi od svoje strane pedeset hiljada livri, kunem vam se da im dajem sve što sam zaradio. O tome sam baš sinoć govorio g. d'Artanjanu.

— A! — reče Aramis, u čijim se očima pojavi sjaj koji se odmah ugasi — Juče ste videli d'Artanjana?… A kako je taj dragi prijatelj?

— Odlično.

— A o čemu ste mu to govorili, gospodine Bezmo?

— Govorio sam, — nastavi upravnik ne primećujući da je bio nesmotren — govorio sam mu da isuviše dobro hranim svoje zatvorenike.

— Koliko ih imate? — upita nemarno Aramis.

— Šezdeset.

— E, e, to je prilično veliki broj.

— Ah, Vaša preuzvišenosti, bilo je godina kad ih je bilo i dve stotine.

— Ali ih ipak imate najmanje šezdesetoro. Hajde, još se ne morate mnogo žaliti.

— Svakako da ne, ali bi svakom drugom, sem meni, svaki od njih donosio sto pedeset pistola.

— Pa naravno, računajte; za jednog princa kraljevske krvi na primer, imam pedeset livri dnevno.

— Ali vi nemate nijednog princa kraljevske krvi, tako bar ja mislim — reče Aramis, kome malo zadrhta glas.

— Ne, hvala bogu! To jest, nažalost, ne.

— Kako nažalost?

— Pa tako, onda bih imao veći prihod.

— To je istina.

— Za princa kraljevske krvi dobijam, dakle, pedeset livri.

— Da.

— Za maršala Francuske, trideset i šest livri.

— Ali u ovom trenutku nemate nijednog maršala Francuske, kao što nemate ni princa kraljevske krvi, jelte?

— Nažalost, ne; istina je da se za kraljeve namesnike i za najviše vojne starešine plaća dvadeset i četiri livre, a ja ih imam dvojicu.

— A! A!

— A zatim dolaze sudije vrhovnog suda, koji mi donose petnaest hiljada livri.

— A koliko ih imate?

— Četvoricu.

— Nisam znao da su sudije tako unosni.

— Da, ali od petnaest livri odmah se spušta na deset.

— Na deset?

— Da, za običnog sudiju, za branioca, za svešteno lice, deset livri.

— A imate ih sedmoricu? To je dobar prihod!

— Ne, slab.

— Kako to?

— Kako hoćete da ne hranim te jadne ljude, koji, i oni, najzad, nešto znače, kao što hranim sudije vrhovnog suda?

— Stvarno, u pravu ste, ne vidim otkud ta razlika od pet livri između njih.

— Jasno vam je, da kad imam dobru ribu, za nju plaćam uvek četiri ili pet livri; ako kupim dobro pile, ono me staje livru i po. Dobro gojim te svoje pitomce u živinarniku; ali moram kupovati žito, a ne možete zamisliti koliko mnoštvo pacova imamo ovde.

— Pa lepo, zašto ne uzmete jedno šest mačaka da se bore sa njima?

— Ah, da, mačke, ali ih oni pojedu; bio sam primoran da odustanem od toga; sad predstavite sebi kako oni postupaju sa mojim žitom. Ja moram da držim, da bi ih tamanili, pse jazavičare, koje dobavljam iz Engleske. Psi strašno mnogo jedu: oni pojedu isto toliko koliko i jedan zatvorenik petog reda, da ne računam i to da pokatkad dave i moje zečeve i kokoške.

Da li je Aramis slušao ili ne? Niko to ne bi mogao da kaže: po njegovom oborenom pogledu, reklo bi se da je to čovek koji pažljivo sluša, po nervoznim pokretima njegove ruke, da je čovek koji je udubljen u svoje misli.

Aramis je razmišljao.

— Govorio sam vam, dakle, — nastavi Bezmo — da me osrednje pile staje livru i po, a da me dobra riba košta četiri do pet livri. U Bastilji se zatvorenicima daju tri obroka; kako zatvorenici ne rade ništa, oni stalno jedu; za jednog čoveka za koga se daje deset livri, ja potrošim sedam livri i deset sua.

— Ali, zar mi niste kazali da hranite one za koje dobijate deset livri, kao i one za koje dobijate petnaest?

— Da, svakako.

— Vrlo dobro! Onda vi zarađujete sedam livri i deset sua na onima za koje se plaća petnaest livri?

— Moram to da nadoknadim — reče Bezmo, koji oseti da nije mogao ništa da sakrije.

— U pravu ste, dragi upravniče, ali zar vi nemate zatvorenike za koje se plaća ispod deset livri?

— Oh, naravno da ih imam; imam obične građane i branioce.

— To je sreća! Koliko se za njih plaća?

— Pet livri.

— A jedu li i oni?

— Pa naravno! Samo shvatate, valjda, da im se ne daje svakog dana morska riba ili mršavo pile, a ni špansko vino za svaki obrok; ali, ipak, oni imaju tri puta nedeljno jedno dobro jelo za ručak.

— Ali vi pokazujete veliko čovekoljublje, dragi moj upravniče, a to mora da vas upropašćuje.

— Ne. Razumite dobro: kad onaj od petnaest livri ne pojede svoje pile, ili kad onaj od deset livri ostavi dosta jela, ja to šaljem onome od pet livri; to je gozba za tog ubogog đavola. Šta ćete, treba imati milosrđa.

— A šta imate, otprilike, od onih za koje se plaća pet livri?

— Trideset sua.

— Onda ste vi pošten čovek, Bezmo!

— Hvala!

— Ja to ozbiljno izjavljujem.

— Hvala, hvala, Vaša preuzvišenosti, ali mislim da ste sad u pravu. Znate li zbog čega patim?

— Ne.

— Pa lepo, zbog onih beznačajnih građana i pisara sudskih izvršitelja za koje se plaća tri livre. Ovi ne viđaju često rajnske šarane, ni jesetre iz La Manša.

— Dobro, zar, slučajno, ništa ne ostave oni od pet livri?

— Oh, Vaša preuzvišenosti, nemojte misliti da sam takva cicija; ja usrećim i običnog građanina ili pisara, sudskog izvršioca, dajući mu krilo jarebice, parče srnetine, parče pastete sa pečurkama, jela o kojima je mogao samo da sanja; najzad, tu je ono što ostane od onih za koje se plaća dvadeset i četiri livre; on jede, pije i na kraju obeda viče: „Živeo kralj!” i blagosilja Bastilju; sa dve boce dobrog šampanjca, koje plaćam pet sua, opijem ga svake nedelje. Oh, ovi me blagosiljaju, ovi žale za tamnicom kad iz nje iziđu. Znate li šta sam primetio?

— Zaista, ne znam.

— Pa eto, primetio sam… Znate li da je to sreća za moju kuću? Pa eto, primetio sam, da izvesni oslobođeni zatvorenici udešavaju da ih skoro odmah posle puštanja na slobodu ponovo zatvore. Zbog čega bi to bilo ako ne da bi opet uživali u mojoj kujni? Oh, ali to je stvarno tako kao što kažem!

Aramis se nasmeši sa nevericom.

— Vi se smešite?

— Da.

— Ja vam kažem da imamo triput zabeležena ista imena u roku od dve godine.

— Morao bih to da vidim, da bih mogao da verujem.

— Ah, mogu vam to pokazati, mada je zabranjeno pokazivati spiskove stranim licima.

— To verujem.

— Ali ako je vama, Vaša preuzvišenosti, stalo da to vidite svojim očima…

— Priznajem da bih bio očaran.

— Pa lepo, neka bude tako!

Bezmo priđe jednom ormanu i izvuče jedan veliki registar.

Aramis ga je, goreći od nestrpljenja, pratio pogledom. Bezmo se vrati, stavi registar na sto, poče da obrće strane, i zaustavi se kod slova M.

— Eto, na primer, ovde dobro vidite — reče on.

— Šta?

— „Martinije, januar 1659, Martinije, juni 1660, Martinije, mart 1661, satirični spisi, pamfleti protiv Mazarena itd. Shvatate, valjda, da je to samo izgovor: ne zatvaraju nekog zato što je pisao protiv Mazarena; ovaj prepredenjak je otišao da potkaže sam sebe, da bi ga zatvorili u Bastilju. A u kom cilju, gospodine? Da bi opet došao da jede jelo iz moje kujne, za koje mi plaćaju tri livre.

— Za tri livre! Nesrećnik!

— Da, Vaša preuzvišenosti; za pesnike se najmanje plaća: hrana kao i za najobičnijeg građanina i za pisara sudskog izvršitelja, ali, kako sam vam kazao, ja baš njima priređujem iznenađenja.

A Aramis je mahinalno okretao stranice registra, nastavljajući da čita, ali kao da ga nisu zanimala imena na koja je nailazio.

— 1661, vidite li, — reče Bezmo — osamdeset hapšenja, 1659. osamdeset.

— Ah, Seldon, — reče Aramis — poznato mi je to ime, čini mi se. Jeste li mi to vi govorili o nekom mladiću?

— Da! Da! Jedan ubogi student koji je napisao… Kako ono nazivate dva latinska stiha koja su u vezi?

— Dvostih.

— Da, tako je.

— Nesrećnik! Zbog jednog dvostiha!

— Dovraga! Zar vi tako da govorite! Znate li vi da je on taj dvostih napisao protiv jezuita?

— Svejedno, kazna mi izgleda isuviše stroga.

— Nemojte ga žaliti: prošle godine mi je izgledalo kao da se zauzimate za njega.

— Svakako.

— E pa lepo, kako je vaše zauzimanje svemoćno ovde, Vaša preuzvišenosti, od tog dana ja ga hranim kao da se za njega plaća petnaest livri.

— Onda, kao i ovoga, — reče Aramis, koji beše nastavio da okreće stranice, i koji se beše zaustavio kod jednog imena posle imena Martinija.

— Upravo tako kao i ovoga.

— Je li ovaj Maršiali neki Italijan? — upita Aramis pokazujući prstom ime koje beše privuklo njegovu pažnju.

— Pst! — reče Bezmo.

— A zašto da ćutim? — reče Aramis stiskajući nesvesno svoju belu ruku.

— Mislio sam da sam vam već govorio o ovome Maršialiju.

— Ne, prvi put sad čujem to ime.

— Mogućno, sigurno sam vam govorio o njemu ne pominjući vam njegovo ime.

— To je neki stari grešnik? — upita Aramis pokušavajući da se nasmeši.

— Ne, naprotiv, on je sasvim mlad.

— Ah, ah, njegov zločin je, dakle, vrlo veliki?

— Naprotiv.

— On je ubica?

— Koješta!

— Palikuća?

— Ta, ne?

— Klevetnik?

— Ah, ne. To je onaj koji…

I Bezmo se približi Aramisu, i praveći rukama kao rog za prisluškivanje, šapnu mu na uho:

— To je onaj koji dozvoljava sebi da liči na…

— Ah, da, da — reče Aramis. — Doista, znam, vi ste mi o njemu govorili prošle godine; ali zločin je izgledao tako beznačajan…

— Beznačajan!

— Ili bolje reći nesvesno učinjen.

— Vaša preuzvišenosti, takva sličnost ne može biti nesvesna.

— Ali ja sam to zaboravio, u tome je stvar. Ali, evo, dragi moj gospodine, — reče Aramis zatvarajući registar — mislim da nas zovu.

Bezmo uze registar, brzo ga odnese u orman koji zaključa i stavi ključ u džep.

— Da li biste hteli da ručamo, Vaša preuzvišenosti? — reče on. — Niste se prevarili, pozivaju nas na ručak.

— Kako želite, dragi moj upravniče.

I oni pređoše u trpezariju.

XCVIII

RUČAK KOD G. BEZMOA

Aramis je obično bio umeren u jelu i piću, ali ovoga puta, iako je vrlo malo pio, on je odavao čast Bezmoovom ručku, koji je uostalom bio odličan.

A Bezmo je bio sav razdragan; pet hiljada pistola, na koje je s vremena na vreme bacao pogled, ispunjavale su mu srce radošću.

Isto tako je s vremena na vreme pogledao u Aramisa, sav raznežen.

A ovaj, zavaljen u svoju stolicu, srknuo bi po koji gutljaj vina koje je sladio kao dobar poznavalac.

— Neka mi više niko ne kaže ništa rđavo o svakodnevnom jelovniku u Bastilji; — reče on namigujući — srećni li su zatvorenici koji imaju dnevno bar pola boce ovog burgundskog vina.

— Svi oni za koje se plaća petnaest franaka piju ga — reče Bezmo. — Ovo burgundsko vino je vrlo staro.

— I naš jadni student, naš jadni Seldon pije ovo izvrsno vino?

— Oh, to ne, ne!

— Učinilo mi se da ste kazali da se za njega plaća petnaest livri.

— Za njega! Nikako! Za jednog čoveka koji piše dvoslike… Kako ono rekoste?

— Dvostihe.

— Za njega petnaest livri! Ta, idite molim vas! Za njegovog suseda se plaća petnaest livri.

— Njegovog suseda?

— Da.

— Koga?

— Onog drugog; drugi Bertodijer.

— Dragi moj upravniče, izvinite me, vi govorite nekim jezikom koji mora da se nauči.

— To je istina, oprostite; drugi Bertodijer, vidite, znači onaj koji stanuje na drugom spratu kule Bertodijer.

— Bertodijer je, dakle, ime jedne kule u Bastilji? Stvarno, čuo sam da svaka kula ima svoje ime. A gde se nalazi ta kula?

— Evo, hodite ovamo — reče Bezmo prilazeći prozoru. — Ono dvorište levo, drugo po redu.

— Vrlo dobro. Ah, tu se nalazi zatvorenik za koga se plaća petnaest livri?

— Da.

— A otkada je on tu?

— Ah, bože moj! Od pre sedam ili osam godina, otprilike.

— Kako, otprilike? Vi ne znate, dakle, tačne datume?

— To nije bilo za moje vreme, dragi gospodine d'Erble.

— Ali mi izgleda da je trebalo da vam Luvjer i Tramble to kažu.

— Oh, dragi moj gospodine… Oprostite, oprostite, Vaša preuzvišenosti.

— Ne obraćajte na to pažnju… Kažete.…?

— Kažem da upravnici predajući ključeve ne saopštavaju jedan drugom tajne Bastilje.

— Ta šta kažete! Ovaj je zatvorenik, dakle, neka tajna, državna tajna?

— Oh, državna tajna, ne, ne verujem; to je tajna kao i sve ono što se dešava u Bastilji.

— Vrlo dobro; — reče Aramis — ali, zašto onda govorite otvorenije o Seldonu nego o…?

— Nego o drugom Bertodijer?

— Da.

— Ali zato što je po mom mišljenju zločin jednog čoveka koji je napisao jedan dvostih, manji od zločina onog koji liči na…

— Da, da, razumem vas, ali tamničari…

— Šta tamničari?

— Oni razgovaraju sa zatvorenicima.

— Naravno.

— Onda im vaši zatvorenici moraju govoriti da nisu krivi.

— Oni im samo to i govore, to svi govore, oni svi nonavljaju jedno te isto.

— Da, a ta sličnost o kojoj ste maločas govorili?

— Pa šta onda?

— Zar ona ne pada u oči vašim tamničarima?

— Oh, dragi moj gospodine d'Erble, treba biti dvorski čovek kao vi, pa obraćati pažnju na sve te sitnice.

— Sasvim ste u pravu, dragi moj gospodine Bezmo. Samo još jedan gutljaj ovog burgundera, molim.

— Ne samo gutljaj, čašu.

— Ne, ne. Vi ste ostali musketar od glave do pete dok sam ja postao episkop. Gutljaj za mene, čašu za vas.

— Dobro.

Aramis i upravnik se kucnuše.

— A zatim, — reče Aramis upirući sjajan pogled u ovaj tečni rubin koji beše podigao u visinu svojih očiju, kao da je hteo da uživa svim svojim čulima u isto vreme — a zatim, ono što vi nazivate sličnošću, možda neko drugi ne bi ni primetio.

— Oh, da, primetio bi. Svaki onaj koji poznaje ličnost na koju on liči.

— Mislim, dragi gospodine Bezmo, da ste vi to prosto naprosto uobrazili.

— Ne, časna reč.

— Slušajte, — nastavi Aramis — ja sam video mnogo ljudi koji liče na onoga o kome je reč, ali se iz poštovanja o tome nije govorilo.

— Svakako zato što postoji sličnost; ova je upadljiva, i kad biste ga videli…

— Pa šta onda?

— I sami biste priznali.

— Kad bih ga video, — reče Aramis sasvim prirodno — ali ga ja vrlo verovatno neću videti.

— A zašto?

— Zato što bih mislio da sam zauvek zakopan, kad bih samo stupio nogom u ove grozne sobe.

— Oh ne, sobe su lepe.

— Ne.

— Kako, ne?

— Ne verujem vam ni reč, i to je sve.

— Dozvolite, dozvolite, nemojte govoriti rđavo o drugom Bertodijer. Dovraga! To je lepa soba, sa vrlo prijatnim nameštajem, sa ćilimom.

— Dođavola!

— Da! Da! Nije nesrećan ovaj plemić, najbolja soba u Bastilji je njegova. To se zove sreća!

— Hajde, hajde, — reče hladno Aramis — nikada me nećete ubediti da u Bastilji postoje lepe sobe, a što se tiče vaših ćilimova?…

— Pa lepo! Što se tiče mojih ćilimova?…

— Pa eto, oni postoje samo u vašoj uobrazilji; ja vidim samo paukove, pacove, čak i žabe.

— Žabe? Ah, ne kažem da ih nema u podzemnim tamnicama.

— Ne mogu da zamislim nameštaj, a ćilimove baš nikako.

— Jeste li čovek koji će poverovati u ono što vidi svojim očima? — reče Bezmo trudeći se da ga ubedi.

— Neću! Oh, zaista neću!

— Nećete čak ni da se uverite u tu sličnost, u koju ne verujete, kao ni u ćilimove?

— To je neka avet, neka senka, neki nesrećni samrtnik.

— Ali ne, nije! Jedan mladić zdrav kao dren.

— Tužan, mrzovoljan?

— Ni najmanje: živahan i veseo.

— Šta kažete!

— Tako je kao što sam vam kazao, i to ne poričem.

— To je nemoguće.

— Hodite.

— Kuda?

— Sa mnom.

— A zašto?

— Da obiđemo Bastilju.

— Šta kažete?

— Videćete, videćete sami, videćete svojim očima.

— A propisi?

— Oh, neka vas to ne brine. Danas je dan kad moj komandant posade izlazi; poručnik obilazi straže na bedemima; gospodari smo u svojoj kući.

— Ne, ne, dragi upravniče; koža mi se naježi samo kad pomislim na lupu šipova na vratima koje treba skidati.

— Ne mislite na to!

— Samo bi trebalo da me zaboravite na nekom trećem ili četvrtom u kuli Bertodijer… Brr!…

— Šalite se?

— Ne, ozbiljno vam kažem.

— Vi odbijate jednu jedinstvenu priliku. Znate li vi da su neki prinčevi kraljevske krvi nudili čak i pedeset hiljada livri da bi im bilo dozvoljeno ovo što vam ja predlažem besplatno!

— To je dakle stvarno vrlo zanimljivo?

— Zabranjen plod, Vaša preuzvišenosti! Zabranjen plod! Vi koji ste crkveni čovek, vi to morate znati.

— Ne. Kad bi me nešto zanimalo, to bi bio jadni student koji je napisao onaj dvostih.

— Pa lepo, hajdemo njega da vidimo; on stanuje upravo na trećem u Bertodijeri, baš tamo.

— Zašto kažete baš tamo?

— Zato što bi mene, ako bih bio radoznao da nešto vidim, zanimalo da vidim lepu sobu sa ćilimom i onoga koji tu stanuje.

— Ah, koješta! Nameštaj, to je obična stvar; beznačajno lice, to nije zanimljivo.

— Lice za koje se plaća petnaest livri, Vaša preuzvišenosti, lice za koje se plaća petnaest livri, uvek je zanimljivo.

— Eh, zaboravio sam da vas pitam o tome. Zašto petnaest livri za ovoga, a samo tri livre za jadnog Seldona?

— Ah, vidite li, izvanredno je to pravljenje razlike, dragi moj gospodine, i eto tu se ispoljava kraljeva dobrota…

— Kraljeva dobrota! Kraljeva!

— Kardinalova, hoću da kažem. „Ovaj nesrećnik, pomislio je g. de Mazaren, ovaj nesrećnik ima da ostane u tamnici zauvek.”

— Zašto?

— Zato! Izgleda mi da njegov zločin ostaje za večita vremena i, prema tome, kazna isto tako.

— Za večita vremena?

— Svakako. Ako ne bude imao sreće da dobije boginje, razumete… A teško da će ga zadesiti ta sreća, jer vazduh nije rđav u Bastilji.

— Rasuđujete izvanredno oštroumno, dragi gospodine Bezmo.

— Jelte?

— Vi, dakle, hoćete da kažete da ovaj nesrećnik ima da pati bez prekida, do kraja života…

— Da pati, ja to nisam kazao, Vaša preuzvišenosti, oni za koje se plaća petnaest livri, ne pate.

— Da podnosi tamnicu, bar?

— Svakako, to je njegova sudbina; ali mu se tu patnja olakšava. Najzad, priznaćete da ovaj mladić nije došao na svet da bi jeo sve ove dobre stvari koje jede. Zbilja! Sad ćete videti: imamo ovde nedirnutu pastetu, ove rakove od kojih smo vrlo malo jeli, ove rakove iz Marne, koji su veliki kao morski, vidite li. Eto, sve će to otići na drugi Bertodijer, sa jednom bocom burgundskog vina koje vi nalazite da je tako dobro. Kad budete videli, nadam se da nećete više sumnjati.

— Ne, dragi moj upravniče, ne; ali po ovome sudeći, vi samo mislite na one blažene za koje se plaća petnaest livri, a stalno zaboravljate jadnog Seldona, moga štićenika.

— Dobro! Pošto ga vi cenite, neka bude praznik i za njega; on će dobiti kolače i pekmez, i ovu bočicu portoa.

— Vi ste čestit čovek, kazao sam vam već to i ponavljam vam, dragi moj Bezmo.

— Hajdemo, hajdemo — reče upravnik malo opijen vinom koje beše popio, a malo Aramisovim hvalama.

— Upamtite da ovo činim samo vama za ljubav — reče visoki crkveni dostojanstvenik.

— Oh, zahvaljivaćete mi kad se budemo vratili.

— Pođimo, dakle.

— Čekajte da obavestim ključara.

Bezmo zazvoni dvaput; jedan čovek se pojavi.

— Obilazim kule! — viknu upravnik. — Nisu potrebni stražari, ni dobošari, jednom reči nikakva galama!

— Kad ne bih ostavljao ovde svoj ogrtač, — reče Aramis pretvarajući se da se boji — zaista bih mislio da odlazim u tamnicu da budem zatvoren.

Ključar pođe ispred upravnika; Aramis desno; nekoliko vojnika koji su stajali tu i tamo, poređaše se ukrućeni kao kočevi kad upravnik prođe.

Bezmo povede svog gosta preko stepenica koje su vodile do nekog ravnog i praznog prostora; odatle dođoše do pokretnog mosta gde stražari dočekaše upravnika i proveriše da je to on.

— Gospodine, — reče tada upravnik okrećući se Aramisu i govoreći tako da su stražari mogli da čuju svaku njegovu reč — gospodine, vi imate dobro pamćenje, zar ne?

— Zašto? — upita Aramis.

— Zbog vašeg plana i vaših mera, jer vi znate da nije dozvoljeno, čak ni arhitektima, da ulaze kod zatvorenika sa hartijom, perom ili olovkom.

— Dobro je! — reče Aramis u sebi — Izgleda da sam arhitekt. Da nije to opet neka d'Artanjanova šala, koji je video u Bel-Ilu da sam inženjer?

A zatim reče glasno:

— Umirite se, gospodine upravniče, u našem poslu dovoljNO je da umemo da gledamo i da pamtimo.

Bezmo osta hladan: stražari su mislili da je Aramis ono što je izgledalo da je.

— Pa lepo, hajdemo prvo u kulu Bertodijer — reče Bezmo, stalno želeći da ga čuju stražari.

— Hajdemo — odgovori Aramis.

A zatim, obraćajući se ključaru, on reče:

— Iskoristićeš ovu priliku da odneseš broju 2 poslastice koje sam njemu namenio.

— Broju 3, dragi gospodine Bezmo, broju 3, stalno ga zaboravljate.

— To je istina.

Oni se popeše.

Sa svim ovim šipovima, rešetkama i bravama, koliko ih je bilo samo u ovom jednom dvorištu, mogao bi da se osigura čitav jedan grad.

Aramis nije bio ni sanjalica, ni osetljiv čovek; on je pisao stihove u svojoj mladosti; ali je on postao tvrda srca kao svaki čovek od pedeset godina koji je mnogo voleo žene, ili bolje reći koga su žene mnogo volele.

Ali kad stupi nogom na kamene izlizane stepenike preko kojih je prešlo toliko nesrećnika, kada ga prože vazduh iz onih mračnih svodova, vlažnih od suza, on se svakako uzbudi, jer saže glavu, jer mu se oči napuniše suzama, i on pođe za Bezmoom, ne uputivši mu nijednu reč.

XCIX

DRUGI SPRAT U KULI BERTODIJER

Kad stiže do drugog sprata, da li od umora ili uzbuđenja, posetilac izgubi dah. On se nasloni na zid.

— Hoćete li da počnemo od ovog sprata? — reče Bezmo. — Pošto idemo od jednog sprata do drugog, izgleda mi da je svejedno da li ćemo se sa drugog popeti na treći, ili ćemo sa trećeg sići na drugi. A uostalom i u ovoj sobi se moraju izvršiti izvesne opravke, — požuri se on da doda, želeći da ovo čuje hapsandžija, do koga su mogle da dopru ove reči.

— Ne, ne, — uzviknu brzo Aramis — penjimo se još, gospodine upravniče, molim vas; ono gore je još hitnije da se opravi.

Oni nastaviše da se penju.

— Tražite ključeve od tamničara — šapnu sasvim tiho Aramis.

— Odmah ću to da uradim.

Bezmo uze ključeve i sam otvori vrata treće sobe. Ključar uđe prvi i spusti na jedan sto namirnice koje je ovaj dobri upravnik nazivao poslasticama.

On zatim iziđe.

Zatvorenik se i ne pomače.

Tada Bezmo uđe, a Aramis osta stojeći na pragu.

Odatle on vide jednog mladića od osamnaest godina koji je izgledao kao neko dete; ovaj podiže glavu kad ču lupu na koju ne beše navikao, skoči sa postelje kad ugleda upravnika, i sklopivši ruke, poče da viče:

— Majko! Majko!

U glasu ovog mladića je bilo toliko bola, da Aramis i protiv svoje volje uzdrhta.

— Dragi moj goste, — reče mu Bezmo pokušavajući da se nasmeši — donosim vam nešto što će da vas razonodi, a u isti mah i dodatak u hrani. Razonodu za dušu, dodatak za telo. Ovaj gospodin hoće da premeri vašu sobu, a evo i pekmeza, da se osladite posle obeda.

— Ah, gospodine, gospodine! — reče mladić — Ostavite me samog godinu dana, hranite me samo hlebom i vodom ali mi recite da ću posle godinu dana izići odavde, recite mi da ću posle godinu dana opet videti svoju majku!

— Ali, dragi prijatelju, — reče Bezmo — čuo sam kad ste vi sami kazali da je vaša majka vrlo siromašna i da je stan u kome ste stanovali s njom bio rđav, dok ovde, dođavola!

— Ako je ona siromašna, razlog više da joj se vrati onaj koji je njena potpora, gospodine. Da mi je stan kod nje bio rđav? Oh, gospodine, kad je neko na slobodi, uvek mu je stan dobar.

— Najzad, pošto kažete i sami da ste napisali samo onaj nesrećni dvostih…

— I to bez ikakve rđave namere, gospodine, bez ikakve rđave namere, kunem vam se; čitao sam Marcijala⁵⁹. kad mi je palo na pamet da ga napišem. Oh, gospodine, neka me kazne, neka mi odseku ruku kojom sam ga napisao, drugom ću raditi: ali neka mi samo vrate majku.

— Dete moje, — reče Bezmo — vi znate da to ne zavisi od mene; ja samo mogu da povećam vaše dnevne obroke, da vam dam čašicu portoa, da stavim neprimetno jedan kolačić između dva tanjira.

— Oh, bože! Oh, bože! — povika mladić koji se sruši i otkotrlja na pod.

Aramis, ne mogavši više da gleda ovaj prizor, povuče se na odmorište.

— Nesrećnik! — prošaputa on tiho.

— Oh, da, gospodine, — reče tamničar — on je vrlo nesrećan, ali su zato krivi njegovi roditelji.

— Kako to?

— Nema sumnje… Zašto su ga terali da uči latinski?… Vidite, gospodine, imati suviše znanja, štetno je… Ja ne znam ni da čitam ni da pišem: i zato i nisam u tamnici.

Aramis pogleda ovog čoveka koji je smatrao da ne živi u tamnici, iako je tamničar u Bastilji.

I Bezmo, videći koliko su slabo delovali njegovi saveti i njegov porto, iziđe sav zbunjen.

— Šta radite! A vrata! Vrata! — reče hapsandžija — Zaboravljate da zatvorite vrata.

— Stvarno — reče Bezmo. — Drži, evo ti ključevi.

— Tražiću pomilovanje za ovo dete — reče Aramis.

— A ako ne uspete u tome, — reče Bezmo — tražite bar da popnu na deset livri njegovo izdržavanje, i time ćemo dobiti i on i ja.

— Ako i onaj drugi zatvorenik bude dozivao svoju majku, — reče Aramis — više volim da ne ulazim, premeriću spolja.

—O! O! — reče tamničar — Ne plašite se, gospodine arhitekte, ovaj drugi je miran kao jagnje. Da bi mogao da doziva majku, trebalo bi da govori, a on samo ćuti.

— Onda uđimo — reče Aramis prigušenim glasom.

— Oh, gospodine, vi gradite tamnice — reče ključar.

— Da.

— I niste se još navikli na ovakve stvari? To je čudno!

Aramis vide da treba da prikupi svu svoju snagu, da ne bi izazvao sumnju.

Bezmo je imao ključeve i on otvori vrata.

— Ne ulazi, — reče on ključaru — i čekaj nas pri dnu stepeništa.

Ključar posluša i povuče se.

Bezmo uđe prvi i sam otvori druga vrata.

Tada videše, u onom četvorougaoniku koji je osvetljavala svetlost koja se probijala kroz prozor sa rešetkama, jednog lepog mladića, malog rasta, kratko podsečene kose, sa prilično velikom bradom; on je sedeo na jednoj klupici naslanjajući se celim gornjim delom tela na jednu naslonjaču.

Njegovo odelo, prebačeno preko postelje, bilo je od fine crne kadife; on je uvlačio u sebe svež vazduh koji je prodirao u sobu; grudi su mu se nadimale ispod košulje od najtananijeg platna koje se moglo naći.

Kad upravnik uđe, ovaj mladić okrete sasvim nemarno glavu, i kad vide da je to Bezmo, on ustade i pozdravi učtivo.

Ali kad baci pogled na Aramisa koji je stajao u senci, on uzdrhta; on preblede, i šešir koji je držao, iskliznu mu iz ruku, kao da su mu svi mišići odjednom omlitaveli.

A za to vreme Bezmo, koji je navikao na svog zatočenika, kao da nije ništa osećao od svega onoga što je osećao Aramis; on je stavljao na sto svoju pastetu i svoje rakove, kao što bi to činio neki revnosni sluga. Pošto je bio time zauzet, on nije ni primetio uzbuđenje svoga gosta.

Ali kad završi, on se obrati svome mladome zatočeniku i reče:

— Dobro izgledate, znači dobro ste.

— Vrlo dobro, gospodine, hvala — odgovori mladi čovek.

Kad ču taj glas, Atos se umalo ne sruši. On nesvesno pođe tri koraka napred; usne su mu podrhtavale.

Ova uznemirenost je bila tako primetna, da ne izmače Bezmou, ma kako da je on bio zauzet svojim mislima.

— Evo jednog arhitekte koji će da pregleda vaš kamin; puši li se on?

— Nikad, gospodine.

— Vi ste govorili da čovek ne može da bude srećan kad je u zatvoru, — reče upravnik trljajući ruke — međutim, evo jednog zatvorenika koji je zaista srećan. Nemate ni na šta da se žalite, nadam se?

— Nemam.

— Nije vam dosadno? — reče Aramis.

— Nikad.

— Šta kažete na to? — reče tiho Bezmo — Jesam li imao pravo?

— Zaista, šta ćete, dragi upravniče, čovek mora da prizna da je tačno ono u što se lično uverio. Je li dozvoljeno da mu se postavljaju pitanja?

— Koliko god želite.

— Pa lepo, učinite mi zadovoljstvo i upitajte ga da li zna zašto je ovde.

— Gospodin me moli da vas upitam, — reče Bezmo — da li znate zbog čega ste zatvoreni?

— Ne, gospodine — reče kratko mladić — ne znam.

— Ali to je nemoguće — reče Aramis, planuvši i protiv svoje volje. — Kad ne biste znali zbog čega vas drže u zatvoru, vi biste bili besni.

— I bio sam to prvih dana.

— A zašto više niste?

— Zato što sam razmislio.

— Čudno je to — reče Aramis.

— Jelte da je čudan? — reče Bezmo.

— A o čemu ste razmislili? — upita Aramis — Smemo li to da vas pitamo?

— Razmislio sam da bog ne može da me kažnjava, pošto nisam učinio nikakav zločin.

— Ali šta je dakle tamnica, ako nije kazna? — upita Aramis.

— Nažalost,— reče mladić — ne znam; sve što mogu da vam kažem, to je da je sve ovo što sad govorim sasvim suprotno onome što sam govorio pre sedam godina.

— Kad vas čovek čuje, gospodine, kad vidi vaše mirenje sa sudbinom, pomislio bi da volite tamnicu.

— Podnosim je.

— Zato što ste uvereni da ćete jednog dana biti slobodni.

— Nisam uveren, gospodine, samo se nadam, i to je sve; a međutim, moram priznati da svakog dana sve više gubim tu nadu.

— Ali, najzad, zašto da ne budete slobodni, kad ste to već bili?

— Pa eto, to je baš razlog koji mi ne dozvoljava da očekujem slobodu; zašto bi me zatvarali ako su nameravali da mi docnije vrate slobodu.

— Koliko vam je godina?

— Ne znam.

— Kako se zovete?

— Zaboravio sam kako su me zvali.

— Ko su vaši roditelji?

— Nisam nikad znao za njih.

— A oni koji su vas odgojili?

— Oni me nisu nazivali svojim sinom.

— Da li ste nekog voleli, pre nego što ste ovamo došli?

— Voleo sam svoju dadilju i svoje cveće.

— Je li to sve?

— Voleo sam isto tako i svog slugu.

— Vi žalite za tom dadiljom i tim slugom?

— Mnogo sam plakao kad su umrli.

— Da li su oni umrli otkako ste ovde, ili pre nego što ste ovamo došli?

— Oni su umrli uoči onog dana kad su mene silom odveli.

— Oboje su umrli u isto vreme?

— Oboje su umrli u isto vreme.

— A kako su vas to silom odveli?

— Jedan čovek je došao da me vodi, pomogao mi da se popnem u jedne kočije koje je zaključao, i doveo me ovamo.

— Da li biste poznali tog čoveka?

— On je imao obrazinu.

— Zar nije ova priča čudna — reče Bezmo sasvim tiho Aramisu.

Aramis je jedva disao.

— Da, čudna je — prošaputa on.

— Ali ono što je najčudnije, to je da on meni nikad nije toliko pričao o tome, koliko sad vama.

— Možda je to zbog toga što ga nikad niste pitali — reče Aramis.

— Mogućno je, — odgovori Bezmo — ja nisam radoznao. Uostalom, vi vidite sobu; lepa je, zar ne?

— Vrlo lepa.

— Ćilim…

— Divan je.

— Kladim se da nije imao ovakav pre nego što je došao ovamo.

— To verujem.

Zatim se okrete mladom čoveku i upita ga:

— Zar ne možete nikako da se setite da su neki nepoznati čovek ili neka nepoznata žena, dolazili da vas posete?

— O, da, tri puta je dolazila neka žena, koja je svaki put dolazila do vrata kolima, ulazila sa velom na licu, koji je dizala tek kad bi se vrata zatvorila i kad bismo ostali sami.

— Sećate li se te žene?

— Da.

— Šta vam je govorila?

Mladić se tužno nasmeši.

— Ona me je pitala ono što me i vi pitate: da li sam srećan, i da li mi je dosadno.

— A kad je dolazila ili odlazila?

— Ona me je grlila, pritiskivala na svoje grudi, ljubila me.

— Vi se sećate nje?

— Odlično.

— Pitam vas da li se sećate crta njenog lica?

— Da.

— Vi biste je poznali kad bi nekim slučajem ona došla kod vas ili vi otišli k njoj?

— Oh, sasvim sigurno.

U jednom trenutku Aramisovo lice se ozari od zadovoljstva.

U tom trenutku Bezmo ču da se ključar ponovo penje.

— Hoćemo li da iziđemo — reče on brzo Aramisu.

Verovatno da je Aramis saznao sve ono što je želeo da sazna.

— Kad budete hteli — reče on.

Mladić vide da se spremaju da iziđu i pozdravi ih učtivo.

Bezmo odgovori na pozdrav lako se poklonivši. Aramis, kome je svakako nesreća ovog mladića ulivala poštovanje, duboko se pokloni zatočeniku.

Oni iziđoše, i Bezmo zatvori vrata.

— Pa lepo, šta mislite o svemu ovome? — reče Bezmo kad su bili na stepenicama.

— Otkrio sam tajnu, dragi moj upravniče — reče on.

— Šta kažete! A kakvu tajnu?

— Izvršen je zločin u onoj kući?

— Ta nije valjda!

— Shvatate li, sluga i dadilja su umrli istog dana.

— Pa šta onda?

— Otrov.

— Ah! Ah!

— Šta kažete na to?

— Da bi to moglo biti istina… šta! Ovaj mladić je ubica?

— Ex! A ko vam to kaže? Kako možete i da pomislite da bi ovo jadno dete moglo biti ubica?

— Tako sam i ja mislio.

— Zločin je bio izvršen u njegovoj kući; to je dovoljno; možda je on video zločince, i neko se boji da on ne oda tajnu.

— Dođavola! Kad bih znao da je tako…

— Pa šta onda?

— Naredio bih da još više paze na njega.

— Oh, ne izgleda da on želi da beži!

— Ah, vi ne poznajete zatočenike.

— Da li dobija knjige?

— To nikad; najstrože je zabranjeno davati mu ih.

— Najstrože zabranjeno?

— To je Mazaren napisao svojom rukom.

— I vi imate tu napomenu?

— Da, Vaša svetlosti. Hoćete li da je vidite, kad u povratku budete došli da uzmete svoj ogrtač?

— Hoću vrlo rado, mnogo volim ono što neko lično napiše.

— A, a! Na jednom mestu brisano. A šta je prebrisano?

— Jedna cifra.

— Jedna cifra?

— Da. Evo šta je prvo stajalo: za izdržavanje 50 livri.

— Onda, kao za prinčeve kraljevske krvi?

— Ali je kardinal primetio da je pogrešio, razumete li dobro: on je izbrisao nulu i dodao jedan ispred pet. Ali, sad sam se setio…

— Čega?

— Vi ne govorite o sličnosti.

— Ne govorim o njoj, dragi gospodine Bezmo, iz jednog vrlo prostog razloga; ne govorim o njoj, zato što ne postoji.

— Oh, nije valjda!

— Ili ako postoji, to je samo u vašoj mašti, i čak i da postoji na drugom mestu, dobro biste učinili da o tome ne govorite.

— Zaista!

— Kralj Luj XIV, razumete li dobro, strašno bi bio ljut na vas ako bi doznao da se širi glas da se jedan od njegovih podanika drznuo da liči na njega.

— To je istina, to je istina, — reče Bezmo sav preplašen — ali ja sam o tome govorio samo vama, a razumete li, Vaša svetlosti, da ja prilično računam na vaše ćutanje.

— Oh! Budite spokojni.

— Želite li ipak da vidite napomenu? — reče Bezmo pokoleban.

— Svakako.

Razgovarajući tako, oni se vratiše; Bezmo izvuče iz ormana jedan poseban registar, sličan onom koji beše već pokazao Aramisu, ali koji se zaključavao.

Ključ, pomoću koga se otvarao, bio je u jednom malom svežnju ključeva koji je Bezmo uvek nosio sa sobom.

On zatim spusti knjigu na sto, otvori je na strani gde je bilo slovo „M” i pokaza Aramisu tu napomenu, u stupcu gde su bile primedbe.

„Nikad ne davati knjige, rublje od najfinijeg platna, odelo brižljivo izrađeno; ne dozvoljavati šetnje, ne menjati tamničara, nikakav dodir sa spoljnim svetom.

„Dozvoljavaju se muzički instrumenti; potpuna sloboda u pogledu ugodnosti; 15 livri za hranu. G. Bezmo može da traži veću svotu ako mu 15 livri nisu dovoljne.”

— Gle, stvarno, — reče Bezmo — sad mi pade na pamet: tražiću veću svotu.

Aramis zatvori knjigu.

— Da, — reče on — ovo je zaista napisano Mazarenovom rukom, poznajem njegov rukopis. A sad, dragi moj upravniče, — nastavi on, kao da je ovo poslednje saopštenje iscrplo njegovo interesovanje — pređimo, ako hoćete, na našu malu pogodbu.

— Pa lepo! Koji rok hoćete da dam sebi.

— Odredite vi sami.

— Nemojte davati sebi nikakav rok; samo mi prosto naprosto napišite jednu priznanicu na sto pedeset hiljada franaka.

— Koje ćete tražiti da vam se isplate?

— Kad ja budem hteo. Ali, razumete li, ja ću to hteti kad vi sami budete to hteli.

— Oh, ja sam spokojan, — reče Bezmo smešeći se — ali ja sam vam već dao dve priznanice.

— I zato ih ja, vidite li, cepam.

I pošto pokaza dve priznanice upravniku, Aramis ih zaista pocepa.

Ubeđen ovakvim dokazom poverenja, Bezmo napisa, ne kolebajući se, jednu priznanicu na sto pedeset hiljada franaka koja je imala da bude isplaćena kad je episkop podnese.

Aramis, koji je čitao preko upravnikovog ramena dok je ovaj pisao, stavi priznanicu u džep, pretvarajući se kao da je nije pročitao, što sasvim umiri Bezmoa.

— A sad, — reče Aramis — nećete se ljutiti ako vam odvedem nekog zatočenika?

— Kako to mislite?

— Svakako kad uspem da mu se poništi kazna. Zar vam nisam kazao, na primer, da je jadni Seldon pobudio moje sažaljenje?

— Ah, istina je!

— Pa šta onda?

— To je vaša stvar; radite kako mislite da treba. Vidim da ste vrlo moćni i darežljivi.

— Zbogom! Zbogom!

I Aramis ode, praćen upravnikovim blagosiljanjem.

C

DVE PRIJATELjICE

U isto vreme kad je g. Bezmo pokazivao Aramisu zatvorenike u Bastilji, jedne kočije se zaustaviše pred kućom gospođe de Belijer, i ovako rano ujutru iz njih iziđe jedna mlada žena sa svilenim velom na glavi.

Kad gospođu Vanel prijaviše gospođi de Belijer, ova je sva bila udubljena u čitanje jednog pisma, koje brzo sakri.

Ona tek što beše završila sa svojim oblačenjem, i njene služavke su još bile u susednoj sobi.

Kad gospođa de Belijer ču ime i korake Margarite Vanel, ona joj brzo pođe u susret. Učini joj se da vidi u očima svoje prijateljice neki sjaj, ali ne onaj koji je izraz zdravlja ili radosti.

Margarita je poljubi, steže joj ruke, i skoro joj ne dade da dođe do reči.

— Draga moja, — reče ona — ti si zaboravila na mene? Potpuno su te zanela zadovoljstva na dvoru?

— Ja nisam videla čak ni svečanosti prilikom ženidbe.

— Pa šta onda radiš?

— Spremam se za odlazak u Belijer.

— U Belijer!

— Da.

— Hoćeš da živiš na selu. Volim da vidim da se za to spremaš. Ali, ti si bleda?

— Ne, ja se odlično osećam.

— Utoliko bolje, jer sam bila zabrinuta. Ti ne znaš šta su mi pričali?

— Pričaju se tolike stvari.

— Oh, ovo je neverovatno!

— Kako ti umeš da mučiš one koji te slušaju Margarita.

— Evo, ispričaću ti. Bojim se samo da te ne naljutim.

— Oh, to nije nikad moguće. Ti se i sama diviš tome što sam uvek jednakog raspoloženja.

— E, pa lepo, pričaju da… Ah! zaista nikad neću moći ovo da ti otvoreno kažem.

— Onda ne govorimo više o tome — reče gospođa de Belijer, koja je naslućivala da se u ovom uvodu krije neka pakost, ali je ipak gorela od radoznalosti.

— Pa eto, draga markizo, pričaju da od nekog vremena mnogo manje žališ za g. de Belijerom, tim jadnim čovekom!

— To nije tačno, Margarita; ja žalim i uvek ću žaliti za svojim mužem; ali evo prošle su dve godine otkako je on umro; meni je tek dvadeset i osam; i bol što sam ga izgubila ne treba da ovlada svim mojim postupcima i svim mojim mislima. I kad bih kazala da je ovladao, ti Margarita, ti koja si žena u pravom smislu te reči, ti ne bi u to poverovala.

— Zašto ne bih? Ti imaš tako nežno srce! — odgovori pakosno gospođa Vanel.

— I ti imaš isto tako nežno, Margarita, a ja nisam videla da si se ti podala bolu kad je tvoje srce bilo ranjeno.

Ovim rečima je ona neokolišno ciljala na Margaritin raskid sa vrhovnim rukovaocem. One su isto tako značile prikriven ali neposredan prekor, koji dirnu mladu ženu u srce.

I kao da je čekala samo na ovaj znak da bi odapela strelu, Margarita uzviknu:

— E, pa lepo, Elizo, pričaju da si zaljubljena!

I ona je gutala pogledom gospođu Belijer, koja ne mogaše da ne pocrveni.

— Nikad se ne propuštaju prilike da se klevetaju žene — odvrati markiza posle kratkog ćutanja.

— Oh, tebe ne klevetaju, Elizo.

— Kako, kažu da sam zaljubljena, a ne klevetaju me?

— Prvo, ako je to istina, onda ne postoji kleveta, onda je samo ogovaranje; zatim, ti mi ne dopuštaš da završim, ljudi ne kažu da se podaješ toj ljubavi. Oni, naprotiv, govore o tebi kao o zaljubljenoj ženi koja ume da se brani, koja se zatvara u svoju kuću kao u kakvu tvrđavu, u tvrđavu u koju se teže može ući nego u Danajinu⁶⁰ iako je ova bila od tuča.

— Duhovita si, Margarita — reče gospođa de Belijer drhteći.

— Uvek si mi laskala, Elizo… Jednom reči, kažu za tebe da ti niko ne može prići, niti te čime namamiti. Vidiš li ti u tome klevetu?… Ali na šta misliš dok ti ja govorim?

— Ja?

— Da, ti si sva crvena i ćutiš.

— Tražim, — reče markiza podižući svoje lepe oči koje su plamtele od srdžbe koja je počinjala da je obuzima — tražim na šta si mogla da ciljaš, ti koja tako dobro poznaješ mitologiju, kad si me poredila sa Danajom.

—Ah, ah, — reče Margarita smejući se — to ti tražiš.

— Da; zar se ne sećaš da smo u manastiru, dok smo rešavale probleme iz aritmetike… Ah, i ovo što ću ti sad reći, vrlo je učeno, ali sad je na mene red… Zar se ne sećaš da smo imale da nađemo drugi član jednačine kad je prvi dat. Treba, onda, tražiti.

— Ali ne mogu da pogodim što hoćeš da kažeš.

— Ništa prostije, međutim. Ti tvrdiš da sam zaljubljena, je li?

— Tako su mi kazali.

— Pa lepo, ne kažu da sam zaljubljena u nešto što se samo može zamisliti. U tim glasovima koji se pronose, mora se pominjati neko ime.

— Svakako da se pominje jedno ime.

— Pa lepo, draga moja, nije čudo što moram da tražim to ime, pošto ti nećeš da mi kažeš.

— Draga moja markizo, kad sam videla da si pocrvenela, pomislila sam da nećeš morati duto da tražiš.

— Iznenadila me je reč Danaja, koju si ti izgovorila. Ko kaže Danaja, kaže zlatna kiša, je li?

— To će reći da se Danajin Jupiter pretvorio zbog nje u zlatnu kišu.

— Moj ljubavnik… onaj koji kažeš da je moj ljubavnik.

— Oh, oprosti, ja sam tvoja drugarica i ja ne kažem da je iko tvoj ljubavnik.

— Dobro… ali neprijatelji.

— Hoćeš li da ti kažem ime?

— Već pola sata me ostavljaš da čekam da ga izgovoriš.

— Čućeš ga. Nemoj da se poplašiš, to je jedan moćan čovek.

— Dobro!

Markiza je zarivala u ruke svoje dugačke nokte, kao bolesnik, koji ima da izdrži operaciju, kad vidi nož.

— To je jedan vrlo bogat čovek, nastavi Margarita, možda najbogatiji. Najzad, to je…

Markiza za trenutak zatvori oči.

— To je vojvoda de Bakingam — reče Margarita, smejući se grohotom.

Ova laž je bila proračunata neverovatno vešto. Ovo ime koje je podmuklo bilo izgovoreno umesto onog koje je markiza očekivala, delovalo je na ovu jadnu ženu kao one tupe sekire, koje su iskasapile, a nisu ih dotukle, g. g. de Šalea⁶¹ i de Tua⁶², kad su im odrubljivali glave.

Ona se ipak savlada.

— Bila sam u pravu kada sam kazala da si duhovita žena; zahvaljujući tebi imala sam jedan trenutak prijatnog uživanja. Šala je bila divna… Ja nikada nisam videla g. de Bakingama.

— Nikad? — reče Margarita uzdržavajući se od smeha.

— Ja nisam izišla iz kuće otkako je vojvoda u Pa— rizu.

— Oh — nastavi gospođa Vanel nestašno pružajući nogu prema hartiji koja je ležala na ćilimu kraj prozora i koju je vetar pokretao. — Mogli ste ne viđati jedno drugo, ali se dopisivati.

Markiza uzdrhta. Ta hartija, to je bio omot pisma koje je ona čitala kad je naišla njena prijateljica. Pe čat na omotu je nosio grb vrhovnog rukovaoca.

Pomaknuvši se na divanu, gospođa de Belijer potpuno pokri teškim naborima svoje svilene haljine to parče hartije.

— Hajde, Margarita, hajde, — reče ona tada — je si li došla ovako rano jutros, da bi mi kazala sve ove gluposti?

— Ne, prvo, došla sam da te vidim i da te podsetim na naše ranije navike koje su bile tako prijatne i tako lepe, sećaš li se kad smo išle u Vensen da šetamo i kada smo u šumarku ispod hrasta razgovarale o onima koje volimo i koji nas vole.

— Ti mi predlažeš jednu šetnju.

— Ja imam kočije i slobodna sam tri sata.

— Nisam obučena, Margarita i… ako hoćeš da razgovaramo, ne odlazeći u Vensensku šumu mogle bismo naći u vrtu moga malog dvorca neko lepo drvo, aleju zasađenu lisnatim grabovima, travnjak pun krasuljaka i onih ljubičica čiji miris osećamo čak ovde.

— Draga moja markizo, žalim što me odbijaš… Osećala sam potrebu da izlijem svoje srce u tvoje.

— Ja ti ponavljam, Margarita, moje srce pripada tebi, isto tako kad je u ovoj sobi, kao i kad je ovde blizu, ispod one lipe u vrtu, kao i tamo ispod nekog hrasta u šumi.

— Za mene to nije isto… Približavajući se Vensenu, markizo, približavam se cilju za kojim od pre nekoliko dana uzdišem.

Markiza najednom podiže glavu.

— Iznenađuje te, je li… što još mislim na Sen-Mande?

— Na Sen-Mande? — uzviknu gospođa de Belijer.

I pogledi ovih dveju žena se ukrstiše kao dva mača kad ulaze u borbu.

— Ti, tako ponosita?… — reče prezrivo markiza.

— Ja… tako ponosita!… — odvrati gospođa Vanel. — Takva sam ja… Ja ne opraštam zaborav, ne podnosim neverstvo. Kad nekog napustim, i kad on plače, sklona sam da ga i dalje volim; ali kad on mene napusti i kad mi se ruga, ja ludo volim.

Gospođa de Belijer se i nehotice trže.

— Ljubomorna je — pomisli Margarita.

— I tako, — nastavi markiza — ti si ludo zaljubljena u g. de Bakingama… ne, pogrešila sam,… u g. Fukea?

Ona oseti ovaj udarac i srce joj zalupa.

— I ti si htela da ideš u Vensen… čak i u Sen-Mande?

— Ne znam šta sam htela, ti bi me možda posavetovala.

— Povodom čega?

— Ti si to često činila.

— Svakako da to ne bih uradila u ovom slučaju, jer ja ne opraštam kao ti. Ja možda ne umem da volim tako jako, ali kad mi neko rani srce, ja to ne zaboravljam.

— Ali g. Fuke nije ranio tvoje srce — reče Margarita Vanel sa čednom bezazlenošću.

— Ti sasvim dobro razumeš šta ja hoću da kažem. G. Fuke nije ranio moje srce; ja nisam poznala ni njegovu ljubav, ni uvredu nanesenu zaboravom, ali ti imaš da se žališ na njega. Ti si moja prijateljica, i ja ti neću dati savet koji bi ti želela.

— Ah, osuđuješ me, a nisi čula sve.

— Ono uzdisanje o kome si govorila, više je nego nagoveštaj.

— Ah, ti mi prebacuješ, — reče najednom mlada žena prikupivši svu snagu, kao rvač koji se sprema da zada poslednji udarac — ti uzimaš u obzir samo moje rđave strasti i moje slabosti, a o mojim čistim i plemenitim osećanjima i ne govoriš. Ako me u ovom trenutku nešto vuče g. Fukeu, ako napravim samo jedan korak da bi mu se približila — a to ću verovatno učiniti — priznajem ti da je to zato što sudbina g. Fukea pobuđuje u meni duboko sažaljenje, zato što je on, po mom mišljenju, jedan od najnesrećnijih ljudi.

— Ah, — reče markiza, pritiskujući rukom srce — ima dakle nešto novo.

— Ti to, dakle, ne znaš?

— Ja ništa ne znam — reče gospođa de Belijer, čije je srce lupalo od takve strepnje od koje stane misao, zamre glas, čak i život.

— Draga moja, prvo to da kralj ne ukazuje više g. Fukeu svoju milost, i da je prenosi na g. Kolbera.

— Da, o tome se govori.

— To je jasno posle onog otkrivanja da je Bel-Il tajno utvrđivan.

— Uveravali su me da je to otkrivanje da je Bel-Il utvrđivan samo išlo u prilog g. Fukeu.

Margarita poče tako bezdušno da se smeje, da gospođa de Belijer požele da joj zarije nož u srce.

— Draga moja, — nastavi Margarita — nije čak više u pitanju čast g. Fukea, već njegov spas. Neće proći ni tri dana, a vrhovni rukovalac će biti upropašćen.

— Oh, — uzviknu markiza, smešeći se — to je preterano.

— Kazala sam tri dana, zato što želim da se zavaram nekom nadom. Ali sasvim je sigurno da će slom nastupiti pre nego što protekne dvadeset i četiri sata.

— A zašto?

— Iz najprostijeg razloga: g. Fuke nema više novaca.

— Kad su u pitanju finansijski poslovi, draga moja Margarita, neko danas nema novaca, a sutradan opet dolazi do miliona.

— To je moglo da bude kod g. Fukea dok je imao dva bogata i vešta prijatelja koji su prikupljali novac za njega i izvlačili novac iz svih kovčega, ali ti prijatelji su mrtvi.

— Zlatnici ne umiru, Margarita; oni su negde skriveni, tražimo ih, kupujemo ih, i opet su naši.

— Ti sve vidiš u ružičastoj boji, utoliko bolje za tebe. Šteta što ti nisi Egerija⁶³ gospodina Fukea, ti bi mu pokazala izvor sa koga bi mogao da crpe one milione koje je juče kralj zatražio od njega.

— Milione? — uzviknu markiza sa užasom.

— Četiri… paran broj.

— Bestidnica! — prošaputa gospođa de Belijer, koju je mučila ova svirepa radost. — Nadam se da g. Fuke ima četiri miliona — odvrati ona hrabro.

— Ako ima te milione koje mu kralj danas traži, — reče Margarita — možda neće imati one koje će mu kralj zatražiti kroz mesec dana.

— Zar će kralj opet da traži novac od njega?

— Svakako, i evo zašto ti ja kažem da je propast g. Fukea neizbežna. Zato što je ponosit, on će nabavljati novac, a kada ga ne bude više imao, biće svršeno sa njim.

— To je istina; — reče markiza uzdrhtavši — to je vrlo vešto smišljeno… Reci mi, mrzi li g. Kolber mnogo g. Fukea?

— Mislim da ga ne voli… A gospodin Kolber je moćan čovek; on dobija kad ga čovek bolje upozna: on ima zamisli velikog zamaha, jaku volju, ume da ćuti; on će daleko otići.

— On će biti vrhovni rukovalac.

— Verovatno… Eto zašto sam se ja, dobra moja markizo, uzbudila zbog ovog jadnog čoveka koji me je voleo, čak i obožavao; evo zašto sam mu, videći ga nesrećnog, oprostila neverstvo prema meni… za koje se kaje, imam razloga da to verujem, eto zašto sam bila gotova da mu odnesem utehu i dobar savet; on bi razumeo moj postupak i bio bi mi zahvalan. Prijatno je biti voljen, vidiš li. Ljudi mnogo cene ljubav kad ih ne zasenjuje njihova moć.

Markiza, preneražena i smrvljena ovim strašnim napadima, koji su bili sračunati sa tačnošću i pravilnošću gađanja iz topa, nije znala ni šta da odgovori, ni šta da misli.

Glas ove podmukle žene bio je vrlo nežan; ona je govorila kao žena a prikrivala nagone pantera.

— Pa lepo! — reče gospođa de Belijer, koja se nešto malo nadala da će Margarita prestati da napada pobećenog neprijatelja — Zašto ne odete kod gospodina Fukea?

— Zaista, markizo, podstakla si me da razmišljam o tome. Ne, ne bi priličilo da ja učinim prvi korak. G. Fuke me sigurno voli, ali on je isuviše ponosit. Ne mogu da izložim sebe nekom vređanju… Uostalom, ja imam muža prema kome moram imati obzira. Ništa mi ne kažeš. Hajde, o tome ću zatražiti savet od g. Kolbera.

I kao da je htela da se oprosti, ona ustade, smešeći se. Markiza nije imala snage da učini to isto.

Margarita pođe nekoliko koraka kao da je htela još da uživa u ovom ponižavajućem bolu kome se beše podala njena suparnica.

— Nećeš da me ispratiš, reče ona najednom.

Markiza ustade, bleda i sleđena, ne vodeći više računa o onom omotu koji joj je u početku razgovora zadavao toliko brige, i koji otkri čim napravi prvi korak.

Ona zatim otvori vrata od svoje sobe za molitve, i ne okrećući glavu prema Margariti Vanel, ona uđe i zatvori vrata.

Margarita izgovori, ili bolje reći promrmlja nekoliko reči koje gospođa de Belijer i ne ču.

Ali čim se markiza udalji, njena zavidljiva neprijateljica ne mogaše da odoli želji i da se ne uveri da li su njene sumnje bile osnovane; ona se ispruži kao panter i ščepa omot.

— Ah, — reče ona, škrgućući zubima — to pismo koje je ona čitala kad sam ja ušla, stvarno je bilo od g. Fukea!

A zatim i ona žurno iziđe iz sobe.

A za to vreme, markiza koja se beše sklonila u svoju sobu, oseti da je na kraju snage: jedan trenutak ona osta ukočena, bleda, nepomična kao kip koji je vetar odvojio od njegovog postolja; zatim se zatetura i pade onesvešćena na ćilim.

Ona se sruši na zemlju i to odjeknu u isto vreme kad odjeknu i lupa Margaritinih kola, u koja ona beše sela kad je izišla iz markizine kuće.

CI

SREBRNO POSUĐE GOSPOĐE DE BELIJER

Udar je bio utoliko bolniji jer je bio neočekivan: markizi je bilo potrebno prilično vremena da dođe k sebi; ali čim dođe k sebi, ona odmah poče da razmišlja o događajima koji su bili na pomolu.

Zatim ona nastavi da razmišlja — ne vodeći računa o tome da bi je to moglo stati i života — o onome na šta ju je podstakla njena nemilosrdna prijateljica.

Izdajstvo, zatim strašne pretnje, to su smicalice kojima se služi g. Kolber, izgovarajući se da to zahteva opšte dobro.

Odvratno radovanje zbog skore propasti, neprestani napori da dođe do tog cilja, navođenje na zločin, što nije ništa manja krivica nego i sam zločin: eto čemu Margarita posvećuje svoje vreme.

Dekartova teorija o privlačnosti srodnih atoma pokazala se tačna: jedan nemilosrdan čovek udružio se sa jednom ženom bez srca.

Markiza je videla, više se osećajući nesrećnom nego ozlojeđenom zbog toga, da kralj učestvuje u zaveri, ispoljavajući istu onu dvoličnost koju je Luj XIII pokazivao u starosti, i onaj Mazarenov tvrdičluk dok još ovaj ne beše imao vremena da napuni svoje džepove francuskim zlatom.

Ali uskoro ova hrabra žena povrati svu svoju energiju i prestade da se vraća u mislima na tu nesreću, i da jadikuje.

Markiza nije bila od onih osoba koje plaču kad treba nešto preduzeti, koje gube vreme jadikujući zbog neke nesreće koju mogu da ublaže.

Ona pritisnu čelo ledenim rukama i osta tako desetak minuta, zatim diže glavu i zazvoni jako i odlučno, da bi pozvala svoje sobarice.

Ona se beše odlučila.

— Je li sve spremno za moj polazak? — upita ona jednu sobaricu koja u tom trenutku beše ušla.

— Da, gospođo, ali smo mi mislili da će gospođa poći u Belijer tek kroz tri dana.

— Jesu li ipak sav nakit i stvari od vrednosti stavljeni u kovčeg?

— Jesu, gospođo, ali mi obično sve to ostavljamo u Parizu. Gospođa obično ne nosi sa sobom nakit kad odlazi na selo.

— I sve je to sklonjeno, rekoste?

— U gospođinu sobu.

— A zlatne stvari?

— Stavljene su u kovčege.

— A srebrno posuđe?

— U veliki hrastov orman.

Gospođa zaćuta, a zatim reče mirnim glasom:

— Pozovite odmah mog zlatara.

Žene iziđoše da izvrše naređenje.

Gospođa opet uđe u svoju sobu i poče vrlo pažljivo da posmatra kutije sa nakitom.

Nikad ona ne beše poklonila toliko pažnje ovom skupocenim stvarima koje su ponos jedne žene; ona je ranije gledala ovaj nakit samo kad je trebalo da izabere optok ili boju. Danas se ona divila veličini rubina i čistoti dijamanata; očajavala je kad bi primetila neku pegu ili neki nedostatak; nalazila je da zlato nije dovoljno teško, ili da je drago kamenje sitno.

Zlatar je zateče u tom posmatranju.

— Gospodine Foše, — reče ona — mislim da ste mi vi pribavili sve ove predmete od zlata.

— Da, gospođo markizo.

— Ne sećam se više šta su oni koštali.

— Ovi novi gospođo, ili oni koje vam je g. de Belijer poklonio kad se vama oženio? Ja sam isporučio i jedne i druge.

— Pa lepo, prvo recite šta su koštali ovi novi.

— Gospođo, ibrike, pehare, činije zajedno sa njihovim kutijama, ukras koji se stavlja na sredinu stola, posude za led, posude za slatko i slatka pića, gospođa je platila šezdeset hiljada livri.

— Bože blagi, zar samo toliko?

— Gospođa je onda našla da je moj račun suviše veliki…

— Tako je, tako je! Sećam se da je zaista bio vrlo veliki; izrada je mnogo koštala, jelte?

— Da, gospođo; rezbarija, fini ukrasi, novi oblici.

— Od ukupne cene, koliko je plaćeno za izradu? Recite slobodno.

— Jedna trećina od ukupne vrednosti, gospođo, ali…

— Imamo još onaj drugi pribor, onaj stari, koji je moj muž imao.

— Oh, gospođo, njegova izrada je jednostavnija od izrade onog o kome sam vam sad govorio. On vredi samo trideset hiljada livri, ne računam rad.

— Sedamdeeet hiljada! — prošaputa markiza. — Ali, gospodine Foše, imam još i srebrno posuđe moje majke; znate, ono od teškog srebra, od koga nisam htela da se odvojim, jer mi je to uspomena.

— Ah, gospođo, to je odlično sredstvo pomoću koga mogu da dođu do novca oni koji kao gospođa markiza nisu u mogućnosti da zadrže svoje srebrno posuđe. U ono doba, gospođo, nisu se izrađivali laki predmeti od srebra, kao danas. Izrađivalo se od srebrnih poluga. Ali ovo posuđe nije više moderno, samo je količina srebra velika.

— To je ono što je potrebno, to je ono što je potrebno. Koliko u njima ima srebra?

— Najmanje za pedeset hiljada livri, da ne govorimo o onim ogromnim posudama koje se stavljaju na orman za stono posuđe, a koje same imaju srebra za pet hiljada livri: znači obe imaju srebra za deset hiljada livri.

— Sto trideset! — prošaputa markiza.— Jeste li sigurni da su te cifre tačne, gospodine Foše?

— Siguran sam, gospođo. Uostalom, nije teško izmeriti.

— Količina jz zabeležena u mojim knjigama.

— Oh, gospođo markizo, vi ste uredna žena.

— Pređimo na druge stvari — reče gospođa de Belijer. I ona otvori jednu kutiju za nakit.

— Poznati su mi ovi smaragdi, — reče trgovac — ja sam ih optočio; to su najlepši na dvoru; ali ne, najlepše ima gospođa de Šatijon; dobila ih je od g. de Giz; ali vaši, gospođo, dolaze odmah posle njenih.

— Koliko oni vrede?

— Sa optokom?

— Ne; pretpostavite da hoću da ih prodam.

— Ja znam ko bi ih kupio! — uzviknu g. Foše.

— To vas baš i ja pitam. Neko bi ih, dakle, kupio?

— Kupili bi sve vaše drago kamenje, gospođo; zna se da imate najlepši nakit u Parizu. Vi niste od onih žena koje ga menjaju; kad kupujete, kupujete uvek ono što je lepo; a kad ga imate, ne odvajate se od njega.

— Dakle, platili bi za ove smaragde?

— Sto trideset hiljada livri.

Markiza zapisa cifru koju je naznačio zlatar.

— A ova ogrlica od rubina? — reče ona.

— Od ružičastih rubina?

— Pogledajte.

— Lepi su, divni su. Nisam znao da imate ovo drago kamenje, gospođo.

— Procenite.

— Dvesta hiljada livri. Ovaj u sredini vredi sam sto hiljada.

— Da, da, tako sam i ja mislila — reče markiza. — A sad pređimo na dijamante, na dijamante! Oh, imam ih mnogo: prstenje, lančići, ogrlice i minđuše, kopče! Procenite, gospodine Foše, procenite.

Zlatar uze svoju lupu i terazije; izmeri, pogleda kroz lupu, i reče tiho dok je sabirao:

— Evo dragog kamenja za koje je gospođa markiza dala novac od kojeg bi imala četrdeset hiljada livri prihoda.

— Procenjujete da vredi osam stotina hiljada?…

— Otprilike.

— Tako sam i ja mislila. Ali zlato kojim su optočeni treba računati zasebno.

— Kao što smo i dosad radili. I kad bih ga prodavao, ili kupovao, zadovoljio bih se da mi zarada bude samo zlato od optoka; još uvek bih zaradio dobrih dvadeset pet hiljada livri.

— To je lepa svota!

— Da, gospođo, vrlo lepa.

— Pristajete li na tu zaradu, pod uslovom da mi odmah date novac.

— Ali, gospođo! — povika zlatar zaprepašćen — Nadam se da ne prodajete svoje dijamante.

— Ne govorimo o tome, gospodine Foše, neka vam tone zadaje brigu, samo mi dajte odgovor. Vi ste pošten čovek, snabdevate moj dom već trideset godina, poznavali ste moga oca i moju majku koje su snabdevali i vaš otac i vaša majka. Govorim sa vama kao sa prijateljem; hoćete li da primite zlato od optoka, a u naknadu da meni uručite gotov novac.

— Osam stotina hiljada livri! Ali to je ogromna suma!

— Ja to znam.

— Nisam u mogućnosti da je nađem.

— Ah, nije tako!

— Ali, gospođo, pomislite kakvo će biti zaprepašćenje kad se bude pročulo u vašem društvu da vi prodajete svoj nakit!

— To niko neće saznati… Vi ćete dati da mi se izradi lažan nakit, koji će biti sasvim sličan ovom pravom. Ne stavljajte na ovo nikakvu primedbu: ja tako hoću. Prodajte parče po parče, prodajte samo drago kamenje.

— Tako je lako prodati… Gospodin traži nakit i samo kamenje za ukrašavanje Gospođine svečane haljine. Ima mnogo ponuda. Ja ću lako prodati Gospodinu za šest stotina hiljada livri. Siguran sam da je vaše najlepše.

— A kad to?

— Kroz tri dana.

— Pa lepo! Ostalo ćete prodati privatnim licima; zasad mi napišite ugovor kojim ćete mi zajemčiti prodaju… isplata neka bude kroz četiri dana.

— Gospođo, gospođo, razmislite, preklinjem vas. Ako mnogo žurite, izgubićete sto hiljada livri.

— Ako bude potrebno, izgubiću i dve stotine hiljada. Hoću da sve bude utvrđeno večeras. Pristajete li?

— Pristajem, gospođo markizo… Ne krijem da ću na tome zaraditi pet hiljada pistola.

— Utoliko bolje! Kako ću dobijati taj novac?

— U zlatnicima ili obveznicama lionske banke, koje će moći da se naplate kod g. Kolbera.

— Primam; — reče brzo markiza — vratite se odmah svojoj kući i donesite mi brzo tu svotu u obveznicama, jeste li razumeli?

— Da, gospođo, ali tako vam boga!…

— Neću da čujem više nijednu reč, gospodine Foše. Sad se setih, zaboravila sam srebrne stvari… Koliko ću za njih dobiti?

— Pedeset hiljada livri, gospođo.

— To je jedan milion — reče markiza u sebi. — Gospodine Foše, naredićete da odnesu sve zlatne i srebrne stvari i sve posuđe. Ja ću reći da ih zato nosite što želim da se sve to pretopi i izrade druge koje bi bile više po mom ukusu… Pretopite, kažem, a meni donesite odgovarajuću vrednost u zlatnicima… i to odmah.

— Dobro, gospođo markizo.

— Stavićete to zlato u jedan kovčežić; neka ga jedan od vaših pomoćnika donese ali da ga moja posluga ne vidi; neka me taj pomoćnik čeka u nekim kočijama.

— U kočijama gospođe Foše? — upita zlatar.

— Ako hoćete, ja ću doći kod vas i tu sesti u kočije.

— Dobro, gospođo markizo.

— Uzmite trojicu mojih slugu da prenesu kod vas srebrne predmete.

— Dobro, gospođo.

Markiza zazvoni.

— Neka se kola za prtljag stave na raspoloženje g. Fošeu — reče ona.

Zlatar pozdravi i iziđe; on naredi da ta kola pođu za njim i objavi da gospođa markiza želi da se posuđe pretopi da bi se izradilo novo.

Tri sata docnije ona ode kod g. Fošea i primi od njega osam stotina hiljada livri u obveznicama lionske banke i dve stotine hiljada livri u zlatu; sav ovaj novac je bio u jednom kovčežiću koji je jedan pomoćnik s mukom doneo do kočija gospođe Foše.

I gospođa Foše je imala svoje kočije. Ona je bila kći predsednika Glavne kontrole i donela u miraz trideset hiljada zlatnika svome mužu, predstavniku esnafa zlatara. Za dvadeset godina trideset hiljada zlatnika su se umnožili. Zlatar je postao milioner, ali je ostao skroman. Za sebe je kupio jedne starinske kočije, napravljene 1648, deset godina po rođenju kralja. Tim kočijama, ili bolje reći toj kući na točkovima, divili su se svi koji su u tom kraju stanovali; na njoj su bile naslikane alegorične slike i oblaci posuti zlatnim i srebrnim zvezdama.

Ova plemenita žena se pope u te malo smešne kočije i sede prema pomoćniku, koji uvuče kolena, iz straha da ne dodirne markizinu haljinu.

Ovaj isti pomoćnik viknu kočijašu koji je bio ponosit što vozi jednu markizu:

— U Sen-Mande!

CII

MIRAZ

Konji g. Fošea su bili dobri konji iz Perša, imali su jaka kolena i nešto malo natečene noge. Kao i kola, i oni su bili iz prve polovine tog veka.

Oni dakle, nisu jurili kao engleski konji g. Fukea, i zato su im bila potrebna dva sata da bi stigli u Sen-Mande.

Ali se moglo reći da su išli vrlo dostojanstveno.

Dostojanstvenost isključuje brzo kretanje.

Markiza se zaustavi ispred jednih vrata koja je dobro poznavala, mada ih je samo jedanput videla — sećamo se toga — u jednoj prilici koja nije bila manje mučna od ove koja ju je opet ovamo dovela.

Ona izvuče iz džepa jedan ključ, uvuče ga u bravu svojom malom belom rukom, gurnu vrata koja se nečujno otvoriše i naredi pomoćniku da odnese kovčežić na prvi sprat.

Ali kovčežić je bio toliko težak, da pomoćnik morade da zatraži od kočijaša da mu pomogne.

Kovčežić bi donesen u jednu malu sobu, u neko predsoblje, ili bolje reći u ženski mali salon, koji je bio do salona gde smo videli g. Fukea kako kleči pred markizom.

Gospođa de Belijer dade jedan zlatnik kočijašu, nasmeši se ljupko na pomoćnika i otpusti ih obojicu.

Ona zatvori vrata za njima; kad ostade sama u ovoj zatvorenoj sobi, ona poče da čeka. Nijedan sluga se ne pojavi.

Ali sve je bilo tako spremljeno kao da je neki nevidljivi duh pogodio šta je potrebno gostu ili bolje reći gošći koju su očekivali, i šta oni žele.

Sve je bilo spremljeno da se založi vatra; u svećnjacima su bile sveće, osvežavajuća pića na jednoj polici, knjige na stolovima, sveže cveće u japanskim vazama.

Pomislio bi čovek da je to neka začarana kuća.

Markiza upali sveće, pomirisa cveće, sede, i odmah utonu u duboko sanjarenje. Ali iako je ovo sanjarenje bilo tužno, ono je bilo puno neke prijatnosti.

Videla je da čitavo blago leži u ovoj sobi pred njom. Jedan milion koji ona beše istrgla od svog bogatstva kao što žetelica istrgne različak iz svoga venca.

Ona je snivala najlešpe snove. A naročito, i pre svega ostalog, mislila je kako da ostavi sav taj novac g. Fukeu, a da on ne zna ko mu pravi taj poklon. A to joj, sasvim prirodno odmah pade na um.

Ali mada joj je, kad se toga setila, stvar izgledala teško izvodljiva, ipak nije očajavala da će uspeti.

Trebalo je da zazvoni, da bi dozvala g. Fukea, a zatim da pobegne, srećnija što daje taj milion, nego da ga je neko njoj poklonio.

Ali otkako beše tu došla, otkako beše videla taj mali tako ukusno namešten i čist salon, da se moglo pomisliti da je neka sobarica izbrisala i najsitniju prašinu; kada je videla taj salon koji je održavan u najboljem redu, da se moglo pomisliti da je odatle oterala vile koje tu stanuju, ona se pitala da li je nisu poznali oni koji su zbog nje pobegli: duhovi, vile, đavoli ili ljudska bića.

Onda bi Fuke sve saznao, ono što ne bi saznao, pogodio bi; Fuke bi odbio da primi kao poklon, ono što bi možda primio kao pozajmicu, i tako bi ovo što je poduzela promašilo cilj i ne bi uspelo.

Da bi uspela, trebalo je da postupi vrlo ozbiljno. Bilo je potrebno da vrhovni rukovalac shvati svu ozbiljnost svoga položaja, da bi mogao da se pokori plemenitim ćudima jedne žene; najzad, bila je potrebna, da bi ga mogla ubediti, sva draž jednog rečitog prijateljstva, a ako i ovo ne bi bilo dovoljno, onda sva opojnost jedne žarke ljubavi koju ništa ne bi odvratilo u njenoj velikoj želji da ubedi.

I zaista, zar vrhovni rukovalac nije bio poznat kao čovek plemenitih osećanja, kao ponosit čovek? Da li bi on pristao da liši jednu ženu njenog bogatstva? Ne, on bi se opirao; i ako bi ijedan glas na svetu mogao da savlada njegovo opiranje, to bi bio glas žene koju voli.

Sad druga, svirepa sumnja, bolno rani srce gospođe de Belijer, kao hladna oštrica noža.

Da li je on voli? Da li bi i anđeo mogao da privuče, ma i za jedan trenutak, taj nestalni duh, to prevrtljivo srce?

Da nije i Fuke — i pored sve svoje obdarenosti i poštenja — kao i oni osvajači koji liju suze na bojnom polju, kad pobede?

— Pa lepo, sa tim ja moram biti načisto. Po tome ću da sudim o njemu — reče markiza. — Ko zna da li i to srce za kojim toliko žena žudi, nije neko srce bez tananih osećanja i nečisto, ko zna da li se ne bi otkrilo da je taj duh prost i manje vredan, kad bi se stavio na iskušenje… Hajde, hajde, uzviknu ona, suviše sumnjam, suviše se kolebam, stavimo ga na iskušenje, na iskušenje.

Ona pogleda u zidni časovnik.

— Sedam sati je, mora da je već stigao. U ovo vreme on daje potpise. Hajde.

I ustajući sa grozničavim nestrpljenjem ona pođe prema ogledalu u koje se pogleda smešeći se na samu sebe, a taj osmeh je ulivao hrabrost koju daje požrtvovanost; ona pokrenu oprugu, i povuče zvonce.

A zatim, kao da je već bila iscrpena borbom koju tek što beše započela, ona kleče sva izbezumljena ispred jedne velike naslonjače i pokri lice drhtavim rukama.

Deset minuta kasnije ona ču kako škripnu opruga na vratima.

Vrata se otvoriše. Fuke se pojavi.

On je bio bled, išao je pognute glave, obhrvan teškim mislima.

Nije odmah dotrčao, išao je polako.

Briga koja je morila tog čoveka koji je voleo uživanje, za koga je uživanje bilo sve, morala je biti vrlo velika, kad on nije pohitao na ovakav poziv.

I zaista, te noći koja je bila ispunjena mučnim snovima, njegovo lice, na kome se uvek videla plemenita bezbrižnost, beše omršavelo, a oko očiju mu se behu stvorili tamni kolutovi.

On je i sad bio bled, otmen, a setan izraz njegovih usta, izraz koji je taj čovek tako retko imao, davao je njegovom licu nov izraz, koji ga je podmlađivao.

Bio je obučen u crno, grudi su mu bile pokrivene čipkama koje njegova nervozna ruka beše izgužvala; on zastade, zamišljena pogleda, na pragu ove sobe gde je toliko puta dolazio da traži očekivanu sreću.

Ova tužna blagost, ovaj setan osmeh koji behu zamenili razdraganost, učinili su na markizu de Belijer, koja ga je posmatrala dok joj je prilazio, utisak koji se ne da iskazati.

Oko jedne žene ume da vidi sav ponos, svu patnju izraženu na licu čoveka koga voli; reklo bi se da je bog hteo da da ženama, zato što ih je stvorio slabim, nešto više nego što je podario ostalim stvorovima.

One mogu da sakriju svoja osećanja od muškaraca; muškarac ne može da sakrije svoja od njih.

Čim je markiza pogledala vrhovnog rukovaoca, ona je naslutila svu njegovu nesreću.

Ona je naslutila da cele noći nije spavao, da je ceo dan za njega protekao u razočaranjima.

Od tog trenutka ona postade jaka; osećala je da voli Fukea iznad svega.

Ona ustade i reče, prilazeći mu:

— Vi ste mi jutros pisali da počinjete da me zaboravljate, i da sam ja, koju niste više viđali, svakako prestala da mislim na vas. Došla sam da vas ubedim u suprotno, gospodine, a to ću sigurno uspeti, pošto sam u vašim očima nešto pročitala.

— Šta to, gospođo? — upita Fuke začuđen.

— Da me niste nikad toliko voleli koliko me volite u ovom trenutku; kao što i vi u ovom mom postupku morate videti da vas nisam zaboravila.

— Oh, vi ste, markizo, — reče Fuke čije se plemenito lice za jedan trenutak ozari radošću — vi, vi ste anđeo i ljudi nemaju pravo da nemaju vere u vas! Njima ostaje samo da skrušeno priznaju svoje greške i da mole za milost.

— Neka vam onda milost bude podarena.

Fuke htede da klekne.

— Ne, — reče ona — sedite pored mene. Ah, jedna rđava misao vam je sinula.

— A po čemu ste to videli, gospođo?

— Po vašem osmehu, zbog koga je vaše lice dobilo ružan izgled. Hajde, recite o čemu ste mislili? Budite iskreni, neka ne bude nikakvih tajni između prijatelja!

— Pa lepo, gospođo, recite mi zašto ste bili hladni prema meni tri ili četiri meseca.

— Hladna?

— Da, zar mi niste zabranili da dolazim k vama?

— Nažalost, prijatelju! — reče gospođa de Belijer duboko uzdahnuvši — Zato što vam je dolaženje u moju kuću donelo veliku nesreću, zato što se budno pazi na nju, zato što bi one iste oči koje su vas videle, mogle opet da vas vide, zato što nalazim da je manje opasno za vas da ja dođem ovde, nego da vi dođete kod mene; najzad, zato što nalazim da ste već dosta nesrećni i ne želim da učinim vašu nesreću još većom.

Fuke uzdrhta.

Ove reči ga podsetiše na njegove brige u rukovaoštvu finansijama, njega koji je samo mislio na ono čemu se zaljubljen čovek nada.

— Nesrećan, ja? — reče on pokušavajući da se nasmeši. — Zaista, markizo, vi biste me uverili u to svojom tugom. Zar me ove lepe oči gledaju samo da bi me žalile? Oh, ja od njih očekujem drugo osećanje.

— Ali, nisam ja tužna, gospodine: pogledajte se u ovo ogledalo, vi ste tužni.

— Markizo, ja sam malo bled, to je istina, ali to je zbog preteranog rada, kralj je juče zatražio novac od mene.

— Da, četiri miliona; znam to.

— Vi znate to! — uzviknu Fuke začuđen. — A kako ste to saznali? Tek za vreme kartanja, posle odlaska kraljice i u prisustvu samo jedne osobe kralj je…

— Vi vidite da ja to znam, to je dovoljno, zar ne? Pa, lepo, nastavite, prijatelju, kralj vam je zatražio…

— Pa, da, markizo, vi razumete da je taj novac trebalo nabaviti, zatim dati da se prebroji, zatim ga sprovesti kroz knjige, a to traje dugo. Otkako je g. Mazaren umro, u upravljanju finansijama posao je teži i zapleteniji. Moja uprava je preopterećena poslovima, i eto zašto ja nisam spavao cele noći.

— I vi sad imate tu svotu? — upita markiza brižno.

— Lepo bi to bilo, markizo, — odvrati veselo Fuke — kad jedan vrhovni rukovalac finansijama ne bi imao četiri bedna miliona u svojim kovčezima.

— Da, mislim da ih imate ili da ćete ih imati.

— Kako da ću ih imati?

— Pre kratkog vremena on je već zatražio od vas dva.

— A meni, naprotiv, izgleda da je od tada protekao čitav vek, markizo; ali ne govorimo više o novcu, molim vas.

— Naprotiv, govorimo o njemu, prijatelju.

— Oh!

— Čujte, ja sam samo zbog toga došla.

— Ali, šta hoćete time da kažete? — upita vrhovni rukovalac, u čijim se očima videla brižna radoznalost.

— Gospodine, je li zvanje vrhovnog rukovaoca doživotno?

— Markizo!

— Vi vidite da vam ja odgovaram, i to čak vrlo iskreno.

— Markizo, vi me iznenađujete, vi sa mnom govorite kao da ste tajni ortak.

— To je sasvim prirodno: ja hoću da uložim svoj novac kod vas, i naravno, želim da znam da li ste sigurni.

— Zaista, markizo, ne shvatam više, ne znam šta smerate.

— Govorimo ozbiljno, dragi moj gospodine Fuke, imam izvesnu svotu novaca sa kojom ne znam šta da radim. Dosadilo mi je već da kupujem zemlju i želim da zamolim jednog prijatelja da on rukuje mojim novcem da bi postao unosan.

— Ali, mislim da to nije hitno? — reče Fuke.

— Naprotiv hitno je, i to vrlo hitno.

— Pa lepo, o tome ćemo govoriti docnije.

— Ne docnije, jer moj novac je već tu.

Markiza pokaza vrhovnom rukovaocu kovčežić, a kad ga otvori, svežnjeve obveznica i veliku količinu zlata.

Fuke beše ustao u isto vreme kad i markiza de Belijer; on stajaše jedan trenutak zamišljen, zatim se naglo izmače, preblede i sruči na stolicu, pokrivajući lice rukama.

— Oh, markizo, markizo! — prošaputa on.

— Šta je?

— Kakvo mišljenje vi imate o meni, kad mi činite ovakvu ponudu.

— O vama?

— Svakako.

— Ali, hajde recite, šta vi mislite o sebi.

— Taj novac ste vi meni doneli: doneli ste mi ga jer znate da sam u novčanoj neprilici. Oh, nemojte poricati. Ja pogađam. Zar ja ne poznajem vaše srce?

— Pa lepo! Ako poznajete moje srce, vi onda vidite da vam ja nudim to svoje srce.

— Pogodio sam, dakle! — uzviknu Fuke. — Oh, gospođo, ja vam nikad nisam dao pravo da me tako vređate.

— Da vas vređam! — reče ona prebledevši. — Čudna je ljudska osetljivost! Vi ste mi kazali da me volite? Vi ste zatražili od mene, u ime te ljubavi, da žrtvujem svoj dobar glas i svoju čast? A kad vam nudim svoj novac, vi odbijate da ga primite.

— Markizo, markizo, vi ste bili slobodni da sačuvate ono što vi nazivate svojim dobrim glasom i svojom čašću. Dozvolite mi da i ja sačuvam svoje. Pustite me da upropastim sebe, pustite me da podlegnem pod teretom mržnji koje me okružuju, pod teretom grešaka koje sam učinio, pod teretom svoje griže savesti; ali, tako vam neba, markizo! Nemojte mi zadavati taj poslednji udarac.

— Maločas ste pokazali da nemate duha, gospodine Fuke — reče ona.

— Verovatno, gospođo.

— A sad, eto, pokazujete da nemate srca.

Fuke pritisnu zgrčenom rukom svoje zadihane grudi.

— Sručite na mene sve, ja nemam šta da odgovorim na to.

— Ja sam vam ponudila svoje prijateljstvo, gospodine Fuke.

— Da, gospođo, ali samo prijateljstvo.

— Da li je ovo što činim dokaz da sam vam prijatelj

— Svakako.

— I vi odbijate dokaz mog prijateljstva?

— Odbijam ga.

— Pogledajte me, gospodine Fuke.

Markizine oči su sipale varnice.

— Nudim vam svoju ljubav.

— Oh, gospođo — reče Fuke.

— Volim vas već odavno, razumete li; i žene imaju, kao i muškarci, svoju lažnu osetljivost. Volim vas već odavno, ali nisam htela da vam kažem.

— Oh! — reče Fuke sklapajući ruke.

— E, pa lepo, sad vam to kažem! Tražili ste mi tu ljubav, klečeći preda mnom, ja sam vam je odbila; bila sam slepa, kao što ste i vi to maločas bili. Ja vam sad nudim svoju ljubav.

— Da, svoju ljubav, ali samo svoju ljubav.

— Svoju ljubav, sebe, svoj život! Sve, sve, sve!

— Oh, bože! — uzviknu Fuke sav zanesen.

— Hoćete li moju ljubav?

— Oh, ovolika sreća će me skrhati.

— Hoćete li biti srećni? Recite, recite… ako budem vaša i dušom i telom?

— To je najveće blaženstvo!

— Onda sam vaša. Ali ako ja žrtvujem zbog vas jednu predrasudu, žrtvujte i vi zbog mene tu svoju krajnju savesnost.

— Gospođo, gospođo, ne dovodite me u iskušenje!

— Prijatelju, prijatelju moj, ne odbijajte me!

— Oh, dobro razmislite o tome šta mi predlažete!

— Fuke, ako kažete jednu reč… Odbijam!… Ja otvaram ova vrata.

Ona pokaza ona vrata kroz koja se izlazilo na ulicu.

— I više me nećete videti. Ako kažete… Primam… poći ću sa vama kuda hoćete, zatvorenih očiju, ne braneći se, ne odbijajući ništa, bez griže savesti.

— Elizo!… Elizo!… A ovaj kovčežić?

— To je moj miraz.

— To je vaša propast! — uzviknu Fuke prevrćući zlato i hartije — Ovde je milion…

— Tačno toliko… Moj nakit, koji mi neće biti potreban, ako me vi budete voleli; koji mi neće biti potreban ako me budete voleli kao što ja vas volim!

— Oho, ovo je isuviše! Isuviše! — uzviknu Fuke — Pristajem, pristajem: ako ni zbog čega drugog a ono da bi sačuvao ovakvu odanost. Primam miraz…

— A evo žene — reče markiza bacajući mu se u zagrljaj.

CIII

NIČIJA ZEMLjA

Za to vreme su Bakingam i de Vard, kao dobri drugovi, i savršeno se slažući, prelazili put od Pariza do Kalea. Bakingam je požurio da obavi oproštajne posete, tako da je najbolji deo na brzinu svršio.

Poseta Gospodinu i Gospođi, mladoj kraljici i kraljevoj majci bila je zajednička.

Kraljica majka mu je iz predostrožnosti uštedela bol da još jednom nasamo razgovara sa Gospodinom i opasnost da se ponovo vidi sa Gospođom.

Bakingam je zagrlio de Giša i Raula, uverio prvog da ga ceni i poštuje, a drugog u večito prijateljstvo, kome je sudbina odredila da savlada sve prepreke, i da ga ne poljuljaju ni udaljenost ni vreme.

Kola sa stvarima behu pošla ranije, a on uveče pođe kočijama sa celom svojom pratnjom.

De Vard, jako uvređen što ga ovaj Englez tako reći vuče za sobom, tražio je u svojoj lukavoj glavi sve moguće načine da se oslobodi ove zavisnosti, ali nije mogao da nađe nijedan koji bi mu pomogao, i tako je morao da snosi svu težinu svoje pakosti i zajedljivosti.

Oni, kojima bi mogao da se požali, kao duhoviti ljudi, podsmevali bi mu se zbog vojvodine nadmoćnosti.

Drugi pak, manje duhoviti, ali trezveniji, pozivali bi se na kraljeva naređenja koja zabranjuju dvoboj.

Najzad ostali, a njih je bilo najviše, koji bi mu iz hrišćanskog milosrđa ili nacionalnog samoljublja pritekli u pomoć, nisu nimalo želeli da padnu u nemilost, i samo bi toliko učinili što bi obavestili ministre o tom odlasku koji je mogao da se izrodi u neki mali pokolj.

I svršilo se time, što je Vard, kad je o svemu dobro razmislio, spremio svoje stvari, uzeo dva konja, i u pratnji samo jednog lakeja, pošao prema kapiji grada gde su ga čekale Bakingamove kočije.

Vojvoda je dočekao svog protivnika kao da je bio neki drag poznanik, pomakao se da mu napravi mesta, ponudio ga slatkišima, prebacio preko njega ogrtač od samurovine koji je bio bačen preko prednjeg sedišta. Zatim su razgovarali:

O dvoru, ne pominjući Gospođu,

O Gospodinu, ne govoreći o njegovom braku,

O kralju, ne govoreći o njegovoj snasi,

O kraljici majci, ne govoreći o njenoj snasi,

O engleskom kralju, ne govoreći u njegovoj sestri,

O osećanjima svakog od putnika, ne izgovarajući nijedno ime koje bi moglo da bude opasno.

A putovanje je bilo vrlo prijatno zato što nisu išli brzo i što su se usput zadržavali.

I zato je Bakingam, koji je bio pravi Francuz po duhu i vaspitanju, bio očaran što je tako dobro izabrao svog saputnika.

Dobri obedi od kojih su samo malo jeli, probanje konja na divnim livadama kroz koje ih je vodio put, lov na zečeve, jer je Bakingam imao svoje hrtove, eto u čemu su provodili vreme.

Vojvoda je pomalo ličio na lepu reku Senu, koja pre nego što se reši da se ulije u Okean, sa ljubavlju mnogo puta zagrli svojim vijugama francusko tle.

Ali, napuštajući Francusku, Bakingam je naročito žalio za novom Francuskinjom koju beše doveo u Pariz; svaka njegova misao je bila neka uspomena, i prema tome, neko žaljenje.

I zato bi pokatkad, uprkos svog savlađivanja, duboko utonuo u svoje misli, a de Vard ga je puštao da se sav preda svom sanjarenju.

Svakako da bi ova pažnja dirnula Bakingama i promenila njegovo raspoloženje prema de Vardu da ovaj nije imao, i kad je ćutao, isto tako pakostan pogled i neiskren osmeh.

Ali instinktivne mržnje su nesavladljive; ništa ne može da ih ugasi, malo pepela ih pokatkad pokrije, ali one pod njim tinjaju i postaju još žešće.

Pošto su iscrpli sve razonode koje su mogli imati na putu, stigoše, kao što rekosmo, u Kale.

To je bilo pred kraj šestog dana.

Još uoči tog dana su vojvodini ljudi pošli napred i zakupili jednu barku. Ta barka je imala da se pridruži maloj jahti koja je ili plovila duž obale, ili bi se ukotvila na nekoliko puškometa od nasipa, kad bi osetila da joj jedra popuštaju.

Ova barka je prenosila sa obale na jahtu vojvodina kola i konje.

Konji behu ukrcani, podizali su ih iz barke na palubu jahte pomoću korpi naročito napravljenih za to i tako meko postavljenih da su im se noge, i u nastupu najvećeg straha ili razdraženosti, uvek oslanjale na meko obloženu korpu, čak im se ni dlaka nije vraćala unazad.

Osam ovakvih korpi, poređanih jedna do druge, ispunjavali su dno jahte. Poznato je da konji, za vreme kraćih vožnji preko vode, drhte i ne jedu, i da se naježe kad im se prinese i najbolja hrana, čak i ona koju na kopnu naročito priželjkuju.

Malo pomalo, pa sva vojvodina kola i konje prenesoše na jahtu, i tada se njegovi ljudi vratiše da mu jave da je sve spremno za polazak, i da čekaju samo da se on ukrca sa francuskim plemićem.

Niko nije ni pomišljao da francuskog plemića i milorda vojvodu vezuje što drugo sem njihovo prijateljstvo.

Bakingam naredi da odgovore kapetanu jahte da treba da bude spreman za polazak, ali pošto je more mirno, i pošto se po danu vidi da će zalazak sunca biti izvanredno lep, da on ima nameru da se ukrca tek kad se spusti noć, i da želi da iskoristi ovo veče da bi se prošetao po obali.

On je dodao još i to da nimalo ne žuri da se ukrca, pošto je u odličnom društvu.

Kad to reče, on pokaza ljudima koji su bili pored njega veličanstven prizor koji je pružalo zažareno nebo na horizontu i polukrug pramenastih oblaka koji su se peli od sunčeve lopte ka zenitu i imali oblik planinskog lanca na čijim su se vrhovima gomilali.

Ceo ovaj polukrug je pri dnu bio obojen kao nekom krvavom penom koja je prelazila u sedefastu i opalnu boju, ukoliko se pogled dizao od podnožja prema vrhu. I more je dobijalo tu istu boju usled odblesaka, a na vrhu svakog plavog talasa treperila je po jedna svetla tačka, kao kakav rubin osvetljen nekom svetiljkom.

Toplo veče, mirisi soli dragi sanjalačkim maštama, jak istočni vetar koji je ravnomerno duvao na mahove, zatim tamna silueta jahte koja se sa svojim katarkama jasno ocrtavala na zažarenom nebu, i ovde onde na horizontu, trouglasta jedra povijena pod nebeskim plavetnilom, kao krila galeba koji se spušta, zaista je sav ovaj prizor zasluživao da mu se čovek divi. Gomila radoznalaca je posmatrala sluge sa zlatnim širitima na odelu, među kojima su bili upravitelj i sekretar za koje su oni mislili da su to gospodar i njegov prijatelj.

Bakingam je bio jednostavno obučen: kratak kaput od sivog atlasa i prsnik od tanke ljubičasta kadife; šešir mu je bio natučen na čelo, nije imao nikakvog odličja niti zlatnog veza na odelu; ništa na njemu nije padalo u oči, kao ni na de Vardu, koji je bio obučen u crno kao sudija.

Vojvodini ljudi behu dobili naređenje da čekaju kraj nasipa sa spremnom barkom, i da se nađu tu kad njihov gospodar bude hteo da se ukrca, ali da mu ne polaze u susret pre nego što ih on ili njegov prijatelj pozovu.

— Pa ma šta videli — dodao je on naglašavajući te reči da bi ih dobro razumeli.

Pošto su napravili nekoliko koraka po obali, Bakingam reče de Vardu.

— Mislim da ćemo morati da se oprostimo, gospodine. Vidite da more nadolazi; kroz deset minuta ono će tako natopiti pesak po kome idemo, da više nećemo moći da osetimo čvrsto tlo pod nogama.

— Milorde, stojim vam na raspoloženju, ali…

— Ali smo mi još na kraljevom tlu, jelte?

— Tako je.

— Pa lepo, hodite, tamo je, kao što vidite, neka vrsta ostrva oko koga je velika voda; nadolazi i ostrvo će ubrzo nestati. To ostrvo ne pripada nikom jer se nalazi između dva mora, i nije obeleženo na kraljevim mapama. Vidite li ga?

— Vidim ga. Nećemo čak moći da dospemo do njega a da ne ukvasimo noge.

— Da, ali vidite li da je ono dosta izdignuto i da more nadolazi sa svih strana, ali ne prelazi preko njega. Prema tome biće nam sasvim dobro na toj maloj pozornici. Šta vi mislite?

— Meni će biti dobro svuda gde moj mač bude imao čast da se ukrsti sa vašim, milorde.

— Pa lepo, pođimo, dakle. Očajan sam što ćete pokvasiti note, gospodine de Varde; ali ovo je potrebno da biste mogli da kažete kralju: „Sire, nisam se borio na tlu Vašeg veličanstva”. Ovo je, možda, pomalo smišljeno sa velikom prefinjenošću uma, ali, počev od Por Roajala svi vi plivate u tim prefinjenostima. Oh, ne žalimo se, to daje vašem duhu onu draž koja je svojstvena samo vama. Ako hoćete, požurićemo, g. de Varde, jer evo more nadolazi i noć se spušta.

— Ako nisam išao brže, milorde, to je što nisam hteo da pređem ispred Vaše milosti. Gazite li po suvom, gospodine vojvodo?

— Zasad da. Ali pogledajte tamo: moji ugursuzi se boje da se ne udavimo i kruže oko nas u čamcu. Vidite li kako se ljuljaju na vrhovima talasa; ovo je zanimljivo, ali, zbog toga dobijam morsku bolest. Hoćete li mi dozvoliti da im okrenem leđa?

— Skrećem vam pažnju da ćete imati sunce u lice, ako im okrenete leđa, milorde.

— Oh, ono je u ovom času vrlo slabo i uskoro će zaći; neka vas to ne brine.

— Kako hoćete, milorde; ovo sam kazao samo iz pažnje.

— Znam to, gospodine de Varde, i cenim vašu primedbu. Hoćete li da skinemo prsnike?

— Rešite to vi, milorde.

— Tako je ugodnije.

— Onda se i ja slažem s tim.

— Recite mi otvoreno, gospodine de Varde, da li vam nije neugodno na vlažnom pesku i da ne mislite da smo još isušiše na francuskom tlu? Tući ćemo se u Engleskoj ili na mojoj jahti.

— Sasvim nam je dobro ovde, milorde, samo ću imati čast da vam primetim da more nadolazi i da ćemo jedva imati vremena.

Bakingam dade znak da se slaže, skide svoj prsnik i baci ga na pesak.

De Vard učini to isto.

Dva, tela, bela kao dve aveti, kako su se činila onima koji su ih posmatrali sa obale, ocrtavala su se na tamnoj crveno-ljubičastoj senci koja se spuštala sa neba.

— Boga mi, gospodine vojvodo, nećemo se moći tući — reče de Vard. — Osećate li kako jedva izvlačimo noge iz peska?

— Upao sam u pesak do članaka, — reče Bakingam — a evo i voda sve više nadolazi.

— Voda mi je već… Kad budete hteli, gospodine vojvodo.

De Vard izvuče mač iz korica.

Vojvoda učini to isto.

— Gospodine de Varde, — reče tada Bakingam — da vam kažem samo još nešto, molim vas… Tučem se sa vama zato što vas ne volim, zato što ste mi ranili srce ismevajući veliku ljubav koju nosim u srcu, koju u ovom trenutku priznajem, i zbog koje bih bio vrlo srećan da umrem. Vi ste rđav čovek, gospodine de Varde, i učiniću sve što mogu da vas ubijem, jer osećam da ćete, ako ne poginete u ovom dvoboju, u budućnosti učiniti mnogo zla mojim prijateljima. Eto šta sam imao da vam kažem, gospodine de Varde.

I Bakingam se pokloni.

— A evo šta ja vama imam na to da odgovorim milorde: Nisam vas mrzeo, ali sad kad ste me prozreli, mrzim vas, i učiniću sve što mogu da vas ubijem.

I de Vard se pokloni Baningamu.

U istom trenutku se mačevi ukrstiše; dve munje se spojiše u mraku.

Mačevi su se tražili, naslućivali, dodirivali.

Obojica su bili vešti mačevaoci; prvi udarci nisu imali nikakvo dejstvo.

Noć se beše naglo spustila; ona je bila tako mračna da su napadali i branili se po nagonu.

Najedanput de Vard oseti da se oštrica njegovog mača zabola: beše pogodio Bakingama u rame.

Vojvodina ruka klonu zajedno sa mačem.

— Oh — prošaputa on.

— Ranio sam vas, jelte, milorde? — reče de Vard, odmičući se malo.

— Da, gospodine, ali sasvim lako.

— Međutim, vi ste prestali da se branite.

— Zbog prvog dejstva hladne oštrice, ali sam se već povratio. Molim vas, nastavite, gospodine.

I odbijajući udarce, prilikom kojih se čulo jezivo zveckanje udaranja oštrice o oštricu, vojvoda probode markizove grudi.

— I vi ste ranjeni — reče on.

— Ne — reče de Vard ne pokrenuvši se sa svog mesta.

— Oprostite, ali videći da vam je košulja sva crvena… — reče Bakingam.

— Pa onda, — reče de Vard sav besan — onda ću… sad ja vas!

I napadajući svom snagom, on probode Bakingamovu ruku ispod lakta. Oštrica prođe između dve kosti.

Bakingam oseti da mu je desna ruka ukočena; on opruži levu ruku, ščepa mač koji samo što ne beše ispao iz njegove ukočene ruke, i pre nego što se de Vard ponovo spremio za odbranu, on mu ga zari u grudi.

De Vard posrnu, kolena mu poklecnuše, i ostavljajući mač zariven u vojvodinoj ruci on pade u vodu koja se oboji crvenom bojom, jasnijom od one kojom je behu obojili odblesci oblaka.

De Vard nije bio mrtav. On oseti strašnu opasnost koja je pretila: plima je nadolazila.

I vojvoda isto tako oseti opasnost. Napregnuvši se i uzviknuvši od bola, on izvuče mač koji beše ostao zaboden u njegovoj ruci, a zatim se okrete de Vardu i reče:

— Jeste li živi, markiže?

— Jesam, — odgovori de Vard prigušenim glasom, jer mu se krv pela iz grudi u grlo — ali skoro da nisam.

— Pa lepo, šta sad treba raditi? Hajde, možete li da idete?

I Bakingam mu pomože da se digne i osloni na jedno koleno.

— Ne mogu — reče on.

Zatim, padajući ponovo, reče:

— Pozovite svoje ljude, ili ću se udaviti.

— Hej! — povika Bakingam — Hej, vi tamo u barci! Veslajte, veslajte brzo!…

U barci zaveslaše svom brzinom.

Ali je more nadolazilo brže nego što se barka kretala.

Bakingam vide da će de Varda da pokrije jedan talas: levom rukom, onom koja nije bila ranjena, on ga obgrli i podiže.

Talas ga zapljusnu do pojasa, ali on ne posrnu.

Vojvoda odmah pođe prema kopnu.

Ali tek što beše napravio desetak koraka a drugi talas, veći, opasniji, strašniji, udari ga posred grudi, obori ga i pokri.

A zatim, povlačeći se, ostavi jedan trenutak vojvodu i de Varda opružene na golom pesku.

De Vard se beše onesvestio.

U tom trenutku četiri vojvodina mornara shvatiše opasnost, skočiše u more i za jedan trenutak se nađoše pored vojvode.

Oni se užasnuše kad videše kako njihovog gospodara obliva krv, dok se voda slivala niz njegova kolena i noge.

Oni htedoše da ga ponesu.

— Ne, ne! — reče vojvoda — Odnesite na obalu markiza.

— Smrt! Smrt Francuzu! — uzviknuše prigušeno Englezi.

— Bedni nevaljalci! — uzviknu vojvoda uspravljajući se i pružajući oholo ruku kojom ih poprska krvlju, poslušajte. G. de Varda na obalu, g. de Varda na sigurno mesto pre sveg ostalog, ili ću narediti da vas obese!

Barka se za to vreme beše približila. Sekretar i upravitelj isto tako skočiše u more i priđoše markizu. On nije više davao znake života.

— Poveravam vam ovog čoveka, a vi mi svojom glavom odgovarate za njega. Na obalu, na obalu g. de Varda!

Oni ga ponesoše i odnesoše do suvoga peska do koga more ne dopire.

Nekoliko radoznalaca i pet-šest ribara se behu okupili na obali, privučeni čudnim prizorom koji se ukazivao pred njima: dva čoveka su se tukli u dvoboju u vodi do kolena.

Ribari, videći da im prilazi grupa ljudi koji su nosili nekog ranjenika, zagaziše vodu iznad članaka.

Englezi im predadoše ranjenika u trenutku kad ovaj otvori oči. Slana morska voda i sitan pesak behu mu prodrli u ranu i izazivali neiskazane bolove.

Vojvodin sekretar izvuče iz džepa kesu punu novaca i dade je onome koji mu je izgledao najugledniji među prisutnima.

— Od mog gospodara, milorda vojvode de Bakingama, — reče on — da biste ukazali najveću negu markizu de Vardu.

I on se vrati sa svojim ljudima do čamca do koga Bakingam beše dospeo sa velikom mukom, ali tek pošto je video da je de Vard van opasnosti.

Plima je već nadolazila; izvezena odela i svileni pojasevi behu potonuli, mnoge šešire behu odneli talasi.

Plima beše izbacila na obalu odela milorda vojvode i de Varda.

De Varda pokriše vojvodinim odelom, misleći da je njegovo, i prenesoše ga na rukama u grad.

CIV

TROSTRUKA LjUBAV

Otkako je Bakingam otišao, de Giš je mislio da je ceo svet njegov.

Gospodin, koji više nije imao ni najmanji povod za ljubomoru i koji se uostalom nije odvajao od viteza de Lorena, koji je želeo da ga ima samo za sebe, davao je u svojoj kući onoliko slobode, koliko bi poželeli da imaju i oni koje je u tom pogledu bilo teško zadovoljiti.

A kralj, kome je Gospođino društvo bilo vrlo prijatno, izmišljao je stalno nove zabave da bi joj boravak u Parizu učinio što veselijim, tako da nije bilo dana bez neke svečanosti u Pale-Roajalu, ili nekog prijema kod Gospodina.

Kralj beše naredio da se u Fontenblou sve pripremi za dolazak dvora i dvorani su činili sve moguće da bi i oni bili pozvani da pođu sa njim. Gospođa je bila jako zauzeta. Njen glas i njeno pero nisu nijednog trenutka mirovali.

Razgovori sa de Gišom bivali su sve značajniji i u njima se mogao naslutiti početak jedne velike ljubavi.

Kada bi im pogledi postajali čežnjivi dok su raspravljali o boji neke tkanine, kada bi proveli jedan sat u ispitivanju prednosti nekog mirisnog jastučeta ili nekog cveta, bilo je u tim razgovorima reči koje su svi mogli da čuju, ali je bilo i pokreta i uzdaha koje svi nisu mogli da vide.

Kad bi Gospođa dovoljno razgovarala sa g. de Gišom, onda je razgovarala sa kraljem, koji joj je redovno, svakog dana, dolazio u posetu. Kartali su se, sastavljali stihove, birali gesla i ambleme; ovo proleće nije bilo samo podmlađivanje prirode, ono je bilo podmlađivanje čitavog jednog naroda, na čijem je čelu bio ovaj mladi dvor.

Kralj je bio lepši, mlađi, ljubazniji od ostalih. On je bio zaljubljen u sve žene, čak i u kraljicu, svoju ženu.

Ali je ovaj moćni kralj bio najbojažljiviji i najuzdržaniji čovek u svom kraljevstvu, sve dok nije sam sebi priznao svoja osećanja.

Zbog te bojažljivosti, ostajao je on u granicama obične učtivosti, i nijedna žena nije mogla da se pohvali da prema njoj oseća veću naklonost nego prema ostalima.

Ali se moglo naslutiti da će se onog dana, kad on bude ispoljio svoja osećanja, pojaviti nova vladarka; ali ih on nije još ispoljavao. G. de Giš je to iskorišćavao i bio vladar celog ovog zaljubljenog dvora.

Govorilo se za njega da je u najboljim odnosima sa gospođicom de Montale, da je stalno u društvu gospođice de Šatijon; a sad čak nije bio ljubazan ni prema jednoj ženi na dvoru. Samo je jednu gledao, samo jednu slušao.

I zato je neprimetno učvršćivao svoj položaj kod Gospodina, koji ga je voleo i zadržavao u svom domu što je više mogao.

Kako je po prirodi bio povučen, isuviše se držao po strani pre dolaska Gospođe; a otkako Gospođa beše došla, on to nije dovoljno činio.

To su svi primetili, a naročito zao duh ove kuće, vitez de Loren, prema kome je Gospodin osećao veliku naklonost zato što je bio vesele naravi, čak i kad je ispoljavao svoju pakost, i što je uvek umeo da pronađe čime da se ispuni vreme.

Vitez de Loren, rekosmo, videći da preti opasnost da ga de Giš istisne, pribeže jednom odličnom sredstvu. On iščeze, ostavljajući Gospodina u velikoj neprilici.

Prvog dana po njegovom nestanku Gospodin ga skoro nije ni tražio, jer je tu bio de Giš, koji je princu posvećivao, i noću i danju, sve ono vreme koje nije provodio u razgovoru sa Gospođom.

Ali sledećeg dana, kako niko nije bio pored Gospodina, on upita gde je vitez.

Odgovoriše mu da ne znaju.

De Giš, koji je pre podne birao sa Gospođom vezove i rese, dođe da uteši princa. Ali kako je još trebalo izabrati neke ukrase i drago kamenje, de Giš posle večere opet ode kod Gospođe.

Gospodin ostade sam; to je bilo vreme kad se spremao da legne; on se oseti najnesrećnijim čovekom na svetu i opet upita da li što znaju o vitezu.

— Niko ne zna gde bi mogao biti — odgovoriše princu.

A Gospodin, ne znajući kome da se požali, u sobnoj

haljini i sa noćnom kapom, ode kod Gospođe.

Tu je bilo veliko društvo: smejalo se i šaputalo u svim uglovima: ovde grupa mladih žena beše opkolila jednog čoveka, i čuo se prigušen smeh; tamo su Manikana i Malikorna napadale Montale, gospođica Tone-Šarant i druge dve vesele devojke.

Malo dalje, sedela je Gospođa na jastučićima, a de Giš, klečeći pored nje, beše rasuo šaku bisera i dragog kamenja, među kojima je princeza svojim tankim i belim prstom pokazivala one koji joj se najviše sviđaju,

U drugom uglu je jedan svirač na gitari pevušio španjolske segedilje za kojima je Gospođa ludovala otkako beše čula da ih kraljica peva sa izvesnom setom; samo to što je Španjolka pevala sa suzama u očima, Englesknja je pevušila sa osmehom koji je otkrivao njene sjajne zube.

Ova odaja, sa ovakvim društvom koje se beše u njoj okupilo, pružala je najvedriju sliku uživanja.

Kad Gospodin uđe, začudi se što se toliko ljudi bez njega zabavlja. On zbog toga postade tako ljubomoran, da ne mogaše da se uzdrži, i reče detinjasto:

— Lepo, bogami! Vi se ovde zabavljate, a meni je dosadno samom!

Njegov glas je delovao kao grom od koga ptice prestanu da cvrkuću po drveću, i svi zaćutaše.

De Giš odmah ustade.

Malikorn se sav skupi i sakri se iza sukanja gospođice de Montale.

Manikan se uspravi i zauze svečan stav.

Svirač sakri svoju gitaru ispod stola i povuče stoni prekrivač da je princ ne bi video.

Jedino se Gospođa ne pomače, i smešeći se na svog supruga, odgovori mu:

— Zar ovo nije vreme kad se vi spremate da legnete?

— A koje ste vi izabrali da se zabavljate — promrmlja princ.

Posle ove nezgodne primedbe, celo društvo se razbeža: Žene se rasprštaše kao jato preplašenih ptica; svirač na gitari iščeze kao senka; Malikorn, koga je i dalje zaklanjala Montale šireći svoju haljinu, neprimetno iziđe iz sobe. Što se tiče Manikana, on priteče u pomoć de Gišu koji je, naravno, ostao pored Gospođe, i obojica, zajedno sa princezom, hrabro izdržaše napad. Grof je bio isuviše srećan da bi mogao da se ljuti na muža, ali je Gospodin bio ljut na svoju ženu.

Bio mu je potreban povod za svađu; on ga je tražio, i ovo naglo rasturanje društva koje je bilo tako veselo pre njegovog dolaska, a koje je njegovo prisustvo uznemirilo, posluži mu kao izgovor.

— Ali zašto beže kad se ja pojavim? — reče on ljutito.

Gospođa odgovori hladno da se članovi porodice povuku iz poštovanja kad god se domaćin pojavi.

I izgovarajući te reči, ona napravi tako čudno i smešno lice, da de Giš i Manikan ne mogadoše da se uzdrže. Oni prsnuše u smeh; Gospođa pođe za njihovim primerom; smeh zarazi i samog Gospodina koji bi primoran da sedne zato što je, smejući se, isuviše gubio od svoje dostojanstvenosti.

Najzad prestade da se smeje, ali njegova srdžba beše postala još žešća. On se više ljutio što je dozvolio sebi da se smeje, nego što je video da se ostali smeju.

Srdito je gledao Manikana, ne usuđujući se da pokaže de Gišu da je i na njega ljut.

Ali kad ljutito dade znak, Manikan i de Giš iziđoše.

Tada Gospođa, koja osta sama, poče tužno da skuplja bisere, sasvim prestade da se smeje i ućuta.

— Veoma mi je milo, Gospođo, što vidim da kod vas postupaju sa mnom kao sa strancem — reče princ.

I on iziđe sav razdražen.

Usput srete Montaleovu, koja je stražarila u predsoblju.

— Lepo je doći kod vas u posetu, ali ostati kod vrata.

Montale se pokloni najdublje što je mogla.

— Ne razumem dobro — reče ona — šta je to Vaše kraljevsko visočanstvo izvolelo da mi kaže.

— Ja kažem, gospođice, da nije dobrodošao onaj koji uđe u Gospođine odaje kad se vi zabavljate.

— Svakako da Vaše kraljevsko visočanstvo ne misli na sebe, kad to kaže?

— Naprotiv, gospođice, o sebi govorim, na sebe mislim. Zaista, ne mogu da se pohvalim načinom na koji me ovde primaju. Kako! Jednog dana kad se kod Gospođe svira i ima društva, jednog dana kad i ja želim da se zabavljam, svi se sklanjaju… No, zar su se svi razbegli kad su me ugledali, zato što me se plaše?… Nešto rđavo rade, dakle, kad ja nisam tu?

— Ali, Vaše visočanstvo, danas smo radili isto ono što radimo svakog dana — odvrati Montale.

— Kako, svakog dana se ovako zabavljate?

— Pa da, Vaše visočanstvo.

— Svakog dana se okuplja ovo isto društvo, koje sam sad video?

— Sasvim isto, Vaše visočanstvo.

— I svakog dana se ovako grebe u gitaru?

— Vaše visočanstvo, danas je bila gitara. Ali kad nemamo gitaru, imamo violine i flaute; ženama je dosadno kad nema muzike.

— Dovraga! A muškarcima?

— Kojim muškarcima, Vaše visočanstvo?

— G. de Gišu, g. de Manikanu i ostalima.

— Svima iz doma Vašeg visočanstva.

— Da, da, u pravu ste gospođice.

I Gospodin se vrati u svoje odaje: bio je sav zamišljen. On se sruši u najdublju naslonjaču i ne pogledavši se u ogledalo.

— Gde li može biti vitez? — reče on.

Jedan sluga se nalazio tu kod princa.

On ču njegovo pitanje.

— Niko ne zna, Vaše visočanstvo.

— Opet isti odgovor!… Prvoga koji mi bude odgovorio: „Ne znam”, izbaciću iz svoje službe.

Svi oni koji su se nalazili kod Gospodina pobegoše kad čuše ove reči, isto onako kao što se behu razbegli i oni koji su bili kod Gospođe.

Tada Gospodina obuze neopisiv gnev. On udari nogom o jedan ormančić koji pade i izlomi se na komade.

Zatim, potpuno miran, on ode u dvoranu gde su se nalazili skupoceni predmeti i obori, jedne za drugima, jednu vazu od emajla, jedan ibrik od porfira, i jedan bronzani svećnjak. Sve se to razbi sa strašnim treskom. Svi se pojaviše na vratima.

— Šta želi Vaše visočanstvo? — usudi se da upita zapovednik straže.

— Priređujem sebi koncert — odgovori njegovo visočanstvo škripeći zubima.

Zapovednik straže posla po lekara njegovog kraljevskotg visočanstva.

Ali pre lekara stiže Malikorn koji reče princu:

— Vaše visočanstvo, g. vitez de Loren će sada doći.

Princ pogleda Malikorna i nasmeši se na njega.

I zaista, vitez uđe.

CV

LjUBOMORA G. DE LORENA

Kad ugleda viteza de Lorena, vojvoda Orleanski uzviknu od zadovoljstva.

— Ah, kakva sreća; — reče on — kakvom slučaju imamo da zahvalimo što vas vidimo? Zar niste nestali, kako se pričalo?

— Pa da, Vaše visočanstvo.

— Neka vaša ćud?

— Ćud? Ja da imam ćudi kad je u pitanju Vaše visočanstvo? Poštovanje…

— Ne govori o poštovanju, o njega se ogrešiš svakog dana. Praštam ti. Zašto si otišao?

— Zato što sam bio savršeno nepotreban Vašem visočanstvu.

— Izrazi se jasnije.

— Vaše visočanstvo ima kraj sebe ljude koji su zanimljiviji nego što ja to ikad mogu biti. A ja se ne osećam dovoljno jak da se borim; i povukao sam se.

— Svi ti obziri nisu mnogo mudri. Ko su ti ljudi protiv kojih ti nećeš da se boriš? Giš?

— Ja ne imenujem nikog.

— To je vrlo glupo! Giš ti smeta?

— Ja to ne kažem, Vaše visočanstvo; nemojte me terati da govorim… Vi znate da je de Giš naš dobar prijatelj.

— Ko onda?

— Milost, Vaše visočanstvo, ne govorimo više o tome, preklinjem vas.

Vitez je dobro znao da se radoznalost kao i žeđ, podstiču kad se izmakne piće ili ne da objašnjenje.

— Ne, hoću da znam zašto si iščezao.

— Pa lepo, reći ću vam; ali mi nemojte to uzeti za zlo.

— Primetio sam da smetam.

— Kome.

— Gospođi.

— Kako to? — reče vojvoda začuđen.

— To je sasvim jasno: Gospođa je možda ljubomorna zbog naklonosti koju vi osećate prema meni.

— Ona ti to pokazuje?

— Gospođa nikad ne razgovara sa mnom, naročito ne od pre nekog vremena.

— Otkad?

— Otkako joj se g. de Giš svideo više nego ja; ona ga prima u svako doba.

Vojvoda pocrvene.

— U svako doba… Šta znače te reči, viteže? — reče on strogo?

— Vidite dobro, Vaše visočanstvo da sam vas naljutio, bio sam siguran da će tako biti.

— Vi me niste naljutili, ali ste mi suviše otvoreno govorili o tome. Po čemu se vidi da Gospođa više voli de Giša nego vas?

— Neću više ništa da kažem — reče vitez klanjajući se preterano učtivo.

— Naprotiv, ja zahtevam da govorite. Ako ste se zbog toga povukli, znači da ste ljubomorni?

— Treba čovek da je ljubomoran kad voli, Vaše visočanstvo; zar Vaše visočanstvo nije ljubomorno na Gospođu? Zar Vaše visočanstvo ne bi osetilo ljubomoru, kad bi videlo nekoga stalno pored Gospođe, nekoga sa kim se milostivo postupa? Čovek voli svoje prijatelje kao što voli ženu. Vaše visočanstvo mi je ponekad činilo veliku čast nazivajući me svojim prijateljem.

— Da, da, ali evo opet upotrebljavate dvosmislene reči; viteže, danas se ne izražavate najsrećnije.

— Koje reči, Vaše visočanstvo?

— Kazali ste: sa kim se milostivo postupa. Šta podrazumevate pod tom reči milostivo?

— Nešto sasvim prosto, Vaše visočanstvo — reče vitez veoma dobroćudno. — Tako, naprimer, kad jedan muž vidi da njegova žena rado poziva ovog ili onog čoveka k sebi; kad se taj čovek nalazi uvek čelo njene postelje ili pred vratima njenih kočija; kad uvek ima malo mesta za njega kraj njenih nogu; kad se ljudi sreću i kad nemaju da razgovaraju; kad je kita cveća žene iste boje kao i vrpce na njegovom odelu; kad je uvek svirka u njenim odajama, kad se večera u njenoj sobi, kad sve zanemi kad se muž pojavi; kad mužu iznenada postane drug najrevnosniji i najnežniji čovek, koji je osam dana pre toga najmanje njemu posvećivao svoje vreme… onda…

— Onda, reci sve.

— Onda, kažem Vaše visočanstvo, da je možda neko ljubomoran; ali sve ove sitnice nisu važne, nije nimalo potrebno da o tome govorimo.

Vojvoda poče da se uzrujava, i bilo je očevidno da se savlađuje.

— Vi mi ne kažete — reče on najzad — zašto ste se udaljili. Maločas ste kazali da je to bilo zato što ste se plašili da ne smetate; dodali ste čak da ste primetili da je Gospođi prijatno da se često viđa sa de Gišom.

— Ah, Vaše visočanstvo, ja to nisam kazao.

— Dabome da jeste.

— Ali iako sam tako kazao, u tome nisam video ništa što bi bilo rđavo.

— Ipak ste nešto videli?

— Vaše visočanstvo me dovodi u neprijatan položaj.

— Šta to mari! Govorite! Ako govorite istinu zašto bi vam onda bilo neprijatno?

— Ja uvek govorim istinu, Vaše visočanstvo, ali nerado ponavljam ono što govore drugi.

— Ah, vi ponavljate… Izgleda, onda da se priča?

— Priznajem da su mi pričali.

— Ko to?

Vitez je izgledao skoro ljut.

— Vaše visočanstvo, — reče on — vi me podvrgavate ispitivanju, postupate sa mnom kao sa optuženim na osuđeničkoj klupi… a jedan plemić i ne zapamti prepričavanja koja je slučajno čuo. Vaše visočanstvo bi htelo da od tog prepričavanja napravim čitav događaj.

— Najzad, — uzviknu vojvoda ljutito — nesumnjiva je činjenica da ste se vi povukli zbog tih glasova koji se pronose.

— Moram reći istinu: govorili su mi da je g. de Giš stalno kraj Gospođe, i ništa više; bezazlena razonoda, ponavljam, i šta više, dozvoljena; ali, Vaše visočanstvo, nemojte biti nepravedni i preterivati. To se vas ne tiče.

— Ne tiče se mene što se priča da je g. de Giš stalno kraj Gospođe?…

— Ne, Vaše visočanstvo, ne, i ovo što vama kažem, kazao bih i samom de Gišu, toliko ne vidim ničeg rđavog u tome što se on udvara Gospođi; kazao bih to i njoj. Samo, shvatate li čega se plašim. Plašim se da se ne pomisli da sam ljubomoran zbog blagonaklonosti koja se drugom ukazuje, dok sam ja samo ljubomoran iz prijateljstva. Ja poznajem vašu slabu stranu, ja znam da ste vi isključivi kad volite. A vi volite Gospođu, a, uostalom, ko je ne bi voleo? Pratite dobro kako ću da dođem do onoga što hoću da vam dokažem: Gospođa naročito izdvaja od ostalih, jednog od vaših prijatelja, najlepšeg, najprivlačnijeg; ona će tako uticati na nas povodom njega, da ćete vi zanemariti ostale. Ja bih umro, kad me vi ne biste smatrali dostojnim svog prijateljstva, dovoljno mi je što moram da podnosim da me Gospođa ne smatra dostojnim. Odlučio sam dakle, Vaše visočanstvo, da ustupim mesto ljubimcu kome zavidim na njegovoj sreći, i dalje pokazujući prema njemu svoje iskreno prijateljstvo i divljenje. Hajde recite, imate li što protiv ovakvog rasuđivanja? Je li to dostojno otmenog čoveka? Je li ovakvo ponašanje dostojno valjanog prijatelja? Odgovorite mi bar, vi koji ste me onako strogo ispitivali.

Vojvoda beše seo, držeći glavu u rukama i mrseći kosu. Posle dosta dugog ćutanja, za vreme kojeg je vitez mogao da oceni kako je delovao njegov vešto smišljeni govor, njegovo visočanstvo ustade.

— Hajde, — reče on — budi iskren.

— Kao i uvek.

— Dobro! Ti znaš da smo već nešto primetili povodom onog ludaka de Bakingama.

— Oh, Vaše visočanstvo, ne optužujte Gospođu, ili ću odmah otići od vas. Šta! Opet se vraćate na ono isto? Šta! Sumnjičite?

— Ne, ne, viteže, ne sumnjičim Gospođu, ali ipak… ja vidim… ja poredim…

— Bakingam je bio ludak.

— Ludak, povodom čijih postupaka si mi ti tako dobro otvorio oči.

— Ne, ne, — reče živo vitez — nisam vam ja otvorio oči, već de Giš. Oh, razlikujmo.

I on poče da se smeje onim piskavim smehom koji je ličio na šištanje zmije.

— Da, da, stvarno… ti si mi nešto o tome spomenuo, a Giš je bio najljubomorniji.

— Mogu misliti, — nastavi vitez istim glasom — on je branio i predmet svog obožavanja i čast doma.

— Molim? — reče oštro vojvoda, ogorčen zbog ove podmukle šale.

— Svakako; zar g. de Giš nije prvi plemić u vašem domu?

— Jednom rečju, — odgovori vojvoda stišavši se malo — ta Bakingamova velika ljubav je bila primećena?

— Svakako.

— Pa lepo! Da li se priča da je i de Gišova primećena?

— Ali, Vaše visočanstvo, vi opet padate u istu grešku; niko ne kaže da je g. de Giš zaljubljen.

— Dobro! Dobro!

— Vidite li, Vaše visočanstvo, da bi bilo bolje, sto puta bolje, da sam ostao tamo gde sam se povukao, nego što sam vas naveo svojom prevelikom savesnošću na sumnjičenje, koje će Gospođa smatrati za zločin. I biće u pravu.

— Šta bi ti uradio?

— Jednu pametnu stvar.

— Koju?

— Ne bi obraćao ni najmanju pažnju na ove nove epikurejce, i tako bi glasovi prestali da se pronose.

— Oh, imate vremena, opasnost nije velika, a zatim, ovde se ne radi ni o opasnosti, ni o velikoj ljubavi; radi se samo o tome što sam se plašio da ne oslabi prijateljstvo koje gajite prema meni. Ali pošto mi ga vi tako ljubazno vraćate, ni o čemu više ne mislim.

Vojvoda zatrese glavom, kao da je hteo da kaže: „Ako ti ne misliš, ja mislim.”

Ali kako je bilo vreme večeri, Gospodin posla da pozovu Gospođu. Doneše mu odgovor da Gospođa ne može da večera sa Gospodinom i njegovim gostima i da će večerati u svojoj sobi.

— Nisam ja kriv, — reče vojvoda — jutros sam upao usred njihove muzike, pokazao sam svoju ljubomoru, i sad se ljute na mene.

— Večeraćemo sami, — reče vitez uzdišući — žalim za de Gišom.

— Oh, de Giš se neće dugo ljutiti, on je dobar čovek.

— Vaše visočanstvo, — reče vitez najedanput — pala mi je na um jedna dobra misao: dok smo maločas razgovarali možda sam razdražio Vaše visočanstvo izazvavši njegovu ljubomoru, odnosno de Giša. Sada je red da ja budem posrednik… Ići ću da potražim grofa, i dovešću ga.

— Oh, viteže, ti si dobra duša!

— Vi to tako kažete kao da vas to iznenađuje.

— Pa dabome! Ti nisi uvek ljubazan.

— Neka je i tako, ali priznajte da umem da popravim grešku koju činim.

— Priznajem.

— Hoće li Vaše visočanstvo da mi učini tu milost da pričeka ovde nekoliko trenutaka?

Vitez ode, on pozva svoje sluge, pobrinuvši se da izgleda kao da im izdaje neka naređenja.

Svi pođoše u raznim pravcima, a on zadrža samo svog sobara.

— Saznaj, — reče on — saznaj odmah da li je g. de Giš kod Gospođe. Pogledaj… ali kako ćeš to saznati?

— Lako, gospodine viteže; pitaću Malikorna, koji će to saznati od gospođice de Montale. Međutim, moram reći da će pitanje biti izlišno, jer su sve slute g. de Giša otišle: i gospodar je morao otići sa njima.

— Ipak se raspitaj.

Nije proteklo ni deset minuta, a sobar se vrati. On povede tajanstveno svoga gospodara u stepenište za poslugu i uvede ga u jednu sobicu čiji je prozor gledao u vrt.

— Šta sve ovo ima da znači? — reče vitez — Zašto ovolika predostrožnost?

— Gledajte, gospodine — reče sobar.

— Šta?

— Gledajte ispod kestena, dole.

— Dobro… Ah, bože! Vidim Manikana koji čeka; šta li čeka?

— Sad ćete videti, ako samo budete strpljivi… Ah! Vidite li sad?

— Vidim jednog, dva, četiri svirača sa njihovim instrumentima, a iza njih de Giša glavom.

— Ali, šta on tu radi?

— Čeka da mu otvore mala vrata stepeništa koje vodi u odaje počasnih gospođica; ovuda će se on popeti kod Gospođe, gde će se svirati nove stvari za vreme večere.

— Divno je to što sad kažeš!

— Zar ne, gospodine?

— I to ti je g. Malikorn kazao?

— On lično.

— On te, dakle, voli?

— On voli Gospodina.

— Zašto?

— Zato što želi da uđe u njegovu službu.

— Dođavola! I ući će. Koliko ti je dao za to?

— Otkrio mi je tajnu koju ja vama prodajem, gospodine.

— Platiću ti za nju sto pistola. Uzmi!

— Hvala, gospodine… Vidite li, mala vrata se otvaraju, jedna žena uvodi svirače.

— To je Montale?

— Tiše, gospodine, ne izgovarajte glasno to ime; ko kaže Montale, kaže Malikorn. Ako se posvađate sa jednim, zavadićete sa i sa drugim.

— Dobro, ništa nisam video.

— I ja ništa dobio — reče sobar odnoseći kesu.

Pošto se vitez uverio da je de Giš ušao, on se vrati kod Gospodina, koga nađe raskošno obučenog, zračeći lepotom i radošću.

— Kažu — uzviknu on — da kralj uzima sunce za amblem; zaista, Vaše visočanstvo, vama bi on odgovarao.

— A Giš?

— Ne može se naći! Pobegao je, nestao. Uplašio ga je vaš jutrošnji prepad. Nisu ga našli u njegovom stanu.

— Ta šta kažeš! Ta luda glava je bila u stanju da otputuje poštanskim kolima na svoje imanje. Jadni mladić! Ne brini, pozvaćemo ga da se vrati. Večerajmo.

— Vaše visočanstvo, ovo je dan ideja; imam još jednu.

— Koju.

— Vaše visočanstvo, Gospođa je ljuta na vas, i u pravu je. Dužni ste da popravite grešku; idite da večerate sa njom.

— Oh, to bi priličilo mužu slabiću.

— Ali i dobrom mužu. Princezi će biti dosadno: ona će liti suze u svoj tanjir, i oči će joj biti crvene. Muž postaje odvratan kad ženi zbog njega pocrvene oči. Hajde, Vaše visočanstvo, hajde.

— Ne mogu, naredio sam da se večera servira ovde.

— Ostavite se toga Vaše visočanstvo, bićemo tužni. Biće mi žao što znam da je Gospođa sama; a vi, ma kako da ćete želeti da budete okrutni, uzdisaćete. Odvedite me na večeru kod Gospođe, to će biti divno iznenađenje. Kladim se da ćemo se zabavljati; jutros niste bili u pravu.

— Možda je tako.

— Ne može se reći možda, činjenica je da je tako.

— Viteže, viteže, daješ mi rđave savete.

— Dajem vam dobre savete, vi vrlo lepo izgledate: vaše ljubičasto odelo sa zlatnim vezom božanstveno vam lepo stoji. Gospođu će još više osvojiti čovek nego njegov postupak. Hajde, rešite se, Vaše visočanstvo.

— Uspeo si da se odlučim, pođimo.

Vojvoda sa vitezom iziđe iz svojih odaja i uputi se prema Gospođinim.

Vitez došapnu ove reči svom slugi:

— Neka nekoliko slugu čuva mala vrata! Nikom ne dozvoliti da kroz njih pobegne! Trči.

I idući za Gospodinom, on stiže do gospođinih predsoblja.

Vratari htedoše da prijave.

— Ostanite gde ste, — reče vitez smejući se — Njegovo visočanstvo hoće da priredi jedno iznenađenje.

CVI

GOSPODIN JE LjUBOMORAN nA DE GIŠA

Gospodin naglo uđe, kao što ulaze dobronamerni ljudi koji misle da će pričiniti zadovoljstvo, ili kao oni koji se nadaju da će otkriti neku tajnu, tu bednu dobit ljubomornih.

Gospođa, opijena prvim taktovima muzike, igrala je kao luda, ostavljajući nedovršenu večeru.

Njen igrač je bio g. de Giš; ruke beše podigao uvis, upola zatvorio oči, spustio jedno koleno na zemlju, kao oni španski igrači čiji su pogledi puni sladostrašća, a pokret kao da vas miluje.

Princeza se okretala oko njega i smešila se kao i on, sa istom onom izazivačkom zavodljivošću.

Montaleova se divila, La Valijerova je sedela u jednom uglu, duboko zamišljena.

Nemoguće je izraziti kako je Gospodinov dolazak delovao na ove srećne ljude. Bilo bi isto tako nemoguće opisati šta je Filip osetio kad ih je video.

Grof de Giš nije imao snage da ustane; Gospođa je ostala u onom položaju u kome se zatekla igrajući, i nije mogla da izusti nijednu reč.

Vitez de Loren, naslonjen na okvir vrata, smešio se kao čovek koji naivno posmatra sa najdubljim divljenjem.

Prinčevo bledilo i nervozni trzaji njegovih ruku i nogu bili su prvi nagoveštaji njegove srdžbe, koje su prisutni primetili. Posle muzike i igranja nasta duboka tišina.

Vitez de Loren iskoristi to zatišje i dođe da pozdravi Gospođu i de Giša, i istovremeno se oboma pokloni, kao da su njih dvoje domaćini.

I Gospodin priđe.

— Očaran sam — reče on promuklim glasom. — Došao sam ovamo, misleći da ću vas zateći bolesnu i tužnu, a vidim vas svu zanesenu novim uživanjima, divota! Boga mi, moja kuća je najveselija kuća na svetu.

I okrećući se de Gišu, on reče:

— Nisam znao, grofe, da ste tako dobar igrač.

A zatim, obraćajući se opet svojoj ženi:

— Budite bolji prema meni, — reče on tužno, prikrivajući tako svoju srdžbu — pozovite me kad god je veselo kod vas… Ja sam jako usamljen princ.

De Gišu se beše vratila sva njegova samopouzdanost, i on reče, sa onom urođenom gordošću koja mu je tako lepo pristajala:

— Vaše visočanstvo, vi dobro znate da možete da raspolažete mojim životom; gotov sam da ga dam, kad bude trebalo; danas se radi samo o tome da igram uz zvuke violine, i ja igram.

— I imate pravo — reče hladno princ. — A onda, Gospođo, — nastavi on — zar ne opažate da mi vaše počasne gospođice otimaju prijatelje; g. de Giš nije u vašoj službi, Gospođo, u mojoj je. Ako hoćete da večerate bez mene, vi imate svoje počasne dame. Kada ja večeram bez vas, ja imam svoje plemiće, nemojte me svega lišavati.

Gospođa oseti i prekor i lekciju.

I ona najedanput sva pocrvene.

— Gospodine, — odgovori ona — nisam znala, dolazeći na francuski dvor, da se sa princezama meni ravnim postupa kao i sa turskim ženama. Nisam znala da je zabranjeno viđati se sa muškarcima; ali pošto vi tako zahtevate, ja ću se prema tome upravljati; i ako budete želeli da stavite rešetke na prozore, nemojte se ustručavati.

Ovaj brz odgovor na koji se Montale i de Giš nasmešiše, ponovo izazva prinčevu srdžbu, čiji se dobar deo beše iskalio u rečima.

— Vrlo dobro! — reče on prigušenim glasom — Eto kako mene poštuju u mojoj kući!

— Vaše visočanstvo! Vaše visočanstvo! — prošaputa vitez na uvo Gospodinu, ali tako da su svi mogli da primete da ga stišava.

— Hodite! — reče vojvoda ne odgovarajući i polazeći sa vitezom, on se okrete tako naglo da je mogao da udari Gospođu.

Vitez ode, prateći svog gospodara do njegovih odaja, gde princ, čim sede, dade oduške svome gnevu. Vitez je gledao uvis, kršio ruke i ćutao.

— Tvoje mišljenje? — uzviknu Gospodin.

— O čemu, Vaše visočanstvo?

— O svemu što se ovde događa.

— Oh, Vaše visočanstvo, sve je ovo vrlo ozbiljno.

— Odvratno! Ne može se ovako živeti.

— Eto, baš nemamo sreće! — reče vitez. — Nadali smo se da ćemo posle odlaska onog ludaka Bakingama imati mir.

— A ovo je još gore!

— Ne kažem to, Vaše visočanstvo.

— Da, ali ja to kažem, jer Bakingam se ne bi usudio da uradi ni četvrtinu od onog što smo videli.

— Šta to?

— Da se krije da bi igrao, da se pretvara da je bolestan da bi večerao sa Gospođom.

— Oh! Nije tako, Vaše visočanstvo!

— Jeste, jeste! — uzviknu princ razdražujući sam sebe, kao što čine samovoljna deca — Ali ja to više neću da trpim, moraju svi saznati šta se dešava.

— Vaše visočanstvo, da pukne bruka…

— Razume se! Treba li ja da se stidim kad se ni oni ne stide od mene? Pričekaj me ovde, viteže, pričekaj!

Princ uđe u susednu odaju i raspita se da li se kraljica mati vratila iz kapele.

Ana Austrijska je bila srećna: opet je bio mir u njenoj porodici, čitav je jedan narod bio očaran što ima vladara mladog i spremnog za velika dela, državni prihodi su bili povećani, obezbeđen mir van granica, sve je nagoveštavalo mirnu budućnost.

Ponekad bi se sećala onog jadnog mladića koga je primila kao majka, a oterala kao maćeha.

Tu misao završi jednim uzdahom. Vojvoda Orleanski iznenada uđe kod nje.

— Majko, — uzviknu on, brzo spuštajući zavesu na vratima — stvari ne mogu i dalje ovako ići!

Ana Austrijska ga pogleda svojim lepim očima i reče mu sa onom svojom uvek istom blagošću:

— O kojim to stvarima hoćete da govorite? — reče ona

— Hoću da govorim o Gospođi.

— Vašoj ženi?

— Da, majko.

— Kladim se da joj je onaj ludak Bakingam napisao oproštajno pismo.

— Baš ste pogodili, majko! Zar je ovde u pitanju Bakingam?

— A, ko onda? Ovaj jadni mladić je sasvim pogrešno bio predmet vaše ljubomore, i mislila sam…

— Majko, Gospođa je već našla drugog da zameni g. de Bakingama.

— Šta vi to kažete, Filipe? Govorite nepromišljeno.

— Ne, nije tako. Gospođa se tako ponaša, da sam opet ljubomoran.

— A na koga, blagi bože?

— Šta? Vi niste primetili?

— Ne.

— Vi niste primetili da je g. de Giš stalno kod nje, uvek sa njom?

Kraljica pljesnu rukama i poče da se smeje.

— Filipe, — reče ona — to kod vas nije više mana, to je bolest.

— Mana ili bolest, ja zbog toga patim.

— A vi tražite da nađemo leka jednoj bolesti koja postoji samo u vašoj uobrazilji? Hoćete li da vam odobravamo, ljubomorni čoveče, iako je vaša ljubomora neosnovana?

— Eto, opet ćete da govorite o ovome isto onako kako ste govorili i o onome.

— A to je zato, sine, — reče kraljica odsečno — što ste postupili kad je bio u pitanju onaj, isto ovako kao što sad postupate kad je u pitanju ovaj.

Princ se pokloni, malo uvređen.

— A ako vam iznesem činjenice, hoćete li onda poverovati?

— Sine, za sve drugo, osim kad je u pitanju ljubomora, poverovala bih vam i bez navođenja činjenica; ali kad je u pitanju ljubomora, ne obećavam ništa.

— To je onda isto kao da ste mi naredili da ćutim i da ste mi kazali da nemam prava žalbe.

— Nikako; vi ste moj sin, i kao majka dužna sam da blago sa vama postupam.

— Oh, recite šta mislite: dužni ste da blago postupate, kao što se to čini sa ludakom.

— Nemojte preterivati, Filipe, i dobro vodite računa da ne predstavite svoju ženu kao da je pokvarena.

— A činjenice!

— Slušam.

— Jutros se u deset sati sviralo kod Gospođe.

— U tome nema ničeg rđavog.

— Gospodin de Giš i Gospođa su nasamo razgovarali… Ah, zaboravljam da vam kažem da on već osam dana ide za njom kao njena senka.

— Prijatelju moj, da čine nešto rđavo, oni bi se skrivali.

— Baš dobro! — povika vojvoda — To sam čekao. Zapamtite dobro šta ste kazali. Jutros, kažem, iznenadio sam ih i ljutito pokazao svoje nezadovoljstvo.

— Budite uvereni da će to biti dovoljno, to je možda bilo suviše oštro. Te mlade žene su nepoverljive. Prekoreti ih zbog nečeg rđavog što nisu učinile, značilo bi, možda, reći im da bi mogle to da učine.

— Dobro, dobro, ali strpite se. Zapamtite i ovo što ste sad kazali: „Jutrošnja lekcija bi trebalo da bude dovoljna, i da čine nešto rđavo, oni bi se krili.”

— To sam kazala.

— A, maločas, kajući se zbog svoje jutrošnje plahovitosti i znajući da je de Giš ljut na mene i da ne izlazi iz kuće, otišao sam kod Gospođe. Pogodite, na šta sam tamo naišao? Opet na svirku i igru, i na de Giša; krili su ga tu.

Ana Austrijska se namršti.

— To je bilo nesmotreno — reče ona. — Šta je Gospođa kazala?

— Ništa.

— A de Giš?

— Isto tako ništa… A, jeste… promrmljao je nešto drsko.

— Šta iz toga zaključujete, Filipe?

— Da sam bio izigran, da je Bakingam poslužio samo kao izgovor i da je pravi krivac de Giš.

Ana sleže ramenima.

— A šta onda?

— Hoću da de Giš ode iz moje kuće kao i Bakingam i to ću zatražiti od kralja, sem ako…

— Sem ako?

— Vi ne primate na sebe da to svršite, gospođo, vi koji ste tako oštroumni i dobri.

— Ja to neću učiniti.

— Šta! Nećete, majko!?

— Slušajte, Filipe, nisam svakog dana raspoložena da ljudima govorim neprijatne stvari; ja imam uticaja na te mlade ljude, a ako ga budem isuviše iskorišćavala, izgubiću ga; uostalom, ništa ne dokazuje da je g. de Giš kriv.

— On se meni zamerio.

— To je vaša stvar.

— Dobro, znam šta ću da uradim — reče plahovito princ.

Ona ga pogleda, zabrinuta.

— A šta ćete da uradite? — reče ona.

— Narediću da ga udave u mom bazenu, prvi put kad ga budem zatekao u svom domu.

I kad je izbacio tu svirepost, princ je očekivao da će ona izazvati zaprepašćenje. Kraljica osta hladna.

— Uradite to — reče ona.

Filip je bio slab kao kakva žena; on poče da se dere.

— Izneveravaju me, niko me ne voli; evo i moja majka prelazi na stranu mojih neprijatelja!

— Što se ovoga tiče, vaša majka vidi dalje od vas i ne mari da vam daje savete, pošto vi nećete da je poslušate.

— Ići ću kod kralja.

— To sam i ja htela da vam predložim. Očekujem Njegovo veličanstvo, u ovo vreme on dolazi da me obiđe; objasnite se.

Još ne beše ni završila, a Filip ču da se otvaraju vrata od predsoblja.

Njega obuze strah. Čuli su se koraci kralja, čije su cipele škripale po ćilimu.

Vojvoda pobeže kroz jedna mala vrata, ostavljajući kraljicu da se ona bori.

Ana Austrijska poče da se smeje, i još se smejala kad kralj uđe.

On beše došao da se sa puno ljubavi obavesti o zdravlju kraljice majke, jer je ono bilo poljuljano. On beše došao i da joj javi da su sve pripreme za odlazak u Fontenblo završene.

Kad vide da se smeje, on se oseti manje zabrinut, i smejući se i sam, upita je za uzrok njene veselosti.

Ana Austrijska ga uze za ruku, i veselim glasom reče:

— Znate li da se ponosim što sam Španjolka?

— Zašto, gospođo?

— Zato što Španjolke više vrede od Engleskinja.

— Izrazite se jasnije.

— Otkako ste se oženili, niste imali ništa da prebacujete kraljici.

— Zaista, ne.

— A već ste prilično dugo oženjeni. A vaš brat, koji se oženio tek pre petnaest dana…

— Pa šta?

— Već se po drugi put žali na Gospođu.

— Šta! Opet Bakingam?

— Ne, neko drugi.

— Ko?

— De Giš.

— Ta nije valjda! Gospođa znači želi da se uvek nekom dopadne.

— Bojim se da je tako.

— Jadni moj brat! — reče kralj smejući se.

— Kako vidim, vi tu želju opravdavate.

— Kod Gospođe, da; Gospođa u stvari ne teži za tim.

— Neka je i tako, ali vaš brat zbog toga gubi glavu.

— Šta on hoće?

— Da udavi de Giša.

— To je nasilje.

— Ne smejte se, on je ogorčen. Pronađite neki način.

— Da spasemo de Giša, vrlo rado.

— Oh, kad bi vas vaš brat čuo, on bi sklapao zavere protiv vas, kao što je to radio vaš stric, Gaston Orleanski, protiv kralja, vašeg oca.

— Ne, Filip me isuviše voli, a i ja njega mnogo volim, uvek ćemo se slagati. Ukratko, šta on traži?

— Da sprečite Gospođu u toj njenoj stalnoj želji da se dopadne, a de Giša da joj se udvara.

— Samo to? Moj brat ima vrlo visoko mišljenje o kraljevskoj vlasti… da popravim jednu ženu! Hajde da je to još neki muškarac.

— Kako ćete to izvesti.

— Reći ću nekoliko reči de Gišu koji je pametan mladić, ubediću ga.

— A Gospođu?

— To je teže; nekoliko reči neće biti dovoljno; sastaviću besedu, i držaću propoved.

— Hitno je.

— Potrudiću se da to uradim što je moguće brže. Posle večere imamo probu baleta.

— Održaćete propoved igrajući?

— Da, gospođo.

— Obećavate da ćete je vratiti na pravi put?

— Iščupaću jeres iz korena, pomoću ubeđivanja ili plamena.

— U dobri čas! Mene ne mešajte u sve to. Gospođa mi to nikad ne bi oprostila; a pošto sam svekrva, ja moram živeti u dobrim odnosima sa svojom snahom.

— Gospođo, kralj će sve to primiti na sebe. Eto, razmislio sam.

— O čemu?

— Možda bi bolje bilo da odem kod Gospođe.

— To je isuviše svečano.

— Da, ali svečan izgled priliči propovednicima, a zatim, muzika za balet bi zaglušila dobar deo mojih ubedljivih razloga. Osim toga, treba sprečiti neki nasilnički postupak moga brata… Bolje je požuriti… Je li Gospođa u svojim odajama?

— Mislim da jeste.

— Molim da mi izložite na šta se treba žaliti.

— U nekoliko reči ću vam to izložiti; evo: stalno se svira kod Gospođe… De Giš je stalno pored nje… sumnja se da nešto kriju, da nešto u potaji spremaju.

— Dokazi?

— Ne postoji nijedan.

— Dobro; idem kod Gospođe.

Kralj poče da posmatra u ogledalu svoje odelo koje je bilo raskošno i svoje lice koje je blistalo kao njegovi dijamanti.

— Odstranjuju pomalo Gospodina? — reče on.

— Oh, vatra i voda ne izbegavaju jedna drugu sa više žestine.

— Dovoljno je. Majko, ljubim vaše ruke, najlepše ruke u Francuskoj.

— Želim da uspete. Sire… vratite mir ovom bračnom paru.

— Ne šaljem izaslanike — odvrati kralj. — Time hoću da vam kažem da ću uspeti.

On iziđe smejući se, a usput je brižljivo čistio svoje odelo.

CVII

POSREDNIK

Kad se kralj pojavi kod Gospođe, svi se dvorani, koji se saznavši za bračnu svađu behu rasturili po okolnim odajama, ozbiljno zabrinuše.

Na toj strani se isto tako spremala bura čije je uzroke vitez de Loren, okružen grupama dvorana, sa zluradošću tumačio, uveličavajući one najsporednije, a zlonamerno i vešto prikazivajući najglavnije, kako bi oni što je moguće neprijatnije delovali.

I kao što je Ana Austrijska kazala, kraljev dolazak dade svečano obeležje ovom događaju.

Nije to bila mala stvar, što je 1662. godine Gospodin bio nezadovoljan Gospođom i što se kralj umešao u privatni Gospodinov život.

I zato se moglo primetiti da i oni najhrabriji koji su u prvom trenutku okruživali de Giša beže od njega preplašeni, i da grof, obuzet opštim paničnim strahom, odlazi svojoj kući potpuno sam.

Kralj uđe kod Gospođe pozdravljajući kao što je to uvek činio, a dok je on prolazio počasne gospođice su stajale poređane u dvorani za prijem.

Ma kako da je njegovo veličanstvo kralj bio obuzet svojim mislima, on ipak baci jedan znalački pogled na ova dva reda mladih i divnih žena, koje su stidljivo obarale oči.

Sve behu pocrvenele, osetivši na sebi kraljev pogled. Samo jedna, ona čija je duga kosa, u mekim i sjajnim uvojcima kao svila, padala na najlepši vrat na svetu; samo je jedna bila bleda i jedva se držala na nogama, iako ju je njena drugarica gurala laktom.

To je bila La Valijerova, koju je Montale podržavala, šapatom joj ulivala hrabrost koju je ona sama imala u velikoj meri.

Kralj ne mogaše da se ne okrene. Sve glave koje se već behu podigle, opet se spustiše; samo jedna plava glava ostade nepomična, kao da beše iscrpla svu snagu i sav razum koji joj behu ostali.

Kad uđe kod Gospođe, Luj zateče svoju snahu naslonjenu na jastučiće. Ona ustade, duboko se pokloni, i nesigurnim glasom zahvali na časti koja joj se ukazuje.

Zatim ponovo sede; nesumnjivo je bilo da se pretvarala da je sva iznemogla, jer je divno rumenilo davalo svež izgled njenom licu, a njene oči, još uvek crvene od ono nekoliko suza koje beše prolila pre toga, imale su još više sjaja.

Kad je kralj seo, i video zahvaljujući onom svom sigurnom daru zapažanja koji mu je bio svojstven, sav taj veliki nered u sobi, a isto tako veliko nespokojstvo na Gospođinom licu, on reče veselo:

— Sestro, u koliko sati biste želeli da bude danas proba baleta?

Gospođa, odmahujući polako i iznemoglo svojom ljupkom glavom, reče:

— Oh, Sire, molim vas da me izvinite za ovu probu; sad sam baš htela da javim Vašem veličanstvu da danas ne bih mogla.

— Kako? — reče kralj malo iznenađen — Da niste bolesni, sestro?

— Jesam, Sire.

— Narediću onda da pozovu vaše lekare.

— Nemojte, ne, oni ne mogu da učine ništa za moje neraspoloženje.

— Vi me plašite!

— Sire, zamoliću Vaše veličanstvo da mi dozvoli da se vratim u Englesku.

Kralj se trže:

— U Englesku? Da li vi to ozbiljno kažete, gospođo?

— Nerado to kažem, Sire — odvrati odlučno unuka Anrija IV.

I njene lepe crne oči zasijaše.

— Da, žalim što moram da poveravam ovakve stvari Vašem veličanstvu; isuviše sam nesrećna na dvoru Vašeg veličanstva; želim da se vratim svojoj porodici.

— Gospođo! Gospođo!

I kralj se približi.

—Saslušajte me, Sire, — nastavi mlada žena, čije su lepota i jaka priroda postepeno uspele da zagospodare njenim sabesednikom — ja sam navikla da patim. Još dok sam bila mlada, doživela sam ponižavanje i preziranje. Oh, Sire, ne pokušavajte da me uverite da nije tako — reče ona sa osmehom.

Kralj pocrvene.

— Onda sam, kažem, mogla da pomislim da me je bog zato i stvorio, mene, ćerku jednog moćnog kralja; ali pošto je oduzeo život mome ocu, mogao je da oduzme i meni ponos. Mnogo sam patila, mnogo namučila svoju majku; ali sam se zaklela, ako mi bog bude dao da opet budem u nezavisnom položaju, pa makar i u položaju obične radnice, koja svojim radom zarađuje hleb, da neću trpeti ni najmanje ponižavanje. Taj dan je došao, ponovo sam došla do bogatstva koje pripada mome položaju, mome rođenju; našla sam se blizu prestola; mislila sam da ću udajući se za jednog francuskog princa, naći u njemu rođaka, prijatelja, nekog sebi ravnog; ali vidim da sam u njemu našla samo gospodara i bunim se, Sire. Moja majka neće ništa o tome saznati, vi koga poštujem i koga… volim…

Kralj uzdrhta; nijedan glas mu nije bio tako prijatan.

— Vi, Sire, kažem, koji znate sve, pošto ste ovamo došli, vi ćete me možda razumeti. Da vi niste došli, došla bih ja kod vas. Želim da mi dozvolite da slobodno otputujem. Prepuštam vama koji ste tako obazrivi, vama koji ste u pravom smislu reči čovek, da me opravdate, i da me štitite.

— Sestro! Sestro! — prošaputa kralj koji prignu glavu zbog teškog udarca koji mu je bio nanesen, da li ste dobro razmislili o ogromnim teškoćama na koje će naići ovo što imate nameru da učinite.

— Sire, mene ne rukovodi razum, već srce. Kad me neko napadne, ja se instinktivno branim, i to je sve.

— Ali, šta su vam učinli? Recite.

Princeza je, kao što vidimo, ovim veštim postupanjem svojstvenim ženama, uspela da izbegne svaki prekor, i da sad ona učini još ozbiljniji; i ona koja je bila optužena, posta tužilja. To je nepobitni dokaz da je neko kriv; ali ovu očiglednu krivicu žene, i one najmanje vešte, umeju da iskoriste da bi pobedile.

Kralj i ne primeti da je došao kod nje da joj kaže: „Šta ste učinili mome bratu?” I da je samo rekao:

— Šta su vam učinili?

— Šta su mi učinili? — odvrati Gospođa. — Oh, treba biti žena pa to razumeti, Sire: naterali su me da plačem.

I prstom, koji je bio neuporedivo lep i sedefasto beo, ona pokaza sjajne oči pune suza, i opet poče da plače.

— Sestro, preklinjem vas, — reče kralj — prilazeći da uzme njenu vlažnu i drhtavu ruku koju ona spusti u njegovu.

— Sire, prvo su me lišili prisustva jednog prijatelja moga brata. Milord de Bakingam je za mene bio prijatan gost, veseo zemljak koji je poznavao moje navike, rekla bih, skoro drug, toliko smo dana proveli zajedno sa ostalim našim prijateljima na mom lepom jezeru u Sent-DŽemsu.

— Ali, sestro, Bakingam je bio zaljubljen u vas?

— To je samo izgovor! Ima li to važnosti da li je g. de Bakingam bio zaljubljen u mene ili nije — reče ona ozbiljno. — Da li zaljubljen čovek može da bude opasan za mene?… Ah, Sire, nije dovoljno da vas jedan čovek voli.

I ona se nasmeši tako nežno i tako ljupko, da kralj oseti kako mu srce lupa i zastaje u grudima.

— Ali ako je moj brat bio ljubomoran? — prekide je kralj.

— Dobro, slažem se s tim, to je jedan razlog; i oterali su g. de Bakingama.

— Oterali!… Oh, ne!

— Izgnali, udaljili, naterali da ode, ako više volite da tako kažem, Sire; jedan od najvećih plemića u Evropi bio je prisiljen da ode sa dvora kralja Francuske, Luja XIV, kao neka skitnica, zbog jednog nežnog pogleda, ili jedne kite cveća. To je malo dostojno jednog dvora koji se smatra kao najugledniji… Oprostite, Sire, zaboravljam da govoreći tako, napadam vašu neprikosnovenu vlast.

— Boga mi ne, sestro, nisam ja oterao g. de Bakingama… On se meni mnogo sviđao.

— Niste ga vi oterali? — reče prepredeno Gospođa — Ah, utoliko bolje!

I ona tako izgovori ono utoliko bolje, kao da je mesto tih reči kazala utoliko gore. Zatim nasta ćutanje od nekoliko trenutaka.

Ona nastavi:

— Kad je g. de Bakingam otišao… sad znam zašto i zbog koga… mislila sam, da ću opet biti mirna… ali ne… Eto, Gospodin je našao drugi povod, eto…

— Eto, — reče kralj veselo — drugi se pojavio. I to je prirodno; vi ste lepi, Gospođo; uvek ćete biti voljeni.

— Onda, — uzviknu princeza — živeću usamljena. Oh, to baš i žele, to mi baš i spremaju; ali ne, više volim da se vratim u London. Tamo me svi poznaju, cene me. Imaću svoje prijatelje, a neću se bojati da će ih nazivati mojim ljubavnicima. Fuj! To je nedostojno sumnjičenje i to od strane jednog plemića! Oh! Gospodin je sasvim izgubio u mojim očima otkako sam ga upoznala, otkako sam uvidela da tiraniše ženu.

— De, de, krivica moga brata je samo u tome što vas voli.

— Što me voli! Gospodin mene voli? Ah, Sire!

I ona se grohotom nasmeja.

— Gospodin neće nikad voleti neku ženu, — reče ona — Gospodin isuviše voli sebe samog; da, i na moju nesreću, Gospodin je najgora vrsta ljubomornih: ljubomoran iako ne voli.

— Priznajte, međutim, — reče kralj, koji se sve više zagrevao za ovaj živ i raznoliki razgovor — priznajte da vas de Giš voli.

— Ah, Sire, ja to ne znam.

— Vi ste to morali primetiti. Čovek koji voli, oda se.

— G. de Giš se nije odao.

— Sestro, sestro vi branite g. de Giša.

— Ja! Šta vam pada na pamet; ja? Oh, Sire, samo je nedostajalo mojoj nesreći da vi počnete da me sumnjičite.

— Ne sumnjičim vas, gospođo, ne, — odgovori brzo kralj — nemojte se žalostiti. Oh, vi plačete! Preklinjem vas, umirite se.

Ona je međutim, plakala; krupne suze su kapale na njene ruke. Kralj uze jednu njenu ruku i popi jednu suzu.

Ona ga pogleda tako tužno i tako nežno, da ga to uzbudi do dna srca.

— Vi ne osećate ništa za de Giša? — reče on sa više zabrinutosti nego što to dolikuje posredniku.

— Ali ništa, ništa.

— Onda mogu da umirim svog brata.

— Eh, Sire, njega ništa ne može da umiri. Nemojte, dakle, verovati da je ljubomoran. Gospodin ima rđave savetodavce, Gospodin ima tu osobinu da je uvek nespokojan.

— Čovek može da bude nespokojan kad ste vi u pitanju.

Gospođa obori oči i ućuta. Kralj učini to isto. On je još držao njenu ruku.

Izgledalo je da je ovo ćutanje od nekoliko trenutaka trajalo čitav vek.

Gospođa polako izvuče svoju ruku. Sad je bila sigurna da će uspeti. Pobeda je bila njena.

— Gospodin se žali — reče bojažljivo kralj — da više uživate u društvu i razgovoru nasamo neke druge osobe, nego u njegovom društvu i razgovoru sa njim.

— Sire, Gospodin provodi sve svoje vreme ogledajući se i pripremajući u potaji sa g. vitezom de Lorenom kako da kleveta žene.

— Oh, vi malo preterujete.

— Kažem onako kako je. Obratite i vi pažnju. Videćete, Sire, da sam u pravu.

— Obratiću pažnju, ali kakvo zadovoljenje treba da dam svom bratu?

— To što ću ja otići.

— Vi to stalno ponavljate! — uzviknu nesmotreno kralj, kao da se od pre deset minuta mogla dogoditi takva promena, da zbog toga Gospođa iz osnova promeni svoje mišljenje.

— Sire, ovde ne mogu više biti srećna, — reče ona. — G. de Giš smeta Gospodinu. Hoćete li i njemu narediti da ode?

— Ako bude potrebno, zašto da ne? — odgovori Luj XIV smešeći se.

— Lepo! A posle g. de Giša?… za kim ću uostalom žaliti, unapred vam to kažem, Sire.

— A, žalićete za njim?

— Svakako on je prijatan, gaji prema meni prijateljstvo, ume da me razonodi.

— Ah, kad bi vas Gospodin čuo! — reče kralj uvređen. — Znate li da ne bih uzeo na sebe da vas pomirim, ne bih čak ni pokušao.

— Sire, možete li u ovom trenutku da sprečite Gospodina da ne bude ljubomoran na ma koga? A ja znam da g. de Giš nije ma ko.

— Opet! Opominjem vas da ću, kao dobar brat, omrznuti g. de Giša.

— Oh, Sire, — reče Gospođa — nemojte voleti ili mrzeti one koje i Gospodin voli ili mrzi. Budite i dalje kralj; to će biti bolje i za vas i za sve ostale.

— Vi ste jedna dražesna podrugljivica, gospođo, i razumljivo mi je što vas i oni koje ismevate obožavaju.

— I zato se i vi, Sire, koga bih želela da imam za branioca, pridružujete onima koji me proganjaju — reče Gospođa.

— Ja vas proganjam? Sačuvaj me bože od toga!

— Onda, — nastavi ona čežnjivo — odobrite mi ono što tražim.

— Šta vi tražite?

— Da se vratim u Englesku.

— Oh, to nikako! Nikako! — uzviknu Luj XIV.

— Ja sam, dakle, zatočenica?

— U Francuskoj, da.

— Šta onda treba da radim?

— Pa lepo, sestro, reći ću vam.

— Slušam pokorno Vaše veličanstvo.

— Umesto da uživate malo nepromišljeno u tom prisnom druženju, umesto da nas plašite tom svojom namerom da živite usamljeni, budite uvek sa nama, ne odvajajte se od nas, živimo u porodici. Istina je da je g. de Giš prijatan; ali, najzad, ako nemamo njegovu duhovitost…

— Ah, Sire, vi vrlo dobro znate da sad izigravate skromnost.

— Ne, kunem vam se. Iako je neko kralj, on ipak može sam da osetim da ima manje izgleda da se dopadne nego ovaj ili onaj plemić.

— Mogu se sigurno zakleti da ne mislite tako kako govorite, Sire.

Kralj nežno pogleda Gospođu.

— Hoćete li da mi obećate jednu stvar? — reče on.

— Koju?

— Da više nećete uzaludno gubiti vreme koje ste dužni da posvetite nama, provodeći ga u svojoj sobi sa stranim osobama. Hoćete li da sklopimo savez za odbranu i napad zajedničkog neprijatelja?

— Savez sa vama, Sire?

— Zašto da ne? Zar nste i vi jedna sila?

— Ali, Sire, da li ste sasvim veran saveznik?

— Videćete, gospođo.

— A od koga dana će početi da važi taj savez?

— Od danas.

— Hoću li ja da sastavim tekst ugovora?

— To bi bilo vrlo dobro.

— I vi ćete ga potpisati?

— Zatvorenih očiju.

— Oh, Sire, onda vam obećavam čuda; vi ste zvezda vodilja dvora, i kad se pojavite preda mnom…

— Šta će onda biti?

— Sve će zablistati.

— Oh, gospođo, gospođo, — reče Luj XIV — vi znate da ste vi izvor svake svetlosti, i to što sam ja uzeo za geslo sunce, samo je amblem.

— Sire, vi laskate svojoj saveznici; znači, dakle, da hoćete da je obmanete — reče Gospođa preteći kralju svojim nestašnim prstićem.

— Kako! U trenutku kad vas ja uveravam u svoja nežna osećanja, vi mislite da hoću da vas obmanem.

— Da.

— A zbog čega sumnjate?

— Zbog jedne stvari.

— Jedne jedine?

— Da.

— Koje? Biću jako nesrećan, ako ne budem mogao da savladam tu jedinu stvar.

— Ta stvar nije u vašoj moći, Sire, čak ni u božjoj.

— A koja je to stvar?

— Prošlost.

— Gospođo, ne razumem vas — reče kralj, baš zato što beše sasvim dobro razumeo.

Princeza ga uze za ruku.

— Sire, imala sam nesreću da vam se tako dugo ne sviđam, da danas imam skoro pravo da se pitam kako ste mogli da me primite za snahu.

— Niste mi se sviđali! Vi mi se niste svideli?

— Hajde, nemojte poricati.

— Dozvolite.

— Ne, ne, ja se sećam.

— Naš savez važi od danas, — uzviknu kralj sa usrdnošću koja nije bila pritvorna — vi dakle nećete više misliti na prošlost, a isto tako ni ja, ali ja mislim na sadašnjost. Ja je imam pred sobom, evo je; pogledajte.

I on odvede princezu do jednog ogledala, u kome ona vide sebe, porumenelu i lepu da bi i svetac podlegao njenim dražima.

— Svejedno, — prošaputa ona — to neće biti dugotrajan savez.

— Treba li da se zakunem? — upita kralj, opijen ovim razgovorom, kojim su se čula naslađivala.

— Oh, ne odbijam čvrstu zakletvu, — reče Gospođa — onda čovek oseća neku prividnu sigurnost.

Kralj kleče na jednu kamenu ploču i uze Gospođinu ruku.

Ona mu, sa jednim osmehom koji slikar ne bi mogao da naslika, a pesnik ne bi mogao da zamisli, pruži obe ruke u koje on spusti svoje vrelo čelo.

Ni on ni ona ne mogadoše da izuste nijednu reč.

Kralj oseti da Gospođa povlači ruke blago mu dodirujući obraze.

On odmah ustade i iziđe iz njenih odaja.

Dvorani primetiše da je crven u licu i iz toga zaključiše da je scena morala biti burna.

Ali vitez de Loren požuri da kaže:

— Oh, ne, gospodo, budite spokojni. Kad je njegovo veličanstvo kralj ljut, on je bled.

CVIII

SAVETODAVCI

Kada je kralj izišao od Gospođe bio je tako uzbuđen da je i sam sebi teško mogao da objasni šta je razlog tome.

I zaista, nemoguće je objasniti tajnu igru onih čudnih privlačnosti koje se iznenada i bez razloga razbukte u dva srca, predodređena za uzajamnu ljubav, i to pošto su provela mnoge godine u najvećem duševnom miru i ne osećajući ništa jedno za drugo.

Zašto je Luj ranije prezirao i skoro mrzeo Gospođu? Zašto je sada nalazio da je ta ista žena tako lepa, tako dostojna da je čovek želi, zašto se toliko, ne samo bavio njome već je i neprestano na nju mislio? Zašto je najzad Gospođa, čiji su pogled i misli bili upereni na drugu stranu, zašto je ona od pre osam dana pokazivala prema kralju izvesnu naklonost usled koje se moglo pretpostaviti da neka veća prisnost postoji među njima.

Ne treba misliti da je Luj spremao u sebi neki plan da bi je zaveo: veza između Gospođe i njegovog brata bila je, ili mu je bar izgledala nepremostiva prepreka; on čak nije ni mislio na tu prepreku, i tako nije mogao ni da bude svestan da ona postoji. Ali kada se nađemo na strmom putu onih strasti kojima se srce raduje, na koji nas mladost navodi, niko ne može da kaže gde će se ono zaustaviti, pa čak ni onaj koji je unapred ocenio sve izglede na uspeh ili neuspeh.

A Gospođina naklonost prema kralju može se lako objasniti: ona je bila mlada, volela je da se dopadne, i strašno je želela da pobuđuje divljenje.

Ona je bila jedna od onih priroda koje se naglo i silno oduševe, i koja bi, da je na pozornici, prešla preko usijanog ugljevlja da bi gledaocima izmamila uzvike divljenja.

Nije dakle bilo, čudno što je po redu postupnosti Bakingam prvi obožavao Gospođu, a zatim, posle njega, de Giš koji je vredeo više od njega makar samo zbog toga što je imao jedno veliko preimućstvo koje žene mnogo cene: draž novine; nije dakle bilo čudno, rekli smo, što je princezino samoljublje otišlo tako daleko da zaželi da joj se divi kralj, koji je bio ne samo prvi čovek u kraljevini već i jedan od najlepših i najduhovitijih ljudi.

Što se tiče iznenadne Lujeve ljubavi prema njegovoj snasi, fiziologija bi za tu pojavu dala opšte poznata objašnjenja, a priroda bi to objasnila nekom tajanstvenom srodnošću. Gospođa je imala najlepše crne, Luj najlepše plave oči na svetu. Gospođa je bila vesela i otvorena, Luj je bio setan i povučen. Ove dve tako suprotne prirode, kojima je sudbina odredila da se sretnu na jednom polju koje je za oboje bilo podjednako zanimljivo, oduševile su se jedna drugom kada su njihove suprotne osobine došle u dodir. Kada se Luj vratio u svoje odaje, bio je svestan da je Gospođa najprivlačnija žena na dvoru. Kada je Gospođa ostala sama razmišljala je, sva radosna, da je učinila na kralja jak utisak.

Ali to osećanje nije imalo na nju uticaja, dok je ono moralo neizostavno delovati na kralja, i to svom žestinom svojstvenom lako zapaljivom duhu ovog mladog čoveka, ovog mladog čoveka koji je imao samo da izrazi svoje želje, pa da one budu ispunjene.

Pre svega kralj saopšti Gospodinu da je svuda uspostavljen mir: da Gospođa gaji prema njemu najveće poštovanje, najiskreniju naklonost; ali da je ona po prirodi ohola, čak i nepoverljiva, i da njenu osetljivost treba brižljivo štedeti. Gospodin odgovori slatko-kiselim tonom, kojim je uvek govorio sa svojim bratom, da ne može sebi objasniti preosetljivost jedne žene čijem ponašanju, po njegovom mišljenju, može ponešto da se zameri; i da, ako neko ima pravo da se oseti uvređenim, to pravo njemu, Gospodinu, neosporno pripada.

Na to kralj odgovori prilično plahovito, čime je pokazao koliko naklonosti oseća prema svojoj snasi:

— Gospođa je, hvala bogu, iznad toga da neko može da je osuđuje.

— Da, slažem se, — reče Gospodin — neko drugi, ali pretpostavljam da ja to mogu da činim.

— Pa lepo, — reče kralj — vama brate, reći ću da Gospođino ponašanje ne zaslužuje da ga vi osuđujete. Da, bez sumnje ona je vrlo neoprezna i vrlo čudna mlada žena, ali ona ispoljava najlepša osećanja. Engleski karakter nije uvek najbolje shvaćen u Francuskoj, brate, i englesko slobodno ponašanje začudi ponekad one koji ne znaju koliko čednosti ima u toj slobodi.

— Ah! — reče Gospodin, osećajući se sve niše i više uvređen. Pošto Vaše veličanstvo prašta mojoj ženi, koju ja optužujem, onda ona nije kriva i ja nemam ništa više da kažem.

— Brate, — odvrati živo kralj, koji je čuo kako mu glas savesti tiho šapuće da je možda Gospodin pomalo u pravu — brate, ono što kažem, i naročito ono što radim, činim zbog vaše sreće. Čuo sam da ste se žalili da Gospođa ne pokazuje prema vama ni dovoljno poverenja ni dovoljno obzira i ja nisam hteo da vaše nespokojstvo i dalje traje. Spada u moju dužnost da bdim nad vašim domom isto kao i nad domom nekog od mojih najiskrenijih podanika. Ja sam dakle video sa najvećim zadovoljstvom da vaš strah nije osnovan.

— A zatim, — nastavi Gospodin upitnim tonom, gledajući svoga brata pravo u oči — ono što je Vaše veličanstvo utvrdilo odnosno Gospođe, a ja se klanjam pred Vašom kraljevskom mudrošću, jeste li isto to proverili i za one koji su bili uzrok sramote zbog koje se ja žalim?

— U pravu ste, brate, — reče kralj — obavestiću se.

Ove su reči sadržavale istovremeno i naređenje i utehu. Princ to oseti i povuče se.

Luj ode ponovo kod svoje majke; osećao je da mu je potreban oproštaj, potpuniji od onoga koji mu je dao njegov brat.

Ana Austrijska nije imala razloga da se prema de Gišu pokaže tako milostiva kao prema Bakingamu.

Čim je Luj počeo da govori, ona vide da on nije sklon da bude strog, i zato se ona pokaza stroga.

To je bilo lukavstvo kojim bi se kraljica obično poslužila da bi saznala istinu.

Ali Luj nije više bio novajlija; skoro je već godinu dana bio kralj. Za tu godinu imao je vremena da nauči da prikriva svoja osećanja.

Slušajući Anu Austrijsku, puštajući je da otkrije sve svoje misli, odobravajući joj samo pogledom ili pokretom, on je stekao uverenje, po nekom dubokom pogledu, po nekom veštom nagoveštaju, da je kraljica, koja je bila tako pronicljiva kada je u pitanju udvaranje, ako ne pogodila, a ono naslutila njegovu slabost prema Gospođi.

Od svih njegovih pomagača Ana Austrijska je trebalo da bude najvažnija; od svih njegovih neprijatelja Ana Austrijska bi bila najopasnija.

Luj dakle promeni taktiku.

On je optuživao Gospođu, praštao Gospodinu, slušao šta njegova mati kaže o de Gišu, kao što je slušao šta je ona govorila o Bakingamu.

Zatim, kada vide da ona veruje da je odnela nad njim potpunu pobedu, on ode od nje.

Ceo dvor, to jest svi ljubimci i svi ostali dvorani — a oni su bili mnogobrojni pošto je tu bilo pet gospodara — okupiše se uveče na probi baleta.

Jadni de Giš ispunio je sve to vreme primajući posete.

Među tim posetama bila je jedna kojoj se koliko nadao, toliko je se i plašio. To je bila poseta viteza de Lorena. Oko tri sata posle podne vitez de Loren uđe kod de Giša.

Njegov je izgled bio veoma ohrabrujući. Gospodin je, reče on de Gišu, bio odlično raspoložen i ne bi se reklo da je i najmanji oblačak prešao preko bračnog neba.

Uostalom Gospodin nije bio nimalo zlopamtilo.

Već vrlo davno na dvoru, vitez de Loren beše ustanovio da je od dvojice sinova Luja HIII, Gospodin bio onaj koji je nasledio kolebljiv, neodlučan karakter svoga oca; dobar na mahove, rđav u suštini, on ustvari nije bio dobar prijatelj.

On je naročito hrabrio de Giša dokazujući mu da će Gospođa vrlo brzo uspeti da vlada svojim mužem, i da će prema tome Gospodinom vladati onaj koji bude uspeo da vlada Gospođom. Na šta de Giš, koji je bio veoma nepoverljiv i koji beše potpuno sačuvao prisustvo duha, odgovori:

— Da, viteže, ali ja mislim da je Gospođa veoma opasna.

— Po čemu?

— Po tome što je videla da Gospodin po svojoj prirodi ne oseća veliku strast prema ženama.

— To je istina — reče vitez de Loren smejući se.

— A onda…

— Pa šta?

— Pa eto! Gospođa bira prvog kog stigne i ukazuje mu svoju naklonost da bi svoga muža ponovo privukla pomoću ljubomore.

— Duboka misao, duboka! — uzviknu vitez.

— Tačna! — odgovori de Giš.

A ni jedan ni drugi nije rekao šta misli. U trenutku kada je tako napadao Gospođinu narav, on ju je iz dubine duše molio za oproštaj.

Vitez, diveći se pronicljivosti de Gišovoj vodio ga je zatvorenih očiju prema ponoru.

De Giš ga tada otvorenije upita kakav je utisak izazvala jutrošnja scena, i kakav je još ozbiljniji utisak izazvala ona scena za vreme večere.

— Ali, već sam vam rekao da su se tome smejali, — odgovori vitez de Loren — a naročito Gospodin.

— Međutim, — reče bojažljivo de Giš — pričali su mi o nekakvoj kraljevoj poseti Gospođi.

— Pa to je baš i bilo zbog toga; jedino se Gospođa nije smejala i kralj je svratio kod nje da je nasmeje.

— Tako da…?

— Tako da ništa nije izmenjeno u rasporedu za današnji dan.

— I biće večeras proba baleta?

— Svakako.

— Vi ste u to sasvim sigurni?

— Potpuno siguran.

Dok su dva mlada čoveka razgovarali, Raul uđe zabrinut.

Opazivši ga, vitez koji je osećao prema njemu, kao uostalom prema svakom čoveku plemenitog karaktera, neku potajnu mržnju, diže se.

— Vi mi dakle savetujete?… — upita de Giš viteza.

— Savetujem vam, dragi grofe, da mirno spavate.

— A ja, de Gišu, — reče Raul — ja ću vam dati sasvim suprotan savet.

— Koji, prijatelju?

— Da pojašete svoga konja i da otputujete na jedan od svojih poseda; kada stignete tamo, ako hoćete da poslušate vitezov savet, spavajte mirno i onoliko koliko vam bude prijatno.

— Kako, da ode? — uzviknu vitez praveći se da se čudi — A zašto da de Giš ode?

— Zato što, a nemoguće je da vi to ne znate, naročito vi, zato što već svi govore o nekoj sceni koja se izgleda dogodila između Gospodina i de Giša.

De Giš preblede.

— Nije tačno, — odgovori vitez — nije tačno, rđavo ste obavešteni, gospodine de Braželone.

— Ja sam, naprotiv, bio odlično obavešten, gospodine, — odgovori Raul — i savet koji dajem de Gišu, prijateljski je savet.

Dok su o tome raspravljali, de Giš pomalo utučen, gledao je čas jednog čas drugog savetodavca.

On je osećao u dubini duše da se nešto vrlo značajno po ceo njegov život odigrava u ovom trenutku.

— Je li, — reče vitez obraćajući se grofu — je li, de Gišu, da scena nije bila tako burna kao što misli g. vikont de Braželon, koji uostalom nije bio tamo?

— Gospodine, — odgovori Raul ne popuštajući — bila ona burna ili ne, ja ne govorim baš o samoj sceni, već o posledicama koje ona može imati. Ja znam da je Gospodin pretio, ja znam da je Gospođa plakala.

— Gospođa je plakala? — uzviknu nesmotreno de Giš sklopkvši ruke.

— Ah, nije valjda! — reče smejući se vitez — Ta mi pojedinost nije bila poznata. Vi ste zaista bolje obavešteni nego ja, gospodine de Braželone.

— I budući da sam bolje obavešten, ja navaljujem da de Giš ode.

— Ali ne, opet ponavljam, gospodine vikonte, žaleći što vam protivurečim, nepotrebno je da ode.

— Hitno je.

— Ali, hajde recite, zašto da ode?

— Ali kralj! Kralj?

— Kralj! — uzviknu de Giš.

— Pa da! Kažem ti, kralj je tu stvar primio k srcu.

— Bože moj! — reče vitez — Kralj voli de Giša, a naročito njegovog oca; razmislite, ako bi grof otišao on bi time priznao da je učinio nešto što je za osudu.

— Kako to?

— Svakako; kada neko beži on to čini zato što je kriv, ili zato što se boji.

— Ili zato što je uvređen, kao čovek koga nepravično optužuju; — reče Braželon — prikažimo stvar ovako: otišao je zato što je uvređen, ništa lakše od toga; reći ćemo da smo učinili sve da ga zadržimo i bar što se tiče vas, nećete slagati. Hajde, hajde, de Gišu! Niste krivi; današnja vas je scena morala uvrediti; otputujte, de Gišu, otputujte.

— Oh! Ne, de Gišu, ostanite, — reče vitez — ostanite baš zato što niste krivi, kao što reče g. de Braželon. Oprostite još jednom, vikonte, ali moje je mišljenje sasvim suprotno od vašeg.

— Slobodni ste da mislite kako hoćete, gospodine, ali skrećem vam pažnju da će to izgnanstvo, koje de Giš bude sam sebi nametnuo, biti kratkotrajno. On će ga prekinuti kada bude hteo, i kada se bude vratio iz jednog dobrovoljnog izgnanstva svi će ga dočekati sa osmehom; dok naprotiv, ako kralj, u jednom trenutku bude rđavo raspoložen, to može da izazove buru za koju se niko neće usuditi da kaže koliko će trajati.

Vitez se osmehnu.

— To je baš ono što ja hoću — prošaputa on tako tiho da ga niko nije mogao čuti.

I u isto vreme on slegnu ramenima.

Taj pokret nije promakao grofu; bojao se da će izgledati, ako napusti dvor, da je to učinio iz straha.

— Ne, ne, — uzviknu on — rešeno je. Ja ostajem, Braželone.

— Proričem ti, — reče tužno Raul — nesreća, velika će ti se nesreća dogoditi, de Gišu.

— I ja sam prorok, ali ne prorok koji proriče nesreću; naprotiv, grofe, ja vam kažem ostanite, ostanite.

— Jeste li sigurni da će se u svakom slučaju održati proba baleta? — upita de Giš.

— Potpuno siguran.

— Pa eto, vidiš li Raule, — nastavi de Giš pokušavajući da se nasmeši; vidiš li, dvor na kome se tako revnosno igra nije mnogo turoban ni mnogo raspoložen za međusobne svađe. — Hajde, priznaj to Raule.

Raul odmahnu glavom.

— Nemam više šta da kažem — odvrati on.

— Ali najzad, — upita vitez, radoznao da sazna na kome je izvoru Raul crpeo obaveštenja za koja je u dubini duše morao da prizna da su tačna — kažete da ste dobro obavešteni, gospodine vikonte; kako biste to bolje bili od mene, koji sam jedan od Gospodinovih najprisnijih prijatelja?

— Gospodine, — odgovori Raul — priklanjam se pred jednom takvom izjavom. Da, vi mora da ste odlično obavešteni, ja to priznajem, i kako jedan častan čovek nije u stanju da kaže ništa drugo osim onoga šta zna, ni da govori drukčije nego što misli, ja neću više govoriti; priznajem se pobeđenim i napuštam borbu.

I zaista, Raul koji je izgledao kao čovek koji traži samo mir, uvali se u jednu široku naslonjaču, a grof pozva svoje sobare da mu pomognu da se obuče.

Vitez je osećao da vreme odmiče i želeo je da ode; ali se bojao da će Raul, kada ostane sam sa de Gišom, nagovoriti ovoga da odustane od svoje namere.

On dakle iskoristi svoje poslednje sredstvo.

— Gospođa će biti divna; — reče on — ona danas proba svoj kostim Pompone⁶⁴.

— Ah, to je istina! — reče grof.

— Da, da, — produži vitez — maločas je u vezi sa tim izdala naređenje. Vi znate, gospodine de Braželone, da kralj ima ulogu Proleća.

— To će biti divno, — reče de Giš — i to je od svih onih koje ste mi dosada dali, najjači razlog da ostanem. Kako ja imam ulogu Vertumna i igram sa Gospođom, ja ne mogu da odem bez kraljevog naređenja, jer bi moj odlazak poremetio izvođenje baleta.

— A ja, — reče vitez — ja imam ulogu samo običnog satira; istina je da sam rđav igrač i da nemam lepe noge. Doviđenja, gospodo. Grofe, ne zaboravite kotaricu sa voćem koju treba da poklonite Pomponi.

— Oh! Budite spokojni, neću ništa zaboraviti — reče de Giš sav oduševljen.

— Siguran sam da sad više neće otići — prošaputa vitez de Loren, izlazeći.

Pošto vitez ode, Raul i ne pokuša da odvrati svoga prijatelja; osećao je da bi to bilo uzalud.

— Grofe, — dodade od svojim tužnim i prijatnim glasom — strašna je i opasna ta ljubav u koju se vi upuštate. Ja vas poznajem; vi preterujete u svemu; ona koju volite ista je takva… Pa dobro! Pretpostavljam za jedan trenutak da i ona vas zavoli…

— Oh, nikada! — uzviknu de Giš.

— Zašto kažete nikada?

— Zato što bi to bila velika nesreća za nas oboje.

— Onda, dragi prijatelju, umesto što vas smatram za razboritog čoveka, dozvolite mi da vas smatram za bezumnika.

— Zašto?

— Jeste li sasvim sigurni, hajde odgovorite iskreno, da ništa ne tražite od one koju volite?

— Oh, da! Sasvim sam siguran.

— Onda je volite izdaleka.

— Kako, izdaleka?

— Pa tako; svejedno je za vas da li je ona pored vas ili nije, kad ništa od nje ne očekujete. Volite njenu sliku, volite uspomenu na nju.

— Raule!

— Volite sen, varku, san; volite ljubav, dajete svojim sanjarijama jedno ime.

— Ah!

— Vi okrećete glavu? Vaše sluge dolaze, neću više ništa reći. U sreći ili u nesreći, računajte na mene, de Gišu.

— Dabome da računam!

— Pa lepo, to je sve što sam imao da vam kažem. Lepo se doterajte, de Gišu, doterajte se tako da budete vrlo lepi. Zbogom.

— Nećete doći na probu baleta, vikonte?

— Ne, moram da posetim nekoga u gradu. Zagrlite me, de Gišu. Zbogom.

Kod kralja je bilo okupljeno društvo.

Najpre kraljica, zatim Gospođa, nekoliko odabranih dvorskih dama, priličan broj dvorana isto tako odabranih, očekujući početak baleta, razgovarali su kao što se u ono vreme umelo da razgovara.

Nijedna od pozvanih dama ne beše obukla svečano odelo, kao što je vitez de Loren to kazao; ali se mnogo razgovaralo o bogatim i vešto načinjenim ukrasima za balet polubogova, za koje su dali nacrt razni slikari. Tako su nazivali kraljeve i kraljice čiji je Panteon⁶⁵ imao da postane Fontenblo.

Gospodin stiže, noseći u ruci crtež koji je prikazivao ličnost koju je on imao da predstavlja. Čelo mu je bilo još pomalo namršteno; on pozdravi mladu kraljicu i svoju majku sa mnogo otmenosti i nežnosti. On pozdravi Gospođu skoro osorno i okrete joj leđa. Svi primetiše ovo hladno ponašanje prema njoj.

De Giš uteši princezu pogledom punim ljubavnog plama, a Gospođa, moramo to reći, odgovori mu još vatrenijim pogledom.

Moramo reći da de Giš nikada nije bio lepši; Gospođin pogled kao da beše ozario lice sina maršala de Gramona. Kraljeva snaha je osećala da joj preti bura; ona je isto tako osećala da je u toku ovoga dana, koji je bio ispunjen tolikim događajima, bila nepravična prema onome koji ju je voleo tako žarkom i tako strasnom ljubavlju, i da je prema njemu učinila skoro teško neverstvo.

Izgledalo joj je da je došao trenutak da položi računa jadnom, žrtvovanom mladiću o svom jutrašnjem nepravičnom postupku. Gospođino srce beše tada progovorilo, i to u Gišovu korist. Ona je iskreno žalila grofa, grof je dakle zauzeo prvo mesto u njenom srcu.

Nije više bio u pitanju ni Gospodin, ni kralj, ni milord de Bakingam. U ovom trenutku de Giš je imao prevagu nad svima.

Međutim i Gospodin je bio vrlo lep, ali se nije mogao porediti sa grofom. To je poznato, sve žene to kažu, uvek postoji ogromna razlika između lepote voljenog čoveka i muža.

Dakle, u sadašnjoj situaciji, posle Gospodinovog ispada, posle onog učtivog i nežnog pozdrava upućenog mladoj kraljici i kraljici majci, posle onog brzog i osionog pozdrava upućenog Gospođi, a koji su svi dvorani primetili, svi ti razlozi, kažemo, davali su na ovom skupu voljenom čoveku prevagu nad suprugom.

Gospodin je bio isuviše važna ličnost da bi obratio pažnju na ovu sitnicu. Nema sigurnijeg merila koje bi potvrdilo nižu vrednost jednog čoveka, nego kada taj čovek čvrsto veruje da vredi više od ostalih.

Kralj stiže. Svi su hteli da pogode iz njegovog pogleda šta će se dogoditi, iz tog pogleda koji je počinjao da potresa svet kao obrva Jupitera Gromovnika.

Lujev pogled nije bio žalostan kao pogled njegovog brata; on je zračio.

Pošto je pregledao većinu crteža, koje su mu sa svih strana pokazivali, on je davao savete ili je stavljao izvesne primedbe, i jednom svojom reči činio je ljude srećnim ili nesrećnim.

Najedanput, dok se ispod oka smešio na Gospođu, on primeti kako princeza i grof izmenjuju tajne poglede.

Kralj se ugrize za usnu a zatim, prilazeći princezama, reče samo ove beznačajne reči:

— Gospođe, primio sam vest da je u Fontenblou sve spremljeno prema mojim naređenjima.

Među prisutnima se začu zadovoljno šaputanje. Kralj pročita na svima licima žarku želju da budu pozvani na svečanost.

— Poći ću sutra — dodade on.

Među prisutnima je vladala duboka tišina.

— I pozivam — završi kralj — ličnosti koje su oko mene da se spreme da pođu sa mnom.

Osmeh ozari sva lica. Jedino se na Gospodinovom licu i dalje videlo da je rđavo raspoložen.

Tada počeše redom da prolaze, ispred kralja i gospođa, dvorani koji behu pohitali da se zahvale njegovom veličanstvu na velikoj časti koja im ovim pozivom beše ukazana.

Kada de Giš dođe na red, kralj mu reče:

— Ah, gospodine, vas nisam video!

Grof se pokloni, Gospođa preblede.

De Giš se baš spremao da zahvali kada mu kralj reče:

— Grofe, sada je vreme druge setve. Siguran sam da će vaši zakupci u Normandiji biti zadovoljni da vas vide na vašim imanjima.

Pošto mu je naneo ovako težak udar, kralj okrete leđa nesrećnom grofu.

Sada de Giš preblede; on pođe dva koraka prema kralju, zaboravljajući da se sa njegovim veličanstvom govori samo onda kada vam se ono obrati.

— Možda sam rđavo razumeo — prošaputa on.

Kralj malo okrete glavu, pogleda ga onim hladnim i ukočenim pogledom koji prodire kao mač u srce onih koji su pali u nemilost.

— Kazao sam, na vašim imanjima — ponovi on polako reč po reč.

Hladan znoj obli grofovo čelo, ruke mu se otvoriše i on ispusti šešir koji je držao između svojih drhtavih prstiju.

Luj potraži pogled svoje majke kao da je hteo da joj pokaže da je on gospodar. On potraži pogled svoga brata koji je likovao, kao da je hteo da ga upita da li je zadovoljan osvetom.

Najzad on zaustavi svoj pogled na Gospođi.

Princeza se smešila i razgovarala sa gospođom de Noaj.

Ona ne beše ništa čula, ili bolje reći, pretvarala se da nije ništa čula.

Vitez de Loren gledaše takođe, dugo i neprijateljski, onim pogledom koji izgleda da daje pogledu čoveka snagu poluge kada ona podiže, istrže i odbacuje ono što joj stoji na putu.

G. de Giš osta sam u kraljevoj sobi; svi behu neprimetno iščezli; nesrećnom čoveku sve je igralo pred očima.

Najedanput se on otrže od očajanja koje beše njime ovladalo i otrča pravo u svoj stan, gde ga je Raul još čekao, jer je uporno verovao u svoja mračna predosećanja.

— Šta je? — prošaputa on, videći svoga prijatelja kako ulazi gologlav, unezveren, posrćući.

— Da, da, to je istina, da…

I de Giš nije mogao da produži; on pade sav iscrpen na jastuke.

— A ona?… — upita Raul.

— Ona! — uzviknu nesrećni mladić podižući uvis pesnicu zgrčenu od gneva — Ona…

— Šta ona kaže?

— Kaže da joj haljina dobro stoji.

— Šta ona radi?

— Smeje se.

I jadni prognani mladić poče grčevito da se smeje tresući se celim telom. Odmah zatim pade nauznak. Bio je satrven.

CIX

FONTENBLO

Od pre četiri dana sve što je moglo da ushiti i da očara steklo se u prekrasnim vrtovima Fontenbloa, koji se beše pretvorio u mesto najvećih uživanja.

G. Kolber nije znao šta će pre… Ujutru je sračunavao koliko je potrošeno za tu noć; preko dana je imao posla oko programa, proba, primanja u trupu, isplata.

G. Kolber beše prikupio četiri miliona i raspoređivao ih je štedeći vrlo vešto.

Zgranjavao se zbog izdataka koje nameće mitologija. Svaki šumski bog, svaka šumska nimfa koštali su sto livri na dan. Odelo je stajalo tri stotine livri.

Izdaci za barut i sumpor, koji su trošeni za vatromet, išli su do hiljadu livri za jednu noć. Sem toga, svečano osvetljavanje jezerca u parku stajalo je za jedno veče trideset hiljada franaka.

Svečanosti su bile veličanstvene. Kolber je bio presrećan.

Viđao je svaki čas Gospođu i kralja kada su odlazili u lov, ili kada su primali fantastične ličnosti; te svetkovine, na kojima je Gospođa blistala svojom duhovitošću i kralj svojim izdašnostima, priređivane su već petnaest dana.

Gospođa, glavna ličnost tih svečanosti, odgovarala je na pozdrave svih izaslanstava ovih nepoznatih naroda, Garamanta, Skita, Hiperborejaca, Kavkazaca, i Patagonaca koji kao da su nicali iz zemlje da je pozdrave, i svakom predstavniku tih naroda kralj bi poklanjao neki dragi kamen ili kakav skupoceni nameštaj.

Tada bi izaslanici upoređivali, u manje ili više smešnim stihovima, kralja sa Suncem, gospođu sa Febom, njegovom sestrom, a kraljicu ili Gospodina nije niko ni pominjao, kao da se kralj oženio gospođom Anrijetom od Engleske a ne Marijom-Terezom od Austrije.

Srećni par držao se za ruke, stežući skoro neosetno jedan drugom prste, napajao se onim tako opojnim i tako prijatnim pićem koje se zove laskanje, a kome mladost, lepota, moć i ljubav daju još više draži.

Svako se u Fontenblou čudio kako je Gospođa za tako kratko vreme stekla toliki uticaj na kralja.

Svako je govorio u sebi da je Gospođa u stvari kraljica.

I zaista, kralj je svakom svojom misli, svakom svojom reči, svakim svojim pogledom jasno izražavao ovu čudnu istinu.

U Gospođinim očima tražio je šta treba da radi, u njenom pogledu nalazio je podstrek, a bio je zanesen od sreće kad bi ga Gospođa udostojila jednim osmehom.

Da li se i Gospođa zanosila zbog svoje moći, videći ceo svet pred svojim nogama? Ona ni sama to nije umela da kaže; ali je znala da ne želi ništa više i da je potpuno srećna.

Gospodin, umesto da bude druga ličnost u kraljevini, beše u stvari postao treća, jer je po kraljevoj volji taj red bio poremećen.

Sada je bilo još mnogo gore nego kada je de Giš čežnjivo svirao u gitaru kod Gospođe. Tada je Gospodin imao bar to zadovoljstvo što ga se plašio onaj koji mu je smetao.

Ali otkako je otišao neprijatelj koga su on i kralj zajedno oterali, Gospodin je nosio na svojim plećima jaram koji je bio mnogo teži od pređašnjeg.

Svake večeri Gospođa se vraćala premorena.

Jahanje, kupanje u Seni, predstave, ručkovi u šumi ispod drveća, igranke na obali velikog kanala, koncerti, — sve bi to bilo dovoljno da satre ne ovako vitku i slabu ženu, već i najsnažnijeg Švajcarca koji služi u zamku.

Istina, kada se radi o igrankama, koncertima i šetnjama, jedna žena je mnogo izdržljivija nego i najsnažnije čedo trinaest kantona.

Ali ma kako da je snaga jedne žene velika, ona ima granica i ne može dugo da izdrži takav način života.

Što se tiče Gospodina, on nije imao čak ni to zadovoljstvo da vidi da se Gospođa bar uveče odriče toga da bude kraljica.

Gospođa je stanovala sa mladom kraljicom i sa kraljicom majkom u kraljevom letnjikovcu.

Samo se po sebi razume da se vitez de Loren nije odvajao od Gospodina i sipao je po kap žuči na svaku ranu koju bi ovaj zadobio; Gospodin je posle de Gišovog odlaska bio sav srećan i podmlađen; međutim trećeg dana po smeštanju dvora u Fontenblo njega ponovo obuze seta.

Ali, dogodi se jednoga dana oko dva sata, da Gospodin, koji beše dockan ustao i koji se još brižljivije nego obično beše spremio i obukao, i koji nije ništa čuo šta je za taj dan bilo određeno, beše rešio da toga dana on okupi svoj dvor i da odvede Gospođu na večeru u Mope, gde je imao lepu poljsku kuću.

On se dakle uputi u letnjikovac gde su stanovale kraljice i uđe, vrlo začuđen što nije sreo nikoga od onih koji bi trebalo da su na službi u dvoru. On sam uđe u odaje.

Jedna vrata levo vodila su u Gospođine odaje, druga desno u odaje mlade kraljice.

U odajama svoje supruge Gospodin je saznao od jedne žene koja se starala o rublju, da su svi otišli u jedanaest sati na Senu da se kupaju, da je to trebalo da bude veliki provod, da su sve kočije čekale na ulazu u park, i da svi behu otišli pre više od jednog sata.

— Dobro je, — pomisli Gospodin — zamisao je srećna, velika je omorina, rado ću se okupati.

On pozva svoje sluge… Niko se ne pojavi.

On pozva nekoga iz Gospođinih odaja, svi behu izišli.

Onda siđe u šupe gde su stajala kola. Jedan mu konjušar saopšti da nema više nijednih lakih kola, nijednih kočija.

On tada naredi da mu se osedlaju dva konja, jedan za njega, drugi za njegovog sobara.

Konjušar mu učtivo odgovori da više nema nijednog konja.

Gospodin, pozeleneo od besa, pope se kod kraljice. Uđe u sobu za molitve Ane Austrijske.

Iz te sobe kroz jednu odškrinutu tešku zavesu on opazi svoju mladu snahu kako kleči pred kraljicom majkom; i izgledalo je da gorko plače.

Niko ga ne beše ni čuo ni video. Polako se približi do odškrinute zavese i oslušnu. Taj bolan prizor beše zagolicao njegovu radoznalost.

Ne samo da je mlada kraljica plakala, ona se i žalila.

— Da, — govorila je ona — kralj me zanemaruje, kralj se bavi samo svojim zadovoljstvima i to zadovoljstvima u kojima ja ne učestvujem.

— Imajte strpljenja, imajte strpljenja, kćeri moja — odvrati Ana Austrijska na španjolskom.

Zatim, opet na španjolskom, ona joj dade još nekoliko saveta, koje Gospodin nije razumeo.

Kraljica na to odgovaraše optužbama, prekidajući ih uzdisajima i suzama; Gospodin je često mogao da razabere reč banos koju je Marija Tereza naglašavala vrlo jetko i srdito.

— Kupanje, — ponavljao je u sebi Gospodin — kupanje. Izgleda da je ljuta zbog kupanja.

I on je pokušavao da veže delove rečenica koje je počinjao da shvata.

U svakom slučaju bilo je lako pogoditi da se kraljica gorko žali i da Ana Austrijska pokušava da je uteši, i da u tome ne uspeva.

Gospodin se bojao da će ga neko zateći da prisluškuje na vratima i namerno se zakašlja.

Obe kraljice se okrenuše.

Gospodin uđe.

Ugledavši princa, mlada kraljica brzo ustade i obrisa suze.

Gospodin je isuviše dobro znao kako treba da se ponaša da bi postavljao pitanja, isuviše je dobro znao šta je učtivost, i zato ni reči ne progovori, već samo pozdravi.

Kraljica majka se ljubazno nasmeši na njega.

— Šta želite sine? — reče ona.

— Ja?… Ništa… — promuca Gospodin; — tražio sam…

— Koga?

— Majko, tražio sam Gospođu.

— Gospođa je na kupanju.

— A kralj? — reče Gospodin glasom od koga kraljica zadrhta.

— I kralj isto tako, i ceo dvor — odvrati Ana Austrijska.

— A vi, gospođo? — reče Gospodin.

— Oh, ja! — reče mlada kraljica — Ja sam bauk za sve one koji se zabavljaju.

— I ja isto tako, kako mi se čini — produži Gospodin.

Ana Austrijska dade samo jedan znak rukom svojoj snahi i ona se povuče briznuvši u plač.

Gospodin se namršti.

— Ovo je neka tužna kuća; — reče on — šta vi o tome mislite, majko?

— Ne… nije… nije, svako ovde traži kako da uživa.

— To je baš ono što čini žalosnim one kojima ta uživanja smetaju.

— Kako vi to kažete, dragi moj Filipe!

— Boga mi, majko, ja to kažem onako kako mislim.

— Izjasnite se; šta je?

— Pitajte moju snahu koja vam je maločas pričala o svojim jadima.

— O svojim jadima… šta?

— Da, ja sam prisluškivao; sasvim slučajno, moram priznati, ali ipak prisluškivao sam… Pa lepo! Isuviše sam dobro čuo kako se moja snaja žali zbog tih čuvenih Gospođinih kupanja.

— Ah! To je glupost…

— Ne, ne, ne, kada čovek plače to nije uvek zato što je lud. Banos je pominjala kraljica; ne znači li to kupanje?

— Ponavljam vam, sine, da je vaša snaja detinjasto ljubomorna.

— U tom slučaju, gospođo, odgovori princ, optužujem sebe vrlo skrušeno da imam istu manu koju i ona.

— I vi, sine?

— Svakako.

— I vi ste isto tako ljubomorni zbog tih kupanja?

— Dabome da jesam!

— Oh!

— Kako! Kralj odlazi na kupanje sa mojom ženom a ne vodi kraljicu? Kako! Gospođa odlazi da se kupa s kraljem a niko me ne udostojava toga da me obavesti. I vi hoćete da moja snaha bude zadovoljna? I vi hoćete da ja budem zadovoljan.

— Ali, dragi moj Filipe, — reče Ana Austrijska — vi govorite koješta; vi ste učinili da g. Bakingam bude oteran; vi ste učinili da g. de Giš bude prognan; da nećete sada da oterate i kralja iz Fontenbloa?

— O, ja ne tražim tako nešto, gospođo — reče jetko Gospodin. — Ali ja mogu da se povučem i ja ću se i povući.

— Ljubomorni ste na kralja! Ljubomorni na svoga brata.

— Ljubomoran sam na svoga brata! Na kralja! Da, gospođo, ljubomoran sam, ljubomoran! Ljubomoran!

— Boga mi, gospodine, — uzviknu Ana Austrijska pretvarajući se da je ljuta — počinjem da verujem da ste ljuti i da ste zaklet neprijatelj moga mira i zato vas ostavljam, pošto nemam načina da se branim od takvih uobraženja.

Kad to reče ona ustade i ostavi Gospodina, koga beše obuzela silna jarost.

Gospodin jednoga trenutka oseti vrtoglavicu; zatim, pošto dođe k sebi, i da bi povratio svu stoju snagu, on ponovo siđe u štalu, ponovo nađe istog konjušara, i ponovo zatraži od njega kočije, ponovo zatraži konja: i kad mu ovaj ponovo odgovori da nema ni konja ni kočije, Gospodin istrže dugačak bič iz ruku jednoga štalskog sluge i poče da goni grešnika oko sporednog dvorišta, udarajući ga snažno bičem, uprkos što je ovaj vikao i izvinjavao se; a zatim sav zadihan, kupajući se u znoju, drhteći od glave do pete, on se vrati u svoje odaje, razbi u paramparčad svoje najlepše predmete za ukras od porcelana, zatim leže u postelju ne skidajući čizme sa mamuzama i vičući:

— U pomoć!

CX

KUPANjE

U Valvenu pod neprobojnim svodovima rascvetalih iva i vrba koje su povijale svoje zelene vrhove i svojim donjim lisnatim granama dodirivale plavu vodu, jedna dugačka i ravna barka sa lestvicama pokrivenim dugim plavim zavesama, služila je kao pribežište Dijanama kupačicama koje su vrebali, čekajući kada će izići iz vode, dvadeset Aktona smelog ponašanja, vatreni i pohotni, koji su trčali unaokolo, po obali reke, obrasloj mahovinom i mirisnim cvećem.

Ali Dijana, čak i čedna Dijana odevena u dugi ogrtač bila je manje čedna, manje nedosežna nego Gospođa koja je bila mlada i lepa kao ta boginja. Jer i pored tunike koju je Dijana nosila, videlo se njeno oblo i belo koleno; i pored čuvenog tobolca videla su se njena široka ramena; dok je međutim jedan dug veo bezbroj puta obavijao Gospođino telo kada su je komorkinje čekale da je obuku zaklanjajući je od najradoznalijih i najprodornijih pogleda.

Kada se ona ponovo pope uz lestvice, pesnici koji su tu bili prisutni — a svi su bili pesnici kada se radilo o Gospođi — dvadeset pesnika koji su trčali unaokolo zaustaviše se i svi uglas povikaše da se to biser a ne kapi vode slivaju sa Gospođinog tela i gube u srećnoj reci.

Kralj koji je bio među tim pesnicima koji su Gospođi u čast pevali te pesme i izražavali joj svoje poštovanje, ućutka one koji su preterivali u svojim hvalama, i koji nikada ne bi prestali da izražavaju svoje oduševljenje, i potera najzad svoga konja, bojeći se da ne povredi čak i ispod svilenih zavesa skromnost žene i dostojanstvo princeze.

Prostor gde se sve to odigravalo naglo se isprazni i duboka tišina zavlada u barci. Po kretanju zavesa, po titranju njihovih nabora, po njihovom lelujanju, naslućivalo se kretanje komorkinja koje su revnosno vršile svoju službu.

Kralj je, smešeći se, slušao razgovore svojih plemića ali se moglo naslutiti, kad bi ga čovek pogledao, da nije obraćao pažnju na njihov razgovor.

I zaista, čim se po zveckanju karika koje su klizile po gvozdenoj šipki za zavese saznalo da je Gospođa obučena i da će boginja da se pojavi, kralj se smesta okrete i potrča obali, i prvi dade primer onima koje je njihova služba ili njihovo zadovoljstvo pozivalo kraj Gospođe.

Mogli su se videti paževi kako žurno stižu vodeći jahaće konje; mogla su se videti kako prilaze prema šatoru, lako otvorena kola koja su dotle stajala u hladu ispod drveća, a zatim čitav roj slugu, nosača, sobarica, koji su za vreme kupanja gospodara razgovarali, iznosili svoje primedbe, svoje kritike, raspravljali o svojim ličnim stvarima, a to je sve bilo neka vrsta dnevnika onoga doba koji je bio brzo zaboravljen, koga se niko više ne seća, čak ni talasi u kome su se ogledale te ličnosti, čuo odjek njihovih reči, talasi koji su bili svedoci svega toga i koje je Gospod bacio u neizmerno prostranstvo, kao što je poslao u večnost one koji su igrali ulogu u tim događajima.

Svi ti ljudi behu zakrčili obe obale reke, a da i ne govorimo o mnoštvu seljaka koje je privukla želja da vide kralja i princezu; sva ta gomila pretvorila se za osam ili deset minuta u najprijatniju gužvu koja se da zamisliti.

Kralj sjaha; svi dvorani pođoše za njegovim primerom; on ponudi ruku Gospođi, čiji se vitki stas isticao u bogatom odelu za jahanje od tanke vunene tkanine protkane srebrom.

Njena još vlažna kosa, crnja nego ugalj, vlažila je njen beo i nežan vrat. Radost i zdravlje blistali su u njenim divnim očima: izgledala je odmorena, snažno i duboko je udisala vazduh, zaklonjena vezenim suncobranom koji je držao jedan paž.

Ništa se nije moglo zamisliti nežnije, ljupkije, dražesnije, od ova dva lika zaklonjena ružičastom senkom suncobrana; kralj, koji se neprestano smešio pokazujući svoje blistavo bele zube, Gospođa, čije su crne oči sijale kao dva alemkamena čiji su se odblesci prelivali kao svila.

Kada Gospođa stiže do svoje divne, potpuno bele andaluzijske kobile koja je možda bila pomalo troma ali koja je imala tako pametnu i tako lepu glavu i u kojoj se tako srećno mešala arapska hrv sa španskom; imala je dug rep koji se vukao po zemlji; kako se Gospođa sporo pela na konja, kralj je obgrli svojim rukama tako da se Gospođine ruke obaviše kao plameni obruč oko pravog vrata.

Luj, odlazeći i nehotice blago dodirnu svojim usnama tu ruku koju ona ne beše sklonila sa njegovog vrata, i pošto je princeza zahvalila kralju, koji joj beše pomogao da uzjaši, svi uskočiše u sedlo.

Kralj i Gospođa skloniše se malo u stranu da propuste kola, konjušare na konjima i glasnike.

Veliki broj konjanika, oslobođeni jarma dvorskih propisa, pustiše svojim konjima na volju i jurnuše za kolima koja su vozila počasne gospođice; svaka od njih je bila sveža kao jedna od onih Orhada koje su okruživale Dijanu i koje proleteše kao vihor, smejući se, čavrljajući i galameći.

Kralj i Gospođa zadržavahu svoje konje da idu korakom.

Iza njegovog veličanstva i princeze, njegove snaje, ali na pristojnom odstojanju, išli su dvorani ozbiljni i želeći da budu tu i da ih kralj vidi, zadržavajući svoje nestrpljive konje, i udešavajući njihov hod prema hodu kraljevog i Gospođinog konja; uživali su u svim slastima i prijatnostima koje pruža opštenje sa duhovitim ljudima koji iznose učtivo i ljubazno stotinu odvratnih kleveta o svojim bližnjim.

Smejući se kratko i prigušeno i stavljajući do znanja izvesne stvari, svojim veselim i pakosnim primedbama, nisu štedeli jadnoga Gospodina, koji je bio odsutan.

Ali su sažaljevali de Giša i uzdisali zbog njegove nesrećne sudbine, i mora se priznati da su ga s razlogom žalili.

Međutim, pošto su kralj i Gospođa pustili svoje konje da se izduvaju i pošto su ponovili stotinu puta sve ono što su dvorani mislili da su morali reći jedan drugome, pođoše lakim lovačkim korakom, i tada se začuše u gustim drvoredima šume odjeci koraka svih ovih jahača.

Posle poverljivih razgovora i reči izgovorenih tihim i tajanstvenim glasom, nastadoše velika galama i smeh; od konjušara na konjima pa do prinčeva, svi su bili veseli, svi počeše da se smeju i da viču. Svrake i sojke pobegoše ispod lelujavih svodova hrastova krešteći iz grla; kukavica prekide svoje jednolično kukanje u dubini šume; zebe i senice poleteše u jatima, dok su jelenovi, srndaći i košute skakali, preplašeni, usred čestara.

Ispred ove gomile koja je ostavljala za sobom trag veselosti, vreve i svetlosti išao je do zamka, ako tako možemo da kažemo, njen sopstveni odjek.

Kralj i Gospođa uđoše u grad pozdravljeni opštim klicanjem gomile.

Gospođa pohita da potraži Gospodina. Ona je nesvesno osećala da je on isuviše dugo ostao izvan te opšte veselosti.

Kralj ode da potraži kraljice; znao je da im duguje, naročito jednoj, naknadu zbog svoje duge odsutnosti.

Ali Gospodin nije hteo da primi Gospođu. Odgovoriše joj da Gospodin spava.

Kralj umesto da zatekne Mariju Terezu nasmejanu kao i uvek, zateče u dvorani Anu Austrijsku, koja je vrebala njegov dolazak; ova mu pođe ususret, uze ga za ruku i povede ga u svoje odaje.

Niko nikada neće znati o čemu su razgovarali; ili bolje reći nikada niko nije doznao šta je kraljica majka kazala Luju XIV; ali to bi se sigurno moglo pogoditi po zlovoljnom izrazu lica koji je kralj imao kada je posle svršenog razgovora izišao od svoje majke.

Ali mi, čiji je zanat da tumačimo, kao i da saopštimo čitaocima šta smo protumačili, mi ne bismo izvršili svoju dužnost kada ga ne bi upoznali sa posledicom toga sastanka.

On će to naći dovoljno opširno izneseno, bar se tako nadamo, u idućem poglavlju.

CXI

HVATANjE LEPTIRA

Kad uđe u svoje odaje da izda neka naređenja i da malo sredi svoje misli, kralj nađe na svome stolu sa ogledalom jedno pisamce čiji je rukopis, izgleda, bio izvrnut.

On ga otvori i pročita:

Dođite brzo, imam hiljadu stvari da vam kažem.

Isuviše je malo vremena proteklo otkako su se kralj i Gospođa rastali da bi ovih hiljadu stvari mogle biti nastavak onih tri hiljade koje su jedno drugom već rekli vraćajući se iz Valvena u Fontenblo.

I zato su nejasna sadržina ovog pisamceta i njegova hitnost mnogo zabrinuli kralja.

On se malo dotera i dovede u red svoje odelo i pođe u posetu kod Gospođe.

Princeza koja nije htela da se primeti da ga ona očekuje, beše sišla u vrt sa svim svojim počasnim damama.

Kada je kralj saznao da je Gospođa napustila svoje odaje i da je 'izišla u šetnju, on okupi sve plemiće koji se tu behu zatekli i pozva ih da pođu sa njim u vrt.

Gospođa je hvatala leptire na jednom prostranom travnjaku duž koga su rasli suncokreti i žukovina.

Ona je gledala kako trče njene najneumornije i najmlađe dvorske dame, i leđima okrenuta prema drvoredu zasađenom grabovima, čekala je sa velikim nestrpljenjem dolazak kralja, kome beše zakazala ovaj sastanak.

Ona se okrete kad ču da pesak škripi pod nogama većeg broja osoba. Luj XIV je bio gologlav; on beše oborio svojim štapom jednoga leptira paunca koga g. de Sen-Enjan podiže polumrtvog sa trave.

— Vidite, gospođo, — reče kralj — i ja hvatam leptire za vas.

I on priđe.

— Gospođo, — reče on, okrećući se plemićima koji su bili u njegovoj pratnji — neka svako od vas donese ovim gospođama po jednog leptira.

Time je dao na znanje da treba da se udalje.

Tada se mogao videti jedan dosta čudan prizor; stari gojazni dvorani trčali su za leptirima, a šeširi su im padali s glava dok su jurišali sa podignutim štapovima na mirtu i na žukovinu kao što bi to činili da su bili u pitanju Španjolci.

Kralj ponudi ruku Gospođi i izabra sa njom kao osmatračnicu, jednu klupu sa nastrešnicom od mahovine, neku vrstu malog hladnjaka od drveta koji je počeo da gradi neki darovit i bojažljiv vrtlar unoseći živopisnost i maštu u strogi stil ondašnjeg uređenja vrtova.

Ova nadstrešnica, obrasla dragoljubom i ružama puzavicama, zaklanjala je jednu klupu bez naslona, tako da su kralj i Gospođa, izdvojeni usred travnjaka, videli i mogli biti viđeni sa svih strana, ali ih niko ne bi mogao da čuje koga oni ne bi videli da se približava klupi da prisluškuje.

Sa toga mesta, gde su njih dvoje sedeli, kralj jednim pokretom ohrabri one koji su hvatali leptire, a zatim pretvarajući se da razgovara sa Gospođom o leptiru koji je proboden zlatnom iglom bio pričvršćen za njen šešir, on reče:

— Zar ovo mesto nije zgodno za razgovor?

— Jeste, Sire, jer mi je bilo potrebno da se samo vi čujete, a da me svi vide.

— I meni, isto tako — reče Luj.

— Je li vas moje pisamce iznenadilo?

— Uplašilo me je. Ali važnije je ovo što ja imam da vam kažem.

— Oh, ne, nije. Znate da me Gospodin nije pustio da. uđem?

— Vas? A zašto?

— Zar ne možete da pogodite?

— Ah, gospođo! Onda smo oboje imali da kažemo jedno drugom istu stvar.

— A šta se vama dogodilo?

— Hoćete li da ja počnem?

— Da. Ja sam vam sve kazala.

— Onda je na mene red. Dakle, kada sam stigao, naišao sam na svoju majku koja me je pozvala u svoje odaje.

— Oh, kraljica majka! — reče Gospođa brižno — To je nešto ozbiljno.

— Dabome da jeste. Evo šta mi je kazala… Ali, pre toga dozvolite mi da načinim uvod.

— Govorite, Sire.

— Da li vam je Gospodin kadgod govorio o meni?

— Često.

— Da li vam je Gospodin kadgod govorio o svojoj ljubomori?

— Oh, to još češće.

— O ljubomori koju oseća prema meni?

— Ne, već prema…

— Da, znam, prema Bakingamu, de Gišu.

— Tačno.

— I evo, gospođo, Gospodinu je sada palo na pamet da bude ljubomoran na mene.

— Gle! — odvrati princeza smešeći se vragolasto.

— Najzad, izgleda mi, mi nikada nismo dali povoda…

— Nikada! Bar što se mene tiče… Ali kako ste saznali da je Gospodin ljubomoran?

— Moja mati mi je ispričala da je Gospodin ušao kod nje kao besomučan i da je izlio hiljadu optužbi protiv vas… Oprostite mi…

— Govorite, samo govorite.

— Govorio je o vašoj želji da se dopadnete i da vam se udvaraju. Izgleda da je Gospodin i nepravičan.

— Vi ste zaista dobri, Sire.

— Moja ga je mati umirila; ali on je smatrao da isuviše često pokušavaju da ga umire i rekao je da ne želi više da ga umiruju.

— Zar ne bi bolje uradio da se uopšte nije uznemiravao zbog toga.

— To sam i ja kazao.

— Priznajte, Sire, da je svet veoma pakostan. Šta! Zar brat i sestra ne mogu da razgovaraju, da nalaze zadovoljstva da budu zajedno a da ne daju povoda za ogovaranje, za sumnjičenje? Jer, najzad, Sire, mi ne činimo ništa zlo, mi nimalo ne težimo da ga činimo.

I ona je gledala kralja onim smelim i izazivačkim pogledom koji razbukti požudu i kod najhladnijih i najrazumnijih.

— Ne, to je istina — uzdahnu Luj.

— Znate li, Sire, ako on tako nastavi, biću primorana da učinim nešto što će biti sramota za sve nas. Hajde, dajte vi svoj sud o našem ponašanju: zar ono nije uvek bilo ispravno?

— Oh, svakako, bilo je ispravno.

— Kako smo često sami, jer nalazimo zadovoljstva u istim stvarima, mogli smo dozvoliti da nas zavedu i rđave; jesmo li mi to učinili?… Vi ste za mene samo brat i ništa više.

Kralj se namršti. Ona nastavi:

— Kada vaša ruka dotakne moju, a to se često događa ja ne uzdrhtim, ne osetim ono uzbuđenje… koje naprimer zaljubljeni…

— Oh! Dosta, dosta, preklinjem vas! — reče kralj koji je bio na muhama. — Vi ste nemilosrdni i ja ću presvisnuti zbog vas.

— Šta je?

— Najzad, vi otvoreno kažete da ništa ne osećate kada ste pored mene.

— Oh! Sire… ja to ne kažem… moja naklonost…

— Dosta… Anrijeta… kažem vam još jednom… Ako mislite da sam i ja od kamena kao vi… vi ste u zabludi.

— Ja vas ne razumem.

— Neka — uzdahnu kralj i obori oči.

— Tako naši sastanci… stisci naših ruku… pogledi koje smo izmenjali… Oprostite, oprostite… Da, vi ste u pravu, i ja znam šta hoćete da kažete.

On pokri lice rukama.

— Pazite, Sire, — reče brzo Gospođa — g. Sen-Enjan vas gleda.

— To je istina! — uzviknu Luj besno — Nikada nimalo slobode, nikada iskrenosti u odnosima… Čovek veruje da je našao prijatelja, a ima samo uhodu… prijateljicu… a našao je samo sestru.

Gospođa zaćuta i obori pogled.

— Gospodin je ljubomoran — prošaputa ona glasom čija se prijatnost i draž ne mogu opisati.

— Oh! — uzviknu kralj iznenada — Vi ste u pravu.

— Vi vidite dobro, — reče ona gledajući ga plamenim pogledom — vi ste slobodni; vas ne sumnjiče, ne truju svaku radost vašega doma.

— Nažalost, vi ne znate još ništa; i kraljica je ljubomorna.

— Marija Tereza?

— Do ludila; ljubomora Gospodina izazvana je njenom; ona je plakala, žalila se mojoj majci, prebacivala nam je zbog onih kupanja koja su meni tako draga.

— I meni — govorio je Gospođin pogled.

— Iznenada, Gospodin koji je prisluškivao, čuo je reč banos koju je kraljica izgovarala sa gorčinom; to mu je otvorilo oči. On je ušao kao van sebe, umešao se u razgovor, i izgrdio majku tako žestoko, da je morala da se skloni ispred njega; tako da vi imate posla sa ljubomornim mužem, a mene će neprekidno, neumoljivo proganjati avet ljubomore sa otečenim očima, omršavelim obrazima, sa gorkim izrazom na usnama.

— Jadni kralj! — prošaputa Gospođa blago dodirnuvši svojom rukom Lujevu.

On zadrža tu ruku u svojoj i da bi je stegao a da ne izazove sumnju posmatrača koji nisu bili toliko zauzeti hvatanjem leptirova da ne bi imali vremena da primete i da shvate da se između kralja i Gospođe događa nešto tajanstveno, Luj pokaza svojoj snahi leptira koga je držao u ruci i koji je izdisao; oboje se nagnuše kao da su hteli da posmatraju hiljadu okaca na njegovim krilima ili zrnca zlatnog praha na njima.

Samo, ni jedno ni drugo nisu govorili; njihove su se kose dodirivale, dah im se mešao, njihove su ruke gorele jedna u drugoj.

Tako protekoše pet minuta.

CXII

ŠTA ČOVEK UHVATI KAD HVATA LEPTIRE

Dvoje mladih ostadoše nekoliko trenutaka pognute glave oboje zaneseni nežnim osećanjima koje ljubav rađa u srcima od dvadeset godina.

Gospođa Anrijeta je gledala Luja ispod oka. Ona je bila jedna od onih srednjih priroda koje znaju da proniknu istovremeno i u sebe i u druge. Videla je da je ljubav obuzela Luja do dna njegovoga srca, kao što vešt gnjurac vidi biser na dnu mora.

Ona je shvatila da je Luj oklevao, ako ne i da se dvoumio, i da treba podsticati to neodlučno i bojažljivo srce.

— Prema tome?… — reče ona upitnim glasom, prekidajući ćutanje.

— Šta hoćete time da kažete? — upita Luj koji je nekoliko trenutaka ćutao.

— Hoću da kažem da ću morati ponovo da govorim o odluci koju sam ranije bila donela.

— O kojoj?

— O onoj o kojoj sam već govorila Vašem veličanstvu.

— Kad to?

— Onoga dana kada smo otvoreno govorili o Gospodinovoj ljubomori.

— Pa šta ste mi toga dana kazali? — upita Luj zabrinuto.

— Ne sećate se više, Sire?

— Nažalost, ako mi opet nagoveštavate neku nesreću, imaću još dosta vremena da se setim.

— Oh, to je nesreća samo za mene, Sire; — odgovori Anrijeta — ali, potrebno je da se ta nesreća dogodi.

— Gospode bože!

— I ja ću morati da je podnesem.

— Najzad, recite, kakva je to nesreća?

— Rastanak!

— Oh, opet govorite o toj odluci pri kojoj uporno ostajete.

— Sire, verujte mi da je nisam donela bez žestoke prethodne borbe sa samom sobom… Sire, moram, verujte mi, da se vratim u Englesku.

— Oh, nikada, nikada neću dozvoliti da napustite Francusku! — uzviknu kralj.

— A međutim, Sire, — reče Gospođa tužno i blago pretvarajući se da je njena odluka čvrsta — međutim, Sire, ništa nije hitnije od toga; a sem toga, ubeđena sam da je to i volja vaše majke.

— Volja! — uzviknu kralj. — Oh, oh, draga sestro! Vi ste ovde preda mnom izgovorili jednu vrlo čudnu reč.

— Ali, — odgovori smešeći se gospođa Anrijeta — zar se vi ne osećate srećnim da se pokoravate volji tako dobre majke?

— Dosta, preklinjem vas; vi mi razdirete srce.

— Ja?

— Svakako; vi govorite o tome odlasku sa takvom mirnoćom…

— Sire, ja nisam rođena da budem srećna — odgovori princeza setno — i navikla sam od svoje najranije mladosti da vidim da su moje najdraže želje osujećene.

—Govorite li vi istinu? Da li bi taj odlazak osujetio neku želju koja vam je draga?

— Kada bih vam odgovorila da, nije li tako Sire, vi biste strpljivo podneli svoj bol?

— Kako ste svirepi!

— Pazite, Sire, prilaze nam. Kralj pogleda unaokolo.

— Ne — reče on.

Zatim, vrativši se Gospođi, on nastavi:

— De, da vidimo, Anrijeta, umesto da se borite protiv Gospodinove ljubomore time što ćete otići, a što bi me ubilo…

Anrijeta malo slegnu ramenima kao žena koja sumnja.

— Da, što bi me ubilo — odgovori Luj. — De, da vidimo umesto što ste se odlučili na taj odlazak, zar vas vaša mašta… ili bolje reći vaše srce nisu ničim nadahnuli?

— Bože moj! A čime hoćete da me moje srce nadahne?

— Ali najzad, recite, kako se nekome može dokazati da nije u pravu što je ljubomoran.

— Pre svega, Sire, ne dajući mu nikakav povod da bude ljubomoran, to jest, voleći samo njega.

— Oh, očekivao sam nešto bolje.

— Šta ste očekivali?

— Da ćete sasvim prosto odgovoriti da se može umiriti onaj koji je ljubomoran ako krijemo od njega naklonost koju gajimo prema predmetu njegove ljubomore.

— Teško je kriti, Sire.

— Međutim, možemo da ostvarimo svaku sreću samo ako savladamo sve teškoće koje joj stoje na putu. Što se mene tiče kunem vam se, uteraću u laž one koji su ljubomorni na mene, ako tako mora da bude, pretvarajući se da se ophodim prema vama kao prema ma kojoj drugoj ženi.

— Rđav način, slab način — reče mlada žena odmahujući svojom dražesnom glavom.

— Vi nalazite da je sve rđavo, draga Anrijeta — reče Luj nezadovoljan. — Vi odbacujete sve ono što ja predlažem. Onda bar zamenite to nečim drugim. Hajde, tražite. Ja se mnogo uzdam u pronalazački dar žena. Pronađite sada vi, nešto.

— Pa lepo, pronašla sam ovo. Slušate li, Sire?

— I još pitate! Vi govorite o mome životu ili o mojoj smrti i još me pitate da li slušam!

— Pa eto, ja to sudim po sebi. Kada bi se radilo o tome da sebe zavaram u pogledu namera koje moj muž ima prema nekoj drugoj ženi, jedna stvar bi me umirila više nego sve drugo.

— Koja?

— Pre svega kada bih videla da ne poklanja pažnju toj ženi.

— To je baš ono što sam vam maločas rekao.

— Dobro. Ali ja bih želela, da bih bila potpuno mirna, da vidim da on poklanja pažnju nekoj drugoj.

— Ah! Sad vas razumem — odgovori Luj, smešeći se. — Ali recite mi, draga Anrijeta…

— Šta?

— Taj ste način vešto izmislili, ali on pokazuje da nemate nimalo milosrđa.

— Zašto?

— Lečeći u svesti ljubomornoga strah od rane, vi mu u srcu stvarate drugu. Istina, on ne oseća više strah, ali oseća bol, a to mi izgleda da je mnogo gore,

— Slažem se; on ih ne uhodi, on ne naslućuje ko je stvarni neprijatelj, on ne smeta ljubavi; on usredsređuje svu svoju snagu tamo gde ta snaga neće naškoditi nikome i ničemu. Jednom reči, Sire, moj način, a čudi me da ga vi pobijate, priznajem da nanosi bol ljubomornima, ali čini dobra onima koji se vole. A ja vas pitam, Sire, ko je osim vas možda ikada pomišljao da žali one koji su ljubomorni. Zar to nisu setni glupaci, koji su podjednako nesrećni imali ili nemali povoda; uklonite povod, nećete uništiti njihov jad. Ta se bolest nalazi u njihovoj mašti, i kao i sve uobražene bolesti ona je neizlečiva. Evo, setila sam se tim povodom, dragi moj Sire, jedne izreke moga sirotog lekara Davlea, učena i duhovita lekara; i da nije moga brata koji ne može da bude bez njega on bi i sad bio kraj mene: „Kada patite od dve bolesti, izaberite onu koja vam manje smeta, tu ću vam ostaviti; jer, tako mi boga, ona mi je neophodna da bih uspeo da utamanim onu drugu.”

— To je dobro rečeno i dobro ocenjeno, draga Anrijeta — odgovori kralj smešeći se.

— Oh, mi u Londonu imamo sposobne ljude, Sire.

— I ti sposobni ljudi stvaraju dražesne učenike; taj Dale, Darle… kako ga zovete?

— Davle.

— Pa lepo, zbog te njegove izreke obezbediću mu izvestan prihod još koliko sutra; vi, Anrijeta, molim vas izaberite ono što vam manje nanosi bol. Vi ne odgovarate, vi se smešite; ja pogađam, vaš manji bol, zar ne, to je da ostanete u Francuskoj. Ja ću vam ostaviti taj bol i da bih odmah počeo da lečim onaj drugi, potražiću još danas predmet na koji ću skrenuti svoju pažnju zbog onih ljubomornih oba pola koji nam ne daju mira.

— Pst, ovoga puta, zaista, neko dolazi — reče Gospođa.

I ona se sagnu da u gustoj travi ubere jednu zeleniku.

I zaista sa vrha brdašca najedanput strča gomila mladih žena za kojima su dolazili njihovi pratioci; jedan divan večernji leptir čija su gornja krila ličila na perje sovuljage a donja na latice ruže bio je uzrok te najezde. Ovaj neočekivani plen beše upao u mrežu gospođice de Tone-Šarant, koja ga je ponosno pokazivala svojim takmičarkama koje su bile manje srećne ruke nego ona.

Kraljica lova sede otprilike na dvadeset koraka od klupe na kojoj su bili Luj i gospođa Anrijeta, nasloni se na jedan divan hrast oko koga je bio obavijen bršljan i nabode leptira na svoj dugački štap od trske.

Gospođica de Tone-Šarant je bila vrlo lepa; stoga muškarci napustiše ostale žene, i pod izgovorom da joj čestitaju na njenoj veštini okupiše se u krug oko nje.

Kralj i princeza gledahu ispod oka ovaj prizor kao što stariji posmatrači gledaju malu decu kada igraju.

— Tamo se zabavljaju — reče kralj.

— Jako, Sire; primetila sam da se ljudi uvek zabavljaju tamo gde se nalaze mladost i lepota.

— Šta mislite o gospođici de Tone-Šarant, Anrijeta? — upita kralj.

— Mislim da je preterano plava — odgovori Gospođa uočavajući odmah nedostatak koji bi se mogao prebaciti skoro savršenoj lepoti buduće gospođe de Montespan.

— Recimo da je malo suviše plava; ali mi izgleda da je ona lepa uprkos tome.

— Je li to vaše mišljenje, Sire.

— Pa, da.

— Pa lepo, onda je i moje.

— A vidite da mnogo obleću oko nje.

— Oh! Što se toga tiče, to je istina; zaljubljeni obleću. Ako bismo hvatali zaljubljene umesto leptira, vidite koliko bismo ih uhvatili oko nje.

— Recite, Anrijeta, šta bi se kazalo ako bi se kralj umešao među sve te zaljubljene i na njoj zaustavio svoj pogled. Da li bi tamo i dalje bili ljubomorni?

— Oh! Sire, gospođica de Tone-Šarant predstavlja vrlo uspešan lek; — reče Gospođa uzdahnuvši — ona bi izlečila jednog ljubomornog čoveka ali bi izazvala ljubomoru žene.

— Anrijeta, Anrijeta! — uzviknu kralj — Vi mi srce ispunjavate radošću! Da, da, u pravu ste, gospođica de Tone-Šarant je isuviše lepa da bi vam služila kao plašt.

— Kraljevski plašt; — reče smešeći se Anrijeta — kraljevski plašt mora da bude lep.

— Savetujete li mi to? — upita Luj.

— Oh, ja, šta da vam kažem, Sire, osim to da kada bih vam dala takav savet, dala bih vam oružje protiv sebe same. To bi bila ludost i taština kada bih vam savetovala da uzmete za junakinju jedne prividne ljubavi ženu koja je lepša nego ona prema kojoj vi tvrdite da osećate ljubav.

Kralj svojom rukom potraži Gospođinu ruku, njene oči svojim očima, a zatim prošaputa nekoliko tako nežnih reči, ali koje behu izgovorene tako tiho, da ih istoričar — koji treba sve da čuje — ne ču.

Zatim reče glasno:

— Pa lepo, izaberite vi sami onu koja treba da izleči naše ljubomorne. Njoj ću se udvarati, njoj ću ukazati pažnju, njoj ću posvećivati sve vreme koje budem mogao da ukradem od poslova; njoj ću Anrijeta ponuditi cvet koji ću ubrati za vas, njoj će pripasti nežne misli koje vi budete u meni pobudili; njoj ću uputiti pogled koji neću smeti vama da uputim a koji je trebalo da vas probudi iz vaše bezbrižnosti. Ali izaberite je dobro jer se bojim da kada budem hteo da mislim na nju, bojim se da kada budem hteo da joj ponudim cvet koji budem svojom rukom za nju izabrao, bojim se da moja ljubav prema vama ne bude jača od svega, i da pogled, ruka, usne, da se to sve odmah ne okrene prema vama pa makar i čitava vasiona otkrila tu tajnu.

Dok su ove reči pune ljubavi izlazile iz kraljevih usta kao bujica, Gospođa je crvenela, drhtala; bila je srećna, ponosita, opijena; nije našla ništa da odgovori, njena sujeta i njena žudnja da joj se laska bile su zadovoljene.

— Neću uspeti, — reče ona, podižući svoje lepe oči — ali ne onako kao što me vi molite, jer sav taj tamjan koji vi hoćete da izgovorite na oltaru jednog drugog božanstva, ah! Sire, ja sam i na to ljubomorna, ja hoću da se on vrati meni i da se nijedna čestica usput ne izgubi. Dakle, Sire, izabraću vam, uz vašu kraljevsku dozvolu, onu koja mi izgleda da je najmanje sposobna da vas odstrani od mene i koja će ostaviti netaknutu, moju sliku u vašoj duši.

— Srećom — reče kralj — što nemate rđavo srce, inače bih zadrhtao pred vašom pretnjom; mi smo u tom pogledu bili predostrožni, i oko vas, kao i oko mene, teško je naći neprijatno lice.

Dok je kralj tako govorio, Gospođa se beše digla, prešla pogledom preko celog travnjaka i pošto je ćuteći pažljivo posmatrala, ona pozva kralja i reče mu:

— Eno, Sire, — reče ona — vidite li tamo na padini brežuljka, kraj onog žbuna udljike, onu lepojku koja je ostala pozadi sama, spuštene glave, opuštenih ruku, tražeći nešto po cveću po kome gazi, kao svi oni čije su misli daleko.

— Gospođicu de La Valijer — reče kralj.

— Da.

— Oh!

— Zar vam se ne dopada, Sire?

— Ali pogledajte jadno dete kako je mršava, skoro je sama koža i kost!

— Pa lepo, a jesam li ja debela?

— Ali ona je tako tužna!

— Time će se razlikovati od mene koju optužuju da sam preterano vesela.

— Ali ona hramlje!

— Mislite?

— Svakako. Vidite li, pustila je da svi idu napred, bojeći se da njena mana ne bude primećena.

— Pa lepo, neće trčati tako brzo kao Dafne i neće moći da pobegne od Apolona.

— Anrijeta! Anrijeta! — reče kralj sav mrzovoljan, izabrali ste mi baš najmanje lepu od svih vaših dvorskih gospođica.

— Da, ali ona je jedna od mojih dvorskih gospođica, ne zaboravite to.

— Svakako. Šta hoćete time da kažete?

— Hoću da kažem da kada budete došli da posetite ovo novo božanstvo nećete moći da ne dođete kod mene, i pošto pristojnost ne dozvoljava vašoj ljubavi da nasamo razgovarate sa svojom boginjom, bićete prinuđeni da je viđate u mome krugu, da razgovarate sa mnom, razgovarajući sa njom. Hoću da kažem, najzad, da ljubomorni Neće biti u pravu ako budu mislili da vi dolazite kod mene zbog mene, pošto ćete dolaziti zbog gospođice de La Valijer.

— Koja hramlje.

— Sasvim malo.

— Koja nikada ne otvara usta.

— Ali koja, kad ih otvori, pokazuje divne zube.

— Koji mogu da posluže kao uzor onima koji se bave izučavanjem kostiju.

— Ugojiće se zbog milosti koju joj budete ukazali.

— Anrijeta!

— Ali, vi ste me ostavili da ja slobodno izaberem?

— Nažalost, jesam.

— Pa lepo, ja sam nju izabrala; ja vam je namećem. Morate primiti moj izbor.

— Oh! Ja bih primio i jednu od furija kada biste mi je vi nametnuli.

— La Valijer je pitoma kao jagnje; nemojte se bojati da će vam ona ikada protivurečiti kada joj budete kazali da je volite.

I Gospođa poče da se smeje.

— Oh! Vi se plašite da ću joj ja to suviše često reći, jelte?

— Ha to imam pravo.

— Recimo.

— Ugovor je dakle zaključen?

— Potpisan.

— Vi ćete i dalje pokazivati prema meni prijateljstvo brata, staraćete se o meni kao brat, ponašaćete se prema meni ljubazno kao kralj.

— Sačuvaću vam svoje srce koje je već naviknuto da kuca onako kako vi naređujete.

— Pa lepo, vidite li da nam je na taj način ubuduće obezbeđen mir.

— Ja se nadam.

— Hoće li vaša mati prestati da me smatra za neprijateljicu?

— Da.

— Hoće li Marija Tereza prestati da govori španjolski pred Gospodinom, koji strašno mrzi razgovore na stranom jeziku, zato što uvek misli da se u tim razgovorima govori nepovoljno o njemu.

— Nažalost, zar nije u pravu? — prošaputa kralj nežno.

— I najzad, hoće li — reče princeza — i dalje optuživati kralja da misli na nedozvoljenu ljubav, kada mi u stvari osećamo jedno za drugo samo čistu ljubav u kojoj nema ničeg rđavog?

— Da, da, — prošaputa kralj — ali će se reći nešto drugo.

— A šta će se reći, Sire? Zar nas nikada neće ostaviti na miru?

— Reći će se — produži kralj — da imam vrlo rđav ukus; ali moje samoljublje ne znači ništa kada je u pita, nju vaš mir.

— Moja čast, Sire, i čast naše porodice, to ste hteli da kažete. Ali, verujte mi, nemojte da se tako brzo ljutite na La Valijerovu; istina je, ona hramlje, ali verujte da ima prilično zdravog razuma. Uostalom, sve što kralj dodirne pretvara se u zlato.

— Najzad, Gospođo, budite uvereni da sam vam ipak zahvalan; mogli ste zahtevati od mene da još skuplje platim što pristajete da ostanete u Francuskoj.

— Sire, prilaze nam.

— Pa šta?

— Imam samo još nešto da vam kažem.

— Šta?

— Vi ste obazrivi i mudri, Sire, ali ovde morate pozvati u pomoć svu svoju obazrivost, svu svoju mudrost.

— Oh! — uzviknu Luj, smejući se — Ja ću još večeras početi da igram svoju ulogu i vi ćete videti da li imam dara da izigravam dragana. Posle užine biće velika šetnja, a zatim večera i balet u deset sati.

— Ja to znam.

— Moj će ljubavni plam izbiti večeras snažnije nego vatromet, zasijaće jače nego mletačke lampe našeg prijatelja Kolbera, zablistaće tako da će kraljicama i Gospodinu oči biti zasenjene.

— Pazite, Sire, pazite!

— Ah, bože moj! Šta sam to uradio?

— Sada ću da trgnem natrag pohvalne reči koje sam maločas o vama rekla… Vi, koji ste smotreni! Vi, koji ste mudri! Kazala sam… Ali vi počinjete strašnim ludostima! Zar se ljubavni plam razbukti tako, za jedan trenutak, kao buktinja? Zar tako bez ikakvog uvoda, jedan kralj, kao što ste vi, pada pred noge jedne devojke kao što je La Valijerova?

— Oh! Anrijeta! Anrijeta! Anrijeta! Sad sam vas uhvatio… Nismo još ni otpočeli boj, a vi mi otimate plen.

— Ne, ali vas opominjem da treba da budete razumni. Neka vaš ljubavni plam izbija polako, a ne da se tako odjednom razbukti. Jupiter pušta munje i gromove pre no što zapali dvorove. Svaka stvar ima svoj uvod. Ako se tako odjednom zagrejete niko neće verovati da ste zaljubljeni, a svi će misliti da ste ludi, osim ako ne prozru vaše namere. Ponekad su ljudi manje glupi nego što to izgleda.

Kralj je morao da prizna da je Gospođa pametna kao anđeo i oštroumna kao đavo.

On se pokloni.

— Pa lepo, neka je i tako, ja ću dobro razmisliti o svom planu za napad; generali, moj rođak de Konde na primer, ostaju nad svojim strategijskim kartama sve dok im oči ne pobele, pre nego što pokrenu i jednu šahovsku figuru, to jest jednu vojnu jedinicu. Vi znate da carstvo ljubavi ima mnogo malih oblasti. Pa lepo, ja ću se prvo zadržati na sitnim pažnjama, na ljubavnim pismima pre nego što pođem putem otvorene ljubavi; put je obeležen, vi to znate i ona sirota gospođica de Skideri ne bi mi oprostila kada se ne bih svuda pomalo zadržao.

— Dobro je, vratili smo se na pravi put, Sire. Da li biste hteli da se sada rastanemo?

— Nažalost, moramo; jer evo pogledajte, dolaze da nas razdvoje.

— Ah, — reče Anrijeta — zaista, evo donose nam večernjeg leptira gospođice de Tone-Šarant uz zvuke trube kao što je to običaj kod lovaca.

— Dogovorimo se dakle: večeras, za vreme šetnje, ići ću kradom u šumu i kad se budem sastao sa La Valijerovom bez vas…

— Ja ću udesiti da ona ostane sama. Ostavite vi to meni.

— Vrlo dobro. Pristupiću joj kada bude među svojim drugaricama i pustiću prvu strelu.

— Budite vešti, Sire, — reče Gospođa smejući se — nemojte promašiti srce.

I princeza se rastade od kralja i pođe u susret veseloj gomili koja dotrča podražavajući svečane obrede i svirku lovačkih truba, koja se orila iz svih grla.

CXIII

BALET GODIŠNjIH DOBA

Posle užine, koja je bila oko pet sati, kralj uđe u svoju sobu za rad, gde su ga čekali krojači.

Trebalo je najzad probati ono čuveno odelo Proleća, u koje su dvorski crtači i ukrašivači uložili toliko mašte, i koje ih je stalo tolikih napora misli.

Što se tiče samog baleta, svi su znali da ga igraju i mogli su učestvovati u njemu. Kralj beše odlučio da to bude iznenađenje. I zato, čim je završio savetovanje i vratio se u svoja odeljenja, on pozva svoja dva upravitelja ceremonijala, Vilroa i Sen-Enjana.

Obojica mu odgovoriše da se čeka samo na njegovu zapovest i da se može odmah početi; ali da bi izdao tu zapovest, bili su potrebni lepo vreme i pogodna noć.

Kralj otvori prozor; zlatni večernji prah padao je na vidiku kroz pukotine među drvećem, beo kao sneg, a mesec se već ocrtavao na nebu.

Na površini zelenih voda nijednog talasića; i sami labudovi odmarali su se sklopljenih krila, kao ukotvljeni brodovi, i kao da su upijali u sebe toplotu vazduha, svežinu vode i tišinu jedne divne večeri.

Kralj, pošto je video sve to i posmatrao ovu veličanstvenu sliku, izdade naredbu koju su očekivali gg. de Vilroa i Sen-Enjan.

Da bi se ta naredba kraljevski izvršila, bilo je potrebno još jedno pitanje; Luj XIV ga postavi svojim plemićima.

Pitanje se sastojalo iz tri reči:

— Imate li novaca?

— Sire, — odgovori Sen-Enjan — sporazumeli smo se sa g. Kolberom.

— Aha, vrlo dobro.

— Da, Sire, i g. Kolber je rekao da će biti donesen Vašem veličanstvu čim Vaše veličanstvo izrazi želju da se nastave svečanosti za koje je ono sastavilo program.

— Pa neka dođe.

Kao da je osluškivao pred vratima, da bi bio u toku razgovora, Kolber uđe čim kralj izgovori njegovo ime pred dvojicom dvorana.

— Ah, vrlo dobro, gospodine Kolbere — reče njegovo veličanstvo. — Na svoja mesta, gospodo!

Sen-Enjan i Vilroa se udaljiše.

Kralj sede u jednu naslonjaču blizu prozora.

— Večeras se igra moj balet, gospodine Kolbere — reče on.

— Znači, Sire, da sutra ja plaćam račune?

— Kako to?

— Obećao sam snabdevačima da ću isplatiti njihove račune sutradan po baletu.

— Neka bude tako, gospodine Kolbere; obećali ste, platite.

— Vrlo dobro, Sire; ali da bi se platilo, kao što je govorio g. de Lesdigijer, treba imati novca.

— Šta! Zar četiri miliona koje je obećao g. Fuke nisu predati? Zaboravio sam da mi o njima položite račun.

— Sire, oni su bili kod vas u određeno vreme.

— Pa?

— Pa, Sire, stakla u boji, vatrometi, svirači i kuvari pojeli su četiri miliona za osam dana

— Sve?

— Do poslednjeg sua. Kad god je Vaše veličanstvo naredilo da se osvetle obale velikog kanala, izgorelo je isto toliko ulja koliko ima vode u bazenima.

— Dobro, dobro, gospodine Kolbere. Jednom reči, vi nemate više novca?

— O, ja ga nemam, ali ga ima g. Fuke.

I Kolberovo lice obasja neka mračna radost.

— Šta hoćete da kažete? — upita Luj.

— Sire, mi smo već tražili šest miliona od g. Fukea. On ih je dao isuviše rado da ne bi dao još, ako je potrebno. Danas je potrebno, dakle, on treba to da učini.

Kralj nabra obrve.

— Gospodine Kolbere, — reče on naglašavajući ime rukovaoca finansijama — ja to ne shvatam tako, ja neću da protiv jednog od svojih službenika upotrebljavam prinudna sredstva koja ga ometaju i otežavaju mu vršenje službe. G. Fuke je dao šest miliona za osam dana, a to je velika svota.

Kolber preblede.

— Pa ipak,— reče on — Vaše veličanstvo nije tako govorilo pre izvesnog vremena; na primer, kad su stigle novosti iz Bel-Ila.

— Imate pravo, gospodine Kolbere.

— Otada se ništa nije izmenilo, naprotiv.

— Moja namera, gospodine, potpuno je izmenjena.

— Kako, Sire, zar Vaše veličanstvo ne veruje više u pokušaje?

— Moji poslovi se tiču samo mene, gospodine rukovaoče finansijama, i ja sam vam već rekao da sam upravljam njima.

— Onda vidim da sam imao tu nesreću — reče Kolber drhteći od gneva i straha — da padnem u nemilost Vašeg veličanstva.

— Ni najmanje; vi ste mi, naprotiv, vrlo dragi.

— Eh, Sire, — reče ministar sa onom izveštačenom i veštom žestinom koja je potrebna kad se mora polaskati Lujevom samoljublju — šta vredi biti drag Vašem veličanstvu kad mu čovek nije i od koristi?

— Ostavljam vaše usluge za kakvu bolju priliku, i verujte mi, one će time vredeti još više.

— I tako, namera Vašeg veličanstva u ovoj stvari?…

— Potreban vam je novac, gospodine Kolbere?

— Sedam stotina hiljada livri, Sire.

— Uzećete ih iz moje lične blagajne.

Kolber se pokloni.

— I — dodade Luj — kako mi se čini teškim da, uprkos svoje štednje, tako malenom svotom pokrijete sve izdatke koje ću učiniti, potpisaću vam jednu priznanicu na tri miliona.

Kralj uze pero i odmah potpisa. Zatim, predajući hartiju Kolberu, reče:

— Budite bez brige, plan koji sam usvojio kraljevski je plan, gospodine Kolbere.

Tim rečima, izgovorenim sa svom onom veličanstvenošću koju je mladi vladar umeo da pokaže u takvim okolnostima, on otpusti Kolbera, da bi primio krojače. Ceo Fontenblo je znao za naredbu koju kralj beše izdao; već se znalo da kralj proba svoje odelo i da će se te večeri igrati balet.

Ova se novost raširi brzinom munje, a gde god prođe, tu raspali sva kaćiperstva, sve želje, sve lude taštine.

U istom trenutku, i kao pod dejstvom začaravanja, svi oni koji su umeli da drže igle, svi oni koji su, kako kaže Molijer, znali da razlikuju prsnik od čakšira, bili su pozvani da pomognu otmenoj gospodi i gospođama.

U devet sati, kralj beše završio oblačenje; on se pojavi u svojim otkrivenim kočijama, ukrašenim lišćem i cvećem.

Kraljice behu zauzele mesta na jednom veličanstvenom uzvišenju, načinjenom na obali jezera, jednoj divnoj i raskošnoj pozornici.

Za pet sati, drvodelje su prikupile svu građu potrebnu za tu pozornicu; tapetari su razvili svoje tapete, podigli sedišta, i, kao na znak kakve čarobne palice, hiljade ruku, pomažući se umesto da jedna drugoj smetaju, sagradili su zgradu na tom mestu, uz zvuke muzike, dok su rukovaoci vatrometom već osvetljavali pozorište i obale jezera bezbrojnim svećama.

Pošto je nebo bilo osuto zvezdama i bez ijednog oblaka, pošto nije bilo ni najmanjeg kretanja vazduha u tim velikim šumama, kao da se i sama priroda prilagodila ćudima vladara, to su ostavili zadnji deo pozornice otkriven. Tako da su se iza prvih kulisa, kao pozadina, videli ovo lepo nebo koje se prelivalo od zvezda, ova voda zapaljena od plamenova koji su se u njoj ogledali, i plavičaste siluete velikih masa drveća sa zaobljenim vrhovima.

Kad se kralj pojavi, dvorana je bila puna i pružala je sliku skupa koji je blistao od dragog kamenja i zlata, a u kome se na prvi pogled nije moglo raspoznati nijedno lice.

Postepeno, kad bi se pogled navikao na toliki sjaj, počele bi da se pojavljuju najređe lepote, kao na večernjem nebu zvezde, jedna po jedna, onome koji zatvori oči i opet ih otvori.

Pozornica je predstavljala gaj; nekoliko fauna je skakutalo tu i tamo, podižući svoja rakljasta stopala; jedna drijada, pojavljivajući se, mamila ih je da jure za njom; druge su joj se pridruživale da je odbrane, i oni su se svađali igrajući.

Tada je trebalo da se pojavi, da bi uspostavio red i mir, Proleće sa celim svojim dvorom.

Stihije, niže sile mitologije, sa svojim obeležjima, kretale su se žurno tragom svog ljupkog gospodara.

Godišnja doba, saveznici Proleća, išla su pored njega, sačinjavajući grupu za kadril, koja je, više ili manje laskavim rečima, otvarala igru. Muzika — oboe, flaute i viole — opisivala je zadovoljstva poljskog života.

Već je i kralj nastupao usred gromkog pljeska.

On je imao na sebi tuniku ukrašenu cvećem, koja je, umesto da otežava, isticala njegov vitki stas. Njegove noge, od najgospodstvenijih na dvoru, imale su na sebi svilene čarape boje mesa, i ta svila je bila tako tanka i tako providna da bi čovek pomislio da je to samo meso.

Najdražesnije satenske svetloljubičaste cipele, sa kićankama od cveća i lišća, obuvala su njegova mala stopala.

Gornji deo tela je bio u skladu sa ovom osnovom; lepa talasasta kosa, svež izraz istaknut sjajem lepih plavih očiju koje su nežno raspaljivale srca, usta sa sočnim usnama koja su se otvarala i smešila: takav je bio vladar godine, koga bi ga mogli, i te večeri s pravom, nazvati kraljem svih amora.

U njegovom hodu bilo je prirodnog dostojanstva jednog boga. On nije igrao, on je lebdeo.

Takav ulazak, dakle, izazvao je najsjajniji utisak. Najednom, kao što smo rekli, primetiše kako se grof de Sent-Enjan trudi da se približi kralju ili Gospođi.

Princeza, u dugoj, prozračnoj i tako lakoj haljini kao da je od onih najtanjih čipaka koje pletu vešte Malinjanke, — njeno se koleno pokatkad ocrtavalo pod naborima njene tunike, a mala noga je bila obuvena u svilene cipele, — nastupala je ozarena sa svojom pratnjom bahantkinja i već stizala do mesta koje joj je bilo određeno za igru.

Pljesak je trajao toliko dugo da je grof imao dovoljno vremena da se približi kralju koji je bio zastao na jednom malom rtu.

— Šta je, Sen-Enjane? — upita Proleće.

— Gospode bože, Sire, — odgovori dvoranin sav bled — Vaše veličanstvo je zaboravilo na igru Plodova.

— Nisam; ona je izostavljena.

— Nije, Sire. Vaše veličanstvo nije izdalo takvu naredbu, i muzika je igru zadržala.

— Ovo je nezgodno! — promrmlja kralj. — Ta igra je neizvodljiva, g. de Giš je odsutan. Moraće se izostaviti.

— O, Sire, četvrt sata muzike bez igre delovaće vrlo hladno i upropastiće balet.

— Pa šta onda, grofe…

— O, Sire, nije to najveća nesreća; jer, najzad, orkestar će to preskočiti kako-tako, ako je potrebno; ali…

— Ali šta?

— G. de Giš je ovde.

— Ovde? — ponovi kralj i namršti se — Ovde?… Jeste li sigurni?…

— I obučen za balet, Sire.

Kralj oseti kako mu rumen izbija na licu.

— Biće da ste se prevarili — reče on.

— Tako malo, Sire, da Vaše veličanstvo može i camo da pogleda na desnu stranu. Grof čeka.

Luj se živo okrete na tu stranu; i zaista, desno od njega, zračeći lepotom pod svojim odelom napravljenim u čast Vertumna⁶⁶, de Giš je čekao da ga kralj pogleda i da mu se obrati.

Ostavljamo veštijima od nas da kažu koliko je bilo zaprepašćenje kralja i Gospodina, koji se vrpoljio u svojoj loži, da opišu šapat i pokretanje glava u dvorani, i kako je Gospođa bila čudno uzbuđena kad je ugledala svog partnera u igri.

Kralj nije mogao da dođe sebi od čuda i gledao je u grofa.

Ovaj se približi, pun poštovanja, pognut:

— Sire, — reče on — najponizniji sluga Vašeg veličanstva dolazi danas da mu učini uslugu, kao što je to činio u dane bitaka. Kralj, izostavljajući ovu igru Plodova, izgubio bi najlepšu scenu iz svog baleta. Nisam hteo da svojom krivicom naškodim kraljevoj lepoti, darovitosti i blagonaklonosti; napustio sam svoje zakupce i došao da pomognem svome kralju.

Svaka od ovih reči, odmerena, skladna, ubedljiva, ulazila je pravo u uho Luja XIV. Laskanje mu se dopadalo isto toliko koliko ga je smelost zadivljavala. On odgovori samo:

— Ja vam nisam rekao da se vratite, grofe.

— Svakako, Sire, ali Vaše veličanstvo nije mi reklo ni da ostanem.

Kralj je osećao da vreme izmiče. Ovaj prizor, produžavajući se, mogao je sve da pokvari. Samo jedna senka neka padne na ovu sliku, i ona je upropašćena.

Kralj je, uostalom, bio vrlo pametan; u tako rečitim Gospođinim očima upravo je pročitao jedno novo nadahnuće.

Taj Anrijetin pogled mu je rekao:

— Pošto su ljubomorni na vas, podelite sumnje; ko podozreva u dva suparnika, ne podozreva ni u jednog.

Onim veštim skretanjem pažnje, Gospođa pobedi.

Kralj se nasmeši na de Giša.

De Giš ne shvati nijednu reč Gospođinog nemog govora. Ali on primeti da se ona pretvara da ga ne gleda. On pripisa princezinom srcu dobivenu milost. Kralj je svim tim bio zadovoljan.

Samo Gospodin ne shvati ništa.

Balet poče; bio je sjajan.

Kad svirači pokrenuše, svojim poletom, ove slavne igrače, kad naivna pantomima toga doba, još naivnija usled vrlo osrednje igre tih slavnih glumaca, dođe do pobedonosnog vrhunca, dvorana samo što se ne sruši od silnog pljeska.

De Giš je zračio kao sunce, ali kao sunce-dvoranin koji se miri s tim da igra sporednu ulogu.

Prezirući taj uspeh, za koji mu Gospođa ne pokaza nikakvu zahvalnost, on je mislio još samo kako će ponovo da izvojuje da princeza pokaže pred svima kako ga pretpostavlja ostalima.

Ona mu ne uputi nijedan pogled.

Postepeno se sva njegova radost i sav njegov sjaj ugasiše u bolu i nespokojstvu, tako da mu noge omlitaveše, ruke otežaše, glava otupe.

Od tog trenutka, kralj je stvarno bio glavni igrač u kadrilu.

On baci jedan kosi pogled na svog pobeđenog suparnika.

De Giš nije više bio čak ni dvoranin; igrao je rđavo, bez ulagivanja; ubrzo, uopšte nije više ni igrao.

Kralj i Gospođa su likovali.

CXIV

NIMFE IZ PARKA U FONTENBLOU

Kralj provede tako jedan trenutak, uživajući u svojoj pobedi, koja je, to smo već rekli, bila ne može biti potpunija.

Zatim se okrete prema Gospođi, da se i njoj malo divi.

Mladi ljudi vole možda sa više žestine, više žara i više strasti nego zreliji ljudi; ali u isto vreme kod njih su i sva druga osećanja razvijena u srazmeri sa njihovom mladošću i snagom, tako da — pošto njihovo samoljublje ima jednaku vrednost kao i ljubav — ovi poslednje osećanje, suzbijano zakonima uravnoteženosti, nikad ne dostiže onaj stepen savršenstva koji postoji kod ljudi i žena između trideset i trideset pet godina.

Luj je dakle pomislio na Gospođu, ali tek pošto je dugo mislio na sebe, a Gospođa je mnogo mislila na sebe, ne pomislivši možda nijednom na kralja.

Ali žrtva, usred ovih tih kraljevskih ljubavi i samoljublja, bio je de Giš.

I stoga su svi mogli da primete uznemirenost i malaksalost jadnog plemića, a ova malaksalost, naročito, bila je utoliko upadljivija što niko nije bio navikao da vidi kako mu se ruke opuštaju, glava otežava, a oči gube sjaj. Obično niko nije strahovao za njega kad se postavljalo pitanje otmenosti i ukusa.

I tako je najveći broj prisutnih smatrao da de Gišov poraz treba pripisati njegovoj umešnosti dvoranina.

Ali i drugi — na dvoru ima oštrovidih očiju — i drugi su primetili njegovo bledilo i njegovu mlitavost, bledilo i mlitavost koje nije mogao ni da izigrava ni da prikrije, iz čega su s pravom zaključili da de Giš ne igra komediju ulagivanja.

Te patnje, te uspehe, ta pakosna tumačenja obavijalo je, mešalo i odnosilo bučno pljeskanje.

Ali kad su kraljice ispoljile svoje zadovoljstvo a gledaoci svoje oduševljenje; kad je kralj otišao u svoju ložu da promeni odelo, i dok je Gospodin, obučen u žensko odelo, prema svojoj navici, igrao, de Giš, došavši svesti, približi se Gospođi, koja je sedela u dnu pozornice, čekala da ponovo stupi u igru i potpuno se osamila usred ove gomile, kao da je htela unapred da razmišlja o svojim koreografskim ostvarenjima.

Razumljivo je da, utonula u tako duboko razmišljanje, ona nije videla ili se pravila da ne vidi ono što se događalo oko nje.

De Giš, nalazeći je dakle samu kraj jednog žbuna od obojenog platna, približi joj se.

Dve od njenih počasnih dama, obučene kao hamadrijade, videći da se de Giš približuje, udaljiše se s poštovanjem.

De Giš priđe dakle i pozdravi njeno kraljevsko visočanstvo.

Ali njeno kraljevsko visočanstvo, bilo da je primetilo pozdrav ili ne, ne okrete glavu na njega.

Drhtaj prođe kroz nesrećnikove žile; on nije očekivao tako potpunu ravnodušnost, on koji ništa ne beše video, on koji ništa ne beše doznao, on koji, prema tome, ništa nije mogao ni da pogodi.

Ali videći da njegov pozdrav ostaje bez ikakvog odgovora, on učini još jedan korak, i reče glasom koji se uzalud trudio da bude miran:

— Čast mi je da izrazim Gospođi svoje duboko poštovanje.

Ovoga puta njeno kraljevsko visočanstvo izvole da upravi u grofa svoj čežnjivi pogled.

— Ah, gospodine de Giše, — reče ona — to ste vi; dobar dan.

I opet se okrete.

Grofa zamalo što ne izdade strpljenje.

— Igra Vašeg kraljevskog visočanstva bila je očaravajuća maločas — reče on.

— Mislite? — odgovori Gospođa nemarno.

— Da, ta ličnost je upravo ona koja odgovara prirodi Njenog kraljevskog visočanstva.

Gospođa okrete sasvim glavu i reče, gledajući u de Giša svojim jasnim i ukočenim pogledom:

— Kako to?

— Nema sumnje.

— Budite jasniji.

— Predstavljate božanstvo, lepo, prezrivo i nestalno — reče on.

— Hoćete da kažete Pomonu, gospodine grofe?

— Ja govorim o boginji koje predstavlja Njeno kraljevsko visočanstvo.

Kratko vreme Gospođa ćutaše, stisnutih usana.

— Pa i vi, gospodine, — reče ona — zar niste i vi savršen igrač?

— O, ja, gospođo, ja sam od onih koje ljudi ne zapaze, i koje zaboravljaju ako su ih slučajno i zapazili.

Posle tih reči, propraćenih jednim od onih dubokih uzdaha koji potresu i najtanja vlakna bića, sa srcem punim zebnje i ustreptalosti, zajapuren, nesigurna pogleda, teško dišući, on pozdravi i povuče se iza platnenog žbuna.

Jedini Gospođin odgovor bilo je neprimetno sleganje ramenima.

I kako su se njene počasne dame, kao što smo rekli, iz uviđavnosti bile povukle za vreme razgovora, ona ih pozva natrag pogledom.

To su bile gospođica de Tone-Šarant i de Montale.

Na Gospođin znak, obe se žurno približiše.

— Jeste li čule, gospođice? — upita princeza.

— Šta, gospođo?

— To što je rekao g. grof de Giš.

— Ne.

— Zaista, vrlo je upadljivo — nastavi princeza sa naglaskom sažaljevanja — koliko je progonstvo izmučilo duh toj jadnog g. de Giša.

A onda nastavi još glasnije, plašeći se da nesrećniku ne promakne nijedna reč:

— Pre svega, rđavo je igrao; a onda je govorio samo koještarije.

Zatim ustade, pevušeći ariju iz baleta koji je imala da igra.

De Giš beše sve čuo. Strela se zabi duboko u njegovo srce i raskide ga.

Tada, izlažući se opasnosti da svojom srdžbom poremeti sav red svečanosti, on pobeže, kidajući svoje lepo odelo Vertumna i sejući na svom prolazu vinovu lozu, kupine, bademovo lišće i sva ona mala veštačka obeležja svoga božanstva.

Četvrt sata docnije, bio je opet na pozornici. Ali je bilo lako shvatiti da ga je mogao vratiti samo silan napor razuma da pobedi ludilo, ili možda — jer srce je takvo — samo nemogućnost da duže ostane daleko od one koja mu kida srce.

Gospođa je dovršavala igru.

Ona ga vide, ali ga ne pogleda; a on, razgnevljen, besan, okrete joj leđa kad je prolazila u pratnji svojih nimfa i bezbrojnih laskavaca.

Za to vreme, na drugom kraju pozornice, pored jezera, jedna žena je sedela i ukočeno gledala u jedan od prozora pozornice.

Iz tog prozora su izbijali talasi svetlosti.

Taj prozor je bio prozor kraljevske lože.

Napuštajući pozornicu, odlazeći da potraži svež vazduh, koji mu je bio vrlo potreban, de Giš prođe pored te žene i pozdravi je.

A ona, primetivši mladog čoveka, ustade kao žena iznenađena usred misli koje je htela da sakrije i od same sebe.

De Giš je poznade. Zaustavi se.

— Dobro veče, gospođice! — reče on živo.

— Dobro veče, gospodine grofe!

— Ah, gospođice de La Valijer, — nastavi de Giš — kako sam srećan što vas vidim!

— I ja, gospodine grofe, srećna sam zbog ovog slučaja — reče devojka čineći pokret kao da će da se udalji.

— O, ne, ne! Nemojte me ostavljati, — reče de Giš, pružajući ruku prema njoj — jer biste tako opovrgli lepe reči koje ste mi rekli. Ostanite, preklinjem vas; veče je najlepše što može biti. I vi bežite od graje! I vi volite samo svoje društvo! Pa da, razumem ja to; takve su sve žene koje imaju srca. Takvu ženu niko neće videti da joj je dosadno od vrtloga svih ovih šumnih zadovoljstava! O, gospođice, gospođice!

— Ali šta je vama, gospodine grofe? — upita La Valijerova, sa izvesnim užasom— Izgledate uznemireni.

— Ja? Nisam; nisam.

— Onda, gospodine de Giše, dozvolite mi da vam ovde izrazim zahvalnost, što sam nameravala da učinim prvom prilikom. Znam da dugujem vašem zauzimanju što sam primljena među Gospođine počasne dame.

— Ah, da, zaista, sećam se i milo mi je zbog toga, gospođice. Volite li vi nekog?

— Ja?

— O, oprostite, ja ne znam šta govorim; oprostite mi hiljadu puta. Gospođa je bila potpuno u pravu; ovo svirepo izgnanstvo je sasvim poremetilo moj duh.

— Ali kralj vas je lepo primio, čini mi se, gospodine grofe?

— Nalazite?… Lepo primio… možda.… da…

— Nema sumnje da vas je lepo primio; jer, evo vratili ste se bez njegovog dopuštenja.

— Istina je, i ja mislim da ste u pravu, gospođice. Ali, niste li videli ovde negde g. vikonta de Braželona?

Lavalijerova uzdrhta čuvši to ime.

— Čemu to pitanje? — upita ona.

— O, bože moj! Zar sam vas opet uvredio? — reče de Giš — U tom slučaju, vrlo sam nesrećan, zaista za žaljenje!

— Da, vrlo nesrećni, zaista za žaljenje, gospodine de Giše, jer vi kao da strašno patite.

— O, gospođice, zašto nemam kakvu odanu sestru, kakvu pravu prijateljicu!

— Imate prijatelje, gospodine de Giše, i g. vikont de Braželon, o kome ste maločas govorili, jedan je od tih dobrih prijatelja, čini mi se.

— Da, da, zaista, on je jedan od mojih dobrih prijatelja. Zbogom, gospođice, zbogom! Moje najdublje poštovanje.

I kao neka luda, on pobeže u pravcu jezera.

Njegova crna senka klizila je, rastući, među osvetljenim tisama i širokim blistavim prelivima na vodi.

La Valijer je gledala neko vreme za njim sažaljivo.

— O, da, da, — reče ona — on pati i ja počinjem da razumem zašto.

Tek što je to rekla, a njene drugarice, gospođica de Montale i de Tone-Šarant, dotrčaše.

One behu završile svoju službu, skinule haljine koje su ih pretvarale u nimfe, i radosne zbog ove lepe noći i uspeha tokom večeri, dolazile su sad da nađu svoju drugaricu.

— Šta, zar već! — rekoše joj one — Mi smo mislile da ćemo prve stići na sastanak.

— Tu sam ja već četvrt sata — odgovori La Valijer.

— Zar vas igra nije zabavljala?

— Ne.

— A ceo prizor?

— Ni on. Što se tiče prizora, više volim ovaj koji pružaju ove mračne šume u dnu kojih svetluca ovdeonde neka svetlost i prolazi kao neko crveno oko, čas otvoreno a čas zatvoreno.

— Ova La Valijer je pesnik — reče Tone-Šarant.

— To će reći nepodnošljiva — reče Montale.— Svaki put kad se treba malo smejati ili zabavljati, La Valijer plače; svaki put kad mi ostale žene treba da plačemo zbog izgubljenih krpčića, ranjenog samoljublja, ukrasa koji nisu izazvali nikakav utisak, La Valijer se smeje.

— O, što se tiče mene, ja ne mogu da budem takva — reče gospođica de Tone-Šarant. — Ja sam žena, i to žena kao što druge nisu; ko me voli laska mi, ko mi laska dopada mi se zbog svog laskanja, a ko mi se dopada…

— Hajde, zašto ne dovršiš? — reče Montale.

— To je suviše teško — odgovori gospođica de Tone-Šarant smejući se grohotom. — Dovrši umesto mene, ti koja imaš toliko duha.

— A vi, Lujza, — reče Montale — da li vam se ko dopada?

— To se ne tiče nikoga, — reče devojka ustajući sa guste mahovine na kojoj je provela ležeći za sve vreme trajanja baleta. — A sad, gospođice, napravili smo plan da se noćas razonodimo bez nadzora i bez pratnje. Tri smo, dopadamo se jedna drugoj, vreme je divno; pogledajte tamo, eno, mesec se polako penje na nebo i posrebrava krune kestenova i hrastova. O, kako je lepa šetnja! O, kako je lepa sloboda! Lepa nežna šumska trava, lepa milost koju mi ukazuje vaša ljubav! Uhvatimo se ispod ruke i otidimo pod ona velika drveta. U ovom trenutku oni su svi za stolom, tamo, i vredno se udešavaju za svečanu šetnju; sedlaju konje, uprežu ih u kola, izvode kraljičine mazge ili Gospođine četiri kobile. Otidimo dakle brzo na neko mesto gde nijedno oko neće moći da nas otkrije, gde nijedan korak neće ići za našim. Sećate li se, vi, Montale, šuma oko Ševernija i Šambora, beskrajnih topola kod Bloa? Tamo smo mi poverile jedna drugoj mnoge svoje nade.

— I ispovedile se jedna drugoj.

— Da.

— Što se mene tiče,— reče gospođica de Tone-Šarant — i ja mislim mnogo, ali budite oprezne…

— Ona ne kaže ništa — reče Montale — tako da to što misli gospođica de Tone-Šarant, Atenais jedina to zna.

— Pst! — uzviknu gospođica de La Valijer — Čujem korake koji se približuju.

— Ah, brzo, brzo! Među trsku! — reče Montale — Sagnite se, Atenais, vi ste visoki.

Gospođica de Tone-Šarant se zaista saže.

Skoro odmah one zaista ugledaše dva plemića koji su se približavali, oborene glave, držeći se ispod ruke i koračajući po sitnom pesku staze paralelne sa obalom.

Žene se zguriše, postadoše neprimetne.

— To je g. de Giš — reče Montale na uvo gospođici de Tone-Šarant.

— To je g. de Braželon — reče ova na uvo gospođici de La Valijer.

Dva mlada čoveka su se i dalje približavali, živo razgovarajući.

— Ovde sam je maločas video — reče grof. — Da sam je samo video, pomislio bih da je priviđenje; ali sam govorio sa njom.

— Dakle, sigurni ste?

— Jesam; ali sam je možda poplašio.

— Kako to?

— Eh, bože moj! Bio sam još lud zbog onog što vam je poznato, i biće da nije ništa razumela i poplašila se.

— O, — reče de Braželon — nemojte se uznemiravati, dragi prijatelju. Ona je dobra, ona će vas izviniti; ima duha i razumeće.

— Da; ali ako je razumela, isuviše dobro razumela?

— Pa šta onda?

— Ako kaže to?

— O, vi ne poznajete Lujzu, grofe — reče Raul. — Lujza ima sve vrline, a nijedan nedostatak.

U tom mladi ljudi prođoše, a njihovi glasovi se postepeno izgubiše dok su se oni udaljavali.

— Kako, La Valijer, — reče gospođica de Tone-Šarant — g. vikont de Braželon je rekao Lujza, govoreći o vama. Kako to može da bude?

— Vaspitani smo zajedno; — odgovori gospođica de La Valijer — znali smo se još kao deca.

— A sem toga g. de Braželon je tvoj verenik, to svi znaju.

— O, ja to nisam znala. Je li to istina, gospođice?

— To jest, — odgovori Lujza rumeneći — to jest g. de Braželon mi je učinio čast da zatraži moju ruku… ali…

— Ali šta?

— Izgleda da kralj…

— Kako?

— Izgleda da kralj neće da pristane na taj brak.

— Eh, zašto kralj? I šta je kralj? — uzviknu Or jetko — Zar kralj ima prava da se meša u takve stvari, drati bože?… „Pulitika je pulitika,” — kao što je govorio g. de Mazaren, — „ama ljubov je ljubov.” Ako dakle voliš g. de Braželona i ako on tebe voli, venčajte se. Ja vam dajem svoj pristanak.

Atenais se nasmeja.

— O, ja govorim ozbiljno — odgovori Montale — i ja mislim da moje mišljenje u ovom slučaju vredi koliko i kraljevo. Zar ne, Lujza?

— Hajde, hajde, ona gospoda su prošla; — reče La Valijer — iskoristimo samoću da pređemo preko livade, i da se zavučemo u šumu.

— Utoliko pre — reče Atenais — što vidim kako svetlosti polaze iz zamka i sa pozornice, a to mi izgleda tako kao da idu pred kakvim uglednim skupom.

— Potrčimo — rekoše sve tri.

I podižući ljupko duge nabore svojih svilenih haljina, one hitro pređoše prostor između jezera i najsenovitijeg dela parka.

Montale, laka kao srna, i Atenais, brza kao mlada vučica, skakutale su po suvoj travi, i pokatkad bi kakav smeli Akteon mogao da primeti u polutami kako se njihova čista i odvažna noga ocrtava pod gustim konturama satenskih sukanja.

La Valijer, nežnija i stidljivija, nije zadizala haljinu; krećući se tako sporije, ona je ubrzo morala da moli za milost.

Ostavši pozadi, ona natera svoje dve drugarice da je pričekaju.

U tom trenutku, jedan čovek, sakriven u jarku punom mladih izdanaka vrbe, pope se brzo na nasip i stade trčati u pravcu zamka.

Tri žene stigoše do ivice parka, čije su im sve aleje bile poznate.

Velike cvetne aleje dizale su se oko jarkova; na toj strani, spuštene brane štitile su šetače od prodiranja konja i kočija.

I zaista, čulo se kako se u daljini po čvrstom tlu puteva kotrljaju kola kraljica i Gospođe. Nekoliko jahača ih je pratilo, proizvodeći onaj šum koji tako lepo podražavaju rimovani stihovi.

Daleke muzike odgovarale su tom šumu, a kad su ti zvuci prestali, slavuj, pevač pun ponosa, slao je društvu, za koje je znao da se nalazi na okupu pod drvećem, najsloženije, najslađe i najveštije pesme.

Oko pevača, među velikim tamnim drvećem, svetlucale su oči kakve sovuljage, osetljive na takve zvuke.

I tako je ova svečanost celog dvora bila i svečanost tajanstvenih stanovnika šuma; jer je svakako i srna slušala među svojim papratima, fazan na grani, lisica u jazbini.

Život sveg ovog noćnog i nevidljivog stanovništva mogao se naslutiti po naglom kretanju koje bi se najednom osetilo među lišćem.

Tad bi šumske nimfe uzviknule; ali, umirene istog trenutka, smejale bi se i nastavile hod.

I tako one stigoše do kraljevskog hrasta, dostojanstvenih ostataka jednog hrasta koji je, u svojoj mladosti, čuo kako Anri II uzdiše za lepom Dijanom de Poatije, i docnije Anri IV za lepom Gabrijelom d'Estre.

Pod tim hrastom, vrtari behu nagomilali mnogo mahovine i trave, tako da nikad kružno sedište nije bolje odmorilo umorne udove jednog kralja.

Stablo drveta je sačinjavalo hrapav naslon, ali dovoljno širok za četiri lica.

Pod granama, koje su se koso spuštale sa stabla, glasovi su se gubili uzdižući se prema nebu.

CXV

O ČEMU SE GOVORILO POD KRALjEVSKIM HRASTOM

Blagost vazduha, u toj tišini drveća, kao da je nemo pozivala ove mlade žene da svoje nestašne razgovore odmah pretvore u ozbiljnije.

Čak i ona koja je po prirodi bila najveselija, Montale, prva je bila sklona tome.

Ona otpoče dubokim uzdahom.

— Kakva radost — reče ona — što smo ovde slobodne i same, i s pravom da budemo iskrene, naročito prema samima sebi!

— Da, — reče gospođica de Tone-Šarant — jer dvor, ma koliko bio sjajan, uvek krije neku laž pod kadifenim naborima ili blistavim dijamantima.

— Što se mene tiče, — odvrati La Valijer — ja ne lažem nikad; ako neću da kažem istinu, ja ćutim.

— Nećete dugo biti u milosti, draga moja; — reče Montale — ovde nije kao u Bloa, gde smo staroj Gospođi govorile sve što nas jedi i sve što želimo. Gospođa je imala i takve dane kad se sećala da je bila mlada. Tih dana, ma ko da je razgovarao sa Gospođom, nalazio je u njoj iskrenu prijateljicu. Gospođa nam je pričala o svojoj ljubavi sa Gospodinom, a mi smo njoj pričale o njegovim ljubavima sa drugima, ili bar o onome što se pričalo o njegovim udvaranjima. Jadna žena! Tako nevina! Ona se tome smejala, a i mi; gde li je sad?

— Ah, Montale, vesela Montale! — uzviknu La Valijer — Eto gde opet uzdišeš; šuma te nadahnjuje i večeras si skoro žalosna.

— Gospođice, — reče Atenais — ne treba toliko da žalite za dvorom u Bloa, i da se ne osetite srećne kod nas.

Dvor je mesto gde dolaze ljudi i žene da razgovaraju o stvarima koje majke i staraoci, a naročito ispovednici, zabranjuju vrlo strogo. Na dvoru su razgovori o tim stvarima kao povlastice koje daju kralj i kraljica; zar to nije prijatno?

— O, Atenais! — reče Lujza crveneći.

— Atenais je iskrena večeras, — reče Montale — iskoristimo to.

— Da, iskoristimo, jer večeras možete da mi izmamite i najiskrenije tajne moga srca.

— Ah, da je g. de Montespan ovde — reče Montale.

— Vi mislite da ja volim g. de Montespana? — promrmlja lepa devojka.

— On je lep, ja bar mislim?

— Da, i to nije malo preimućstvo u mojim očima.

— Eto, vidite.

— Reći ću i više, od svih ljudi koje vidimo ovde, on je najlešni, naj…

— Šta se to čuje? — reče La Valijer, pokrenuvši se naglo na klupi pokrivenoj mahovinom.

— Neki srndać beži između granja.

— Ja se plašim samo ljudi — reče Atenais.

— Kad ne liči na g. de Montespana.

— Prekinite to zadirkivanje… g. de Montespan je vrlo pažljiv prema meni; ali to ne obavezuje ni na šta. Zar nije tu g. de Giš, koji je vrlo pažljiv prema Gospođi?

— Jadni, jadni mladić! — reče La Valijer.

— Zašto jadni?… Gospođa je dovoljno lepa i dovoljno velika gospođa, čini mi se.

La Valijer zatrese bolno glavom.

— Kad se voli, — reč ona — onda to nije ni lepa ni velika gospođa; drage moje prijateljice, kad se voli, onda to mora da bude samo srce i oči onoga ili one koji se vole.

Montale prsnu u glasan smeh.

— Srce, oči! O, slatkiši! — reče ona.

— Ja govorim o sebi — odvrati La Valijer.

— Plemenita osećanja — reče Atenais, zaštitnički ali hladno.

— Zar ih vi nemate, gospođice? — upita Lujza.

— Naravno, gospođice; ali da produžim. Kako se može žaliti čovek koji je vrlo pažljiv prema ženi kao hito je Gospođa? Ako ima nesrazmere, ona je na strani grofa.

— O, ne, ne! — reče La Valijer — Ona je na strani Gospođe.

— Kako to mislite?

— Evo. Gospođa ne oseća čak ni želju da zna šta je to ljubav. Ona se igra tim osećanjem, kao što se deca igraju vatrometom čija jedna varnica može da zapali celu palatu. To blista, i to je sve što joj je potrebno. Dakle, radost i ljubav je ono tkanje od koga ona želi da joj je protkan život. G. de Giš će voleti ovu veliku gospođu; ona njega ne.

Atenais pršte u podrugljiv smeh.

— Zar vi volite? — reče ona — Gde su vaša plemenita osećanja od maločas? Zar ženina vrlina nije u hrabrom odbijanju svake spletke koja može imati posledice. Razumna žena i obdarena plemenitim srcem treba da gleda ljude, da bude voljena, čak i obožavana, i da kaže najviše jednom u životu: „Gle! Čini mi se, da nisam ono što sam, ovoga bih se gnušala manje nego drugih.”

— Dakle, — reče La Valijer sklapajući ruke — to vi obećavate g. de Montespanu?

— Svakako, njemu kao i svakom drugom. Šta! Rekla sam vam da mu priznajem izvesno prvenstvo nad drugima, i zar da to ne bude dovoljno! Draga moja, mi smo žene, to će reći kraljice za sve ono vreme koje nam daje priroda da vladamo, od petnaest do trideset i pet godina. Zavisi od vas da imate srca i posle, kad budete imale još samo to.

— O, o! — prošaputa La Valijer.

— Savršeno! — uzviknu Montale — Evo prave žene. Atenais, otići ćete daleko.

— Zar mi ne odobravate?

— O, i rukama i nogama! — reče ova zajedljiva osoba.

— Vi se šalite, zar ne, Montale? — reče Lujza.

— Ne, ne, primam sve što je rekla Atenais; samo…

— Samo šta?

— Pa eto, ne mogu to da sprovedem u delo. Imam najpotpunija načela; donosim odluke, u poređenju sa kojima su planovi stathudera⁶⁷ i španskog kralja dečje igre; zatim, kad dođe dan da se to ostvari — ništa.

— Povučete se? — reče Atenais prezrivo.

— Sramno.

— Nesrećna prirodo! — nastavi Atenais — Ali bar birate?

— Bogami… ne! Sudbini je prijatno da mi se u svemu protivi: sanjam o kraljevima a nalazim…

— Or! Or! — uzviknu La Valijer — Imajte milosti, ne žrtvujte, iz zadovoljstva da izgovorite jednu reč, one koji vas vole tako odanom ljubavlju.

— O, što se toga tiče, to me ne uzdržava mnogo: oni koji me vole dovoljno su srećni što ih ne teram od sebe, draga moja. Ali utoliko gore po mene ako imam jednu slabost; a isto tako utoliko gore po njih ako se za to svetim na njima. Bogami, svetim se!

— Or!

— Imate pravo — reče Atenais — i možda ćete stići do istog cilja. To se zove biti kaćiperka, drage moje gospođice. Ljudi, koji su glupaci u mnogim stvarima, naročito su to u ovoj, jer sa tom reči kaćiperstvo mešaju gordost jedne žene i njenu nestalnost. Što se tiče mene, ja sam gorda, to će reći nerazumljiva. Ja se grubo ophodim sa udvaračima, ali bez ikakve težnje da ih i zadržim. Ljudi kažu da sam kaćiperka, zato što su sujetni i misle da ih ja želim. Druge žene, Montale, na primer, dopustile su da se uhvate na umiljavanja; one bi bile izgubljene da nema blaženog nagona koji ih primora da se najednom promene i da kazne onoga čija su udvaranja donedavno primale.

— Učeno izlaganje! — reče Montale glasom sladokusca koji uživa.

— Odvratno! promrmlja Lujza.

— Zahvaljujući ovom kaćiperstvu, jer to je pravo kaćiperstvo, — nastavi gospođica de Tone-Šarant — ljubavnik naduven od gordosti, sat ranije, izgubi za jedan trenutak svu nadmenost koju mu je davala njegova sujeta. Dotle je izgledao pobednik, sad uzmiče; izgledalo je kao da će on nas da štiti, sad ponovo pada na kolena. Iz toga izlazi da umesto što ćemo imati ljubomornog i nezgodnog muža, koji je već stekao navike, mi imamo ljubavnika koji stalno strepi, stalno priželjkuje, stalno nam je potčinjen, i to iz tog jedinog razloga što uvek nailazi na novu ljubavnicu. Eto, gospođice, šta vredi kaćiperstvo, i budite uvereni da je tako. Kad je neka od nas takva onda je kraljica među ženama, ako već od boga nije dobila onu tako dragocenu sposobnost da obuzdava svoje srce i svoj duh.

— O, kako ste vi vešti! — reče Montale — I kako dobro shvatate šta je ženina dužnost.

— Ja sebi spremam jednu naročitu sreću; — reče Atenais skromno — kao svi slabi ljubavnici, branim se od ugnjetavanja jačih.

— La Valijer ne kaže ništa.

— Da li zato što nam ne daje za pravo?

— Ja vas čak i ne razumem — reče Lujza. — Vi govorite kao stvorenja kojima nije suđeno da žive na ovoj zemlji.

— Divna je ta vaša zemlja! — reče Montale.

— Zemlja, — nastavi Atenais — na kojoj čovek laska ženi da bi ona lakomisleno pala, pa da je vređa kad padne.

— Ko vam kaže da će pasti? — reče Lujza.

— Ah, to je nova teorija, draga moja; recite nam, molim vas, vaš način da ne budete pobeđeni, ako dopustite da vas ljubav povuče.

— O, — uzviknu devojka, dižući prema tamnom nebu svoje lepe vlažne oči — o, kad biste znali šta je srce, ja bih vam to objasnila i ubedila bih vas. Srce koje voli jače je od sveg vašeg kaćiperstva i sve vaše gordosti. Nikad žena nije voljena, ja u to verujem, i bog me čuje; nikad čovek ludo ne voli ako ne oseća da je i on voljen. Ostavimo starcima da veruju kako ih kaćiperke vole. Mlad čovek se razume u to, i on ne zloupotrebljava; ako prema kaćiperki oseti želju, raspaljenost, bes — vidite, ja vam dajem slobodno i veliko polje — jednom reči, kaćiperka može da ga zaludi, ali on se nikad neće zaljubiti u nju. Ljubav, vidite, onakva kakvu je ja shvatam, to je neprestana i potpuna žrtva; ali to nije žrtva samo jedne od dveju sjedinjenih strana. To je potpuno odricanje dveju duša koje hoće da se spoje u jednu. Ako ikad budem volela, ja ću preklinjati svog ljubavnika da me ostavi slobodnu i čistu; reći ću mu, a on će to razumeti, da mi dušu kida odbijanje koje iskazujem; a on, on koji će me voleti, osećajući bolnu veličinu moje žrtve, i on će se žrtvovati kao ja, poštovaće me, neće težiti za tim da ja padnem, pa da me vređa kad budem pala, kao što ste govorile malopre, huleći na ljubav koju ja razumem. Eto kako ja volim. A sad mi izvolite reći da će me moj ljubavnik prezirati; čikam ga, sem ako ne bude najpodliji čovek na svetu, a moje srce mi je jemac da neću nijednog od tih ljudi. Moj pogled će mu platiti za njegove žrtve ili će mu nametnuti vrline koje nikad nije verovao da će imati.

— Ali, Lujza, — uzviknu Montale — vi nam to govorite, ali vi to ne radite!

— Šta hoćete da kažete?

— Vas obožava Raul de Braželon, obožava vas na kolenima. Jadni mladić je žrtva vaše vrline, onako kao što bi bio, više nego što bi bio žrtva čak i mog kaćiperstva ili Atenaisine gordosti.

— To je prosto jedna podvrsta kaćiperstva — reče Atenais — i gospođica, koliko ja vidim, primećuje je a to i ne sluti.

— O! — reče La Valijer.

— Da, to se zove nagon: savršena osetljivost, preterana uglađenost osećanja, stalno ispoljavanje strasnih zanosa koji ne vode nikad ničem. O, to je i vrlo vešto i vrlo uspešno. Ja bih, sad kad o tome razmišljam, više volela tu taktiku nego svoju gordost da se borim protiv ljudi, jer ona pruža to preimućstvo da ljudi ponekad veruju da je to naše ubeđenje; ali već sad, ne priznajući se pobeđenom, izjavljujem da je ona jača od običnog kaćiperstva Montaleove.

Obe devojke počeše da se smeju.

Jedino je La Valijer ćutala i tresla glavom.

Zatim, posle jednog trenutka, reče:

— Kad biste mi samo četvrtinu onoga što ste mi sad rekle, kazale pred nekim čovekom, ili čak kad bih bila ubeđena da to mislite, umrla bih od stida i bola na ovom mestu.

— Pa lepo, umrite, nežna mala,— odgovori gospođica de Tone-Šarant — jer ako ovde nema ljudi, tu su bar dve žene, vaše prijateljice, koje vam izjavljuju da ste kaćiperka po nagonu, bezazlena kaćiperka; a to je najopasnija vrsta kaćiperke na svetu.

— O, gospođice! — odgovori La Valijer crveneći i spremna da zaplače.

Obe njene drugarice prsnuše ponovo u smeh.

— Pa lepo, potražiću obaveštenja od Braželona.

— Od Braželona? — upita Atenais.

— Pa da, od tog mladića koji je hrabar kao Cezar, otmen i duhovit kao g. Fuke, od tog jadnog mladića koji te poznaje već dvanaest godina, koji te voli, a koji međutim, ako ti treba verovati, nikad nije poljubio ni vrh tvojih prstiju.

— Objasnite nam takvu svirepost, vi, ženo od srca — reče Atenais La Valijerovoj.

— Objasniću vam je jednom jedinom reči: čednost. Da nećete slučajno da poričete čednost?

— Slušaj, Lujza, ne laži — reče Or uzimajući je za ruku.

— Ali šta hoćete da vam kažem? — uzviknu La Valijer.

— Ono što vi hoćete. Ali ma šta rekli, ja ostajem pri svom mišljenju o vama. Kaćiperka po nagonu, bezazlena kaćiperka, to će reći, kazala sam i ponavljam, najopasnija od svih kaćiperki.

— O, ne, ne, milost! Ne verujte to!

— Kako, dvanaest godina nepopustljivosti!

— O, pre dvanaest godina ja sam imala pet. Ono što dopusti dete ne može se stavljati na račun devojci.

— Pa lepo, vama je sad sedamnaest godina: recimo tri godine umesto dvanaest. Tri godine ste bili stalno i potpuno svirepi. Protiv vas govore nemi zasenci u Bloa, sastanci kad se broje zvezde, noćna sedenja pod topolama, njegovih dvadeset godina koje su govorile i vaših četrnaest koje su slušale, žar njegovih očiju koji vam je govorio.

— Sve je to sasvim tako!

— Tek štogod, nemogućno!

— Ali, bože moj, zašto nemogućno?

— Reci nam ono u šta se može verovati, draga moja, i mi ćemo ti verovati.

— Ali najzad, pretpostavite nešto.

— Šta? Da čujemo.

— Recite, ili ćemo pretpostaviti mnogo više nego što vi želite.

— Pa pretpostavimo; pretpostavimo da sam mislila da volim, a da ne volim.

— Kako, ne voliš?

— Šta ćete! Ako sam bila drukčija nego što su druge kad vole, to znači da ne volim. To znači da moj čas još nije kucnuo.

— Lujza! Lujza! — reče Montale — Čuvaj se, uzvratiću ti tvojom malopređašnjom reči. Raul nije ovde, nemoj ga mučiti u njegovom odsustvu; budi milosrdna, i ako, kad bolje pogledaš, misliš da ga ne voliš, reci to lično njemu. Jadni mladić!

I ona poče da se smeje.

— Gospođica je malopre sažaljevala g. de Giša; — reče Atenais — zar se ne bi moglo naći objašnjenje toj ravnodušnosti prema jednom i tom sažaljenju za drugog?

— Napadajte me, gospođice, — reče La Valijer tužno — napadajte me, pošto me ne razumete.

— O, o! — odgovori Montale — Neraspoloženje, jad, suze; mi se smejemo, Lujza, i, uveravamo te, nismo baš onakva čudovišta kao što ti misliš; pogledaj gordu Atenais, kako je zovu, ona ne voli g. de Montespana, to je istina, ali bi bila očajna kad je g. de Montespan ne bi voleo… Pogledaj mene, ja se smejem g. Malikornu, ali taj jadni Malikorn kome se ja podsmevam ume, kad hoće, da prinese moju ruku svojim usnama. A onda, najstarija od nas nema još dvadeset godina… kakva budućnost!

— Lude! Lude, to ste vi! — prošaputa Lujza.

— To je istina, — reče Montale — a ti si jedina koja izgovara reči mudrosti.

— Svakako!

— Priznajem — odgovori Atenais. — I tako, zaista ne volite tog jadnog g. de Braželona?

— Možda! — reče Montale — Nije ona još sigurna u to. Ali, u svakom slučaju, slušaj, Atenais: ako g. de Braželon ostane slobodan, dajem ti jedan prijateljski savet.

— Koji?

— Da ga dobro pogledaš pre nego što se odlučiš za g. de Montespana.

— O, ako vi to tako uzimate, draga moja, g. de Braželon nije jedini u koga se može gledati sa zadovoljstvom. I g. de Giš, na primer, ima vrednosti.

— Nije blistao večeras — reče Montale — i ja znam sa pouzdane strane da je Gospođi bio mrzak.

— Ali g. de Sen-Enjan je blistao, i ubeđena sam da ga mnoge koje su ga videle večeras kako igra neće tako brzo zaboraviti. Je li tako, Lujza?

— Zašto mi se obraćate tim pitanjem, zašto meni? Ja ga nisam videla, ja ga i ne poznajem.

— Niste videli g. de Sen-Enjana? Ne poznajete ga?

— Ne.

— Čekajte, čekajte, ne pretvarajte se da je vaša čednost divljačnija od naših gordosti. Imate oči, je li tako?

— Izvrsne.

— Onda ste videli večeras sve naše igrače?

— Da, skoro sve.

— Ovo „skoro sve” vrlo je neučtivo za njih.

— Ja vam ga dajem onakvo kakvo je.

— Pa lepo, od svih tih plemića koje ste skoro videli, kome dajete prvenstvo?

— Da, — reče Montale — da g. de Sen-Enjanu, g. de Gišu, ili…

— Nikome, gospođice, svi su podjednako ugledni.

— Dakle, od sveg tog sjajnog društva, na ovome dvoru, prvome na svetu, niko vam se nije dopao?

— To ne kažem.

— Pa onda govorite. Hajde, saopštite nam ko je vaš ideal.

— Nije to ideal.

— Dakle, to postoji?

— Zaista, gospođice, — uzviknu La Valijer, dovedena u škripac — ja tu ne razumem ništa. Kako, imate srce kao i ja, imate oči kao i ja, a govorite o g. de Gišu, o g. de Sen-Enjanu, o… šta znam o kome još, kad je kralj bio tu.

Ove reči, izgovorene brzo, glasom uzbuđenim i plahim, izmamiše u istom trenutku obema devojkama po jedan uzvik od kojih se ona uplaši.

— Kralj! — uzviknuše istovremeno Montale i Atenais.

La Valijer sakri glavu u ruke.

— O, da! Kralj, kralj! — prošaputa ona — Da li ste ikad videle nekog ko bi bio sličan kralju?

— Imali ste pravo maločas, kad ste rekli da imate izvrsne oči, gospođice; jer vi vidite daleko, suviše daleko. Nažalost, kralj nije od onih na kojima jadne oči nas drugih imaju pravo da se zadrže.

— O, to je istina, to je istina! — uzviknu La Valijer — Nije dato svim očima da gledaju pravo u sunce; ali ja ću ga gledati, pa makar od toga i oslepela!

U tom trenutku, i kao da je to bilo prouzrokovano rečima koje su izletele iz devojačkih usta, šum lišća i neko tiho trenje začuše se iza obližnjeg žbuna.

Devojke ustadoše, poplašene. One jasno videše kako se lišće pokreće, ali ne videše predmet koji ga je pokretao.

— O, to je vuk ili divlja svinja! — uzviknu Montale — Bežimo, gospođice, bežimo!

I sve tri devojke, zahvaćene neizrecivim užasom, pobegoše kroz najbližu aleju i zaustaviše se tek na ivici šume.

Tu, bez daha, naslonjene jedna na drugu, osećajući uzajamno kako im lupaju srca, one pokušaše da se povrate od straha, ali u tome uspeše tek posle nekoliko trenutaka. Najzad, primetivši svetlosti na onoj strani gde je zamak, one odlučiše da pođu u pravcu tih svetlosti.

La Valijer je bila iscrpena od umora. Or i Atenais su je pridržavale.

— Oh, divno smo se izvukle — reče Montale.

— Gospođice! Gospođice! — reče La Valijer — Ja se plašim da je to nešto mnogo opasnije od vuka. Što se tiče mene, a ja to kažem kao što mislim, više bih volela da sam se nalazila u opasnosti da me živu proždere kakva zver, nego da me je neko slušao i čuo. O, luda, luda sam ja! Kako sam mogla da mislim, kako sam mogla da govorim takve stvari!

A onda joj se čelo povi kao vrh trske; ona oseti da je noge izdaju, i snaga napušta; kao da je mrtva, ona iskliznu iz ruku svojih drugarica i pade na travu aleje.

CXVI

KRALjEVA UZNEMIRENOST

Ostavimo jadnu La Valijer, upola onesvešćenu, i njene dve drugarice, i vratimo se u blizinu kraljevskog hrasta.

Tri devojke, bežeći, nisu načinile ni dvadesetak koraka, kada se šum koji ih je toliko poplašio pojača među drvećem.

Jedna prilika, ocrtavajući se jasnije, razmače granje i pojavi se na ivici šume; a onda, videći da je mesto prazno, prsnu u glasan smeh.

Nije potrebno reći da je ta prilika bio jedan mlad i lep plemić, koji odmah dade znak jednom drugom koji se isto tako pojavi.

— Pa, Sire, — reče druga prilika približavajući se bojažljivo — da Vaše veličanstvo nije slučajno nateralo u bekstvo naše zaljubljene devojke?

— Bogami, jeste, — reče kralj — možeš slobodno da se pokažeš, Sen-Enjane.

— Ali, Sire, pazite se, poznaće vas.

— Ama rekao sam ti da su pobegle.

— Eto srećnog susreta, Sire, i, ako smem da dam jedan savet Vašem veličanstvu, trebalo bi da pođemo u poteru za njima.

— Daleko su.

— Vraga! Pustiće lako da ih stignemo, naročito ako znaju ko su ti što ih gone.

— Kako to, gospodine uobraženko?

— Dođavola! Tu je jedna kojoj se ja dopadam, i jedna koja vas je poredila sa suncem.

— Razlog više da ostanemo skriveni, Sen-Enjane. Sunce se ne pojavljuje noću.

— Bogami, Sire, Vaše veličanstvo nije radoznalo. Da sam na njegovom mestu, ja bih želeo da doznam koje su te dve nimfe, te dve drijade, te dve hamadrijade koje imaju tako lepo mišljenje o nama.

— O, poznaću ja njih i bez trčanja za njima, uveravam te.

— A kako?

— Dovraga, po glasu. One su sa dvora, a ona koja je govorila o meni imala je divan glas.

— Aha, laskave reči utiču na Vaše veličanstvo!

— Ne bi se reklo da je isti slučaj i sa tobom.

— O, oprostite, Sire, ja sam klipan.

— Hajde, dođi, i potražimo tamo gde sam ti rekao.

— A ona ljubav koju ste mi poverili, Sire, zar je ona već zaboravljena?

— O, tek štogod, nije! Kako da čovek zaboravi oči kao što su oči gospođice La Valijer!

— O, ova druga ima tako divan glas!

— Koja?

— Ona što voli sunce.

— Gospodine de Sen-Enjane!

— Izvinite, veličanstvo.

— Uostalom, nije mi krivo što ti veruješ da prijatne glasove volim isto toliko koliko i lepe oči. Poznajem ja tebe, ti si užasan brbljivac, i sutra ću se kajati zbog poverenja koje sam imao prema tebi.

— Kako to?

— Kažem da će sutra svi znati da sam mislio na ovu malu La Valijer; ali se čuvaj, Sen-Enjane, ja sam svoju tajnu poverio samo tebi, i ako mi samo jedna jedina ličnost progovori o tome, znači da si izdao moju tajnu.

— O, kakva žestina, Sire!

— Ne, ali treba da razumeš, ja neću da osramotim tu jadnu devojku.

— Sire, ne plašite se ničega.

— Obećavaš li mi?

— Sire, dajem vam svoju reč.

— Dobro, — pomisli kralj smejući se u sebi — sutra će svi znati da sam noćas trčao za La Valijerovom.

Zatim, pokušavajući da se snađe:

— Pa mi smo zalutali — reče on.

— O, nije to tako opasno.

— Kuda se ide kroz ovu kapiju?

— Na Zvezdu.

— Tamo smo išli kad smo čuli ženske glasove, je li tako?

— Da, Sire, i onaj kraj razgovora u kome sam imao čast da moje ime bude izgovoreno pored imena Vašeg veličanstva.

— Nešto se mnogo vraćaš na to, Sen-Enjane.

— Neka mi Vaše veličanstvo oprosti, ali ja sam očaran što znam da postoji žena koja misli na mene, a da ja to ne znam i da ništa nisam učinio da tako bude. Vaše veličanstvo ne razume to zadovoljstvo, jer njegov visoki položaj i vrednost privlače pažnju i izmamljuju ljubav.

— E pa nije tako, Sen-Enjane, možeš mi verovati ako hoćeš,— reče kralj, naslanjajući se prisno na ruku Sen-Enjana i polazeći putem za koji je mislio da vodi prema zamku — ali ova bezazlena ispovest, to sasvim nesebično pretpostavljanje jedne žene koja možda nikad neće privući moj pogled… jednom reči, tajanstvenost ovog doživljaja me draži, i, stvarno, da ne mislim toliko na La Valijerovu…

— O, ne treba to da obuzdava Vaše veličanstvo, ono ima suviše vremena pred sobom.

— Kako to misliš?

— Kažu da je La Valijer vrlo neumoljiva.

— Ti mi ne daš mira, Sen-Enjane, jedva čekam da je opet vidim. Hajdemo, hajdemo.

Kralj je lagao: ništa, naprotiv, nije želeo manje. Ali je imao da odigra ulogu.

I on stade brzo koračati. Sen-Enjan pođe za njim, održavajući malo odstojanje. Najednom, kralj zastade, a i dvoranin učini to isto.

— Sen-Enjane, — reče on — da li čuješ uzdahe?

— Ja?

— Da, slušaj.

— Zaista, čak i uzvike, kako mi se čini.

— To je na ovoj strani — reče kralj označavajući pravac.

— Izgleda da se čuje plač, jecaji neke žene, reče g. de Sen-Enjan.

— Požurimo!

I kralj i njegov ljubimac, polazeći jednom prečicom, požuriše preko travnjaka. Ukoliko su se približavali, uzvici su bili sve razgovetniji.

— U pomoć! U pomoć! — vikala su dva glasa.

Mladi ljudi pođoše još brže. Što su se više približavali, uzdasi su sve više postajali krici.

— U pomoć! U pomoć! — ponavljali su glasovi.

I ti krici su ubrzavali hod kralja i njegovog pratioca.

Najednom, na drugoj strani jednog jarka, pod vrbama razbarušenih grana, oni primetiše jednu ženu koja je klečala i držala drugu jednu koja je bila onesvešćena.

Na nekoliko koraka odatle, treća je zvala u pomoć, stojeći nasred puta.

Primetivši dva plemića, kojima nije mogla da odredi stepen plemstva, žena poče još jače da doziva u pomoć.

Kralj prestiže svog pratioca, preskoči jarak i nađe se pored njih u istom trenutku kad se, na kraju aleje koja je vodila u zamak, pojavi dvanaestak lica privučenih vikom koja beše privukla i kralja i g. de Sen-Enjana.

— Šta je to, gospođice? — upita Luj.

— Kralj! — uzviknu gospođica de Montale, i u svom iznenađenju ona ispusti glavu La Valijerove, koja sasvim pade u travu.

— Jeste, kralj. Ali to nije razlog da ostavite svoju drugaricu. Ko je ona?

— Gospođica de La Valijer, Sire.

— Gospođica de La Valijer!

— Koja se onesvestila…

— Ah, bože moj, — reče kralj — jadno dete! Brzo, brzo po lekara!

Ali ma koliko brzo da je kralj izgovorio ove reči, on nije obratio dovoljno pažnje na sebe, i one su morale izgledati, kao i pokret koji ih je propratio, malo hladne g. de Sen-Enjanu, kome je ova velika ljubav koju je kralj ocećao bila saopštena u poverenju.

— Sen-Enjane, — nastavi kralj — pripazite na gospođicu de La Valijer, molim vas. Pozovite lekara. A ja idem da obavestim Gospođu o nezgodi koja se desila njenoj počasnoj dami.

I zaista, dok se g. de Sen-Enjan brinuo da gospođica de La Valijer bude preneta u zamak, kralj odjuri, srećan što mu se pruža ova prilika da priđe Gospođi i da razgovara sa njom pod ovim prividnim izgovorom.

Na sreću, prolazile su jedne kočije; zaustaviše kočijaša, i lica koja su bila u njima, doznavši za nezgodu, brzo ustupiše mesto gospođici de La Valijer.

Promaja izazvana brzom vožnjom ubrzo vrati svesti bolesnicu.

Stigavši u zamak, ona je mogla, iako vrlo slaba, da siđe iz kola, i, uz pomoć svojih drugarica, da se popne u unutrašnje prostorije.

Smestiše je u jednu sobu koja je bila pored salona u prizemlju.

Zatim, pošto ovaj slučaj ne beše izazvao veliko dejstvo kod šetača, šetnja se nastavi.

Za to vreme, kralj beše našao Gospođu u jednom drvoredu, on sede kraj nje, i njegova noga pažljivo potraži princezinu pod stolicom na kojoj je ova sedela.

— Budite oprezni, Sire, — reče mu Anrijeta sasvim tiho — ne izgledate kao ravnodušan čovek.

— Nažalost,— reče Luj XIV istim takvim glasom — plašim se da nismo napravili sporazum koji je iznad naših moći.

Zatim reče sasvim glasno:

— Znate li za nemio slučaj?

— Kakav nemio slučaj.

— O, bože moj! Videći vas, zaboravio sam da sam došao samo zato da bih vam ga ispričao. A međutim bolno sam pogođen; jedna od vaših počasnih dama, sirota La Valijer, malopre se onesvestila.

— Ah, jadno dete — reče mirno princeza. — A zbog čega?

Zatim dodade tiho:

— Ali šta je vama, Sire? Hoćete da nas uverite kako osećate ljubav prema toj devojci, a nalazite se ovde kad ona umire tamo.

— Ah, gospođo, gospođo, — reče kralj uzdišući — kako vi bolje igrate svoju ulogu nego ja svoju, i kako mislite na sve!

I on ustade.

— Gospođo, — reče on dovoljno glasno da bi ga svi čuli — dozvolite mi da vas napustim; moje nespokojstvo je veliko, i hoću da se uverim lično da li su se postarali kako treba.

I kralj ode da ponovo vidi La Valijerovu, dok su svi prisutni objašnjavali kraljeve reči: „Moje nespokojstvo je veliko.”

CXVII

KRALjEVA TAJNA

Idući, Luj srete grofa de Sen-Enjana.

— Pa, Sen-Enjane, — upita on izveštačeno — kako je bolesnica?

— Ali Sire, — promuca Sen-Enjan — priznajem, na svoju sramotu, da ne znam.

— Kako, ne znate? — reče kralj pretvarajući se da uzima ozbiljno ovu nepažnju prema predmetu njegove ljubavi.

— Oprostite mi, Sire, ali sam upravo sreo jednu od naše tri brbljivice, i priznajem da me je to rasejalo.

— A, našli ste? — reče živo kralj.

— Onu koja je izvolela onako lepo da govori o meni, i, našavši svoju, tražio sam vašu, Sire, kad sam imao sreću da naiđem na Vaše veličanstvo.

— Lepo; ali, pre svega, šta je sa gospođicom de La Valijer? — upita kralj, veran svojoj ulozi.

— O, to je vrlo zanimljiva lepotica; — reče Sen-Enjan — njeno padanje u nesvest je bilo suvišno, pošto je Vaše veličanstvo mislilo na nju već pre toga.

— A ime vaše lepotice, Sen-Enjane, da li je ono tajna?

— Sire, trebalo bi da je tajna, i čak velika tajna; ali kad ste vi u pitanju, Vaše veličanstvo dobro zna da ne postoje tajne.

— Dakle, njeno ime…?

— Gospođica de Tone-Šarant.

— Je li lepa?

— Lepša od svega, Sire, i ja sam poznao glas koji je onako nežno izgovarao moje ime. Onda sam je oslovio, postavljao joj pitanja koliko sam mogao to da činim usred gomile, i ona mi je kazala, ne sluteći ništa, da je maločas bila pod velikim hrastom sa dve prijateljice, kad ih je pojava nekog vuka ili lopova poplašila i naterala u bekstvo.

— Ali, — upita živo kralj — kako se zovu te dve prijateljice?

— Sire, — reče Sen-Enjan, neka Vaše veličanstvo naredi da me zatvore u Bastilju.

— Zašto?

— Zato što sam sebičnjak i glupak. Moje iznenađenje što sam postigao takav uspeh i učinio tako srećno otkriće bilo je toliko da je na tome ostalo. Uostalom, nisam mislio da će Vaše veličanstvo, tako zabrinuto za gospođicu de La Valijer, pridati suviše veliku važnost onome što budem čuo; a onda, gospođica de Tone-Šarant me je naglo ostavila, da bi se vratila gospođici de La Valijer.

— Hajde, nadajmo se da ću imati sreću ravnu tvojoj. Hodi, Sen-Enjane.

— Moj kralj je slavoljubiv, kao što vidim, i neće da dopusti nijednom uspehu da mu izmakne. Pa lepo, obećavam mu da ću tražiti savesno, a uostalom, preko jedne od tri Gracije doznaćemo imena ostalih, a pomoću imena i tajnu.

— O, i ja, — reče kralj — i ja treba samo da čujem njen glas, pa da je poznam. Hajde, prekinimo razgovor o tome i odvedi me jadnoj La Valijer.

— Eh, — pomisli Sen-Enjan — evo zaista strasne ljubavi koja se nagoveštava, i to prema toj devojčici; ovo je nečuveno, nikad to ne bih pomislio.

I kako je, dok je to mislio, pokazao kralju dvoranu u koju behu uveli La Valijerovu, kralj uđe.

Sen-Enjan pođe za njim.

U jednoj niskoj dvorani, pored velikog prozora koji je gledao na vrtove, La Valijer, nameštena u jednu široku naslonjaču, udisala je duboko mirisni noćni vazduh.

Haljina joj je bila otkopčana na grudima, a izgužvane čipke su se mešale sa kovrčama njene lepe plave kose, koja joj je padala na ramena.

Oči, pune čežnje i još neugašenog plamena, bile su okupane krupnim suzama; ona je živela još samo kao ona lepa priviđenja naših snova koja, bleda i poetična prolaze ispred spavačevih zatvorenih očiju i upola otvaraju usne, ali ne ispuštaju nikakav glas.

U ovom velikom bledilu La Valijerove bilo je draži sa kojom se ništa ne bi moglo porediti; duhovna i telesna patnja beše utisnula u to blago lice neki otmeni bol; potpuna nepomičnost njenih ruku i tela davala joj je više sličnosti sa umrlim nego sa živim bićem; izgledalo je da ne čuje ni šapat svojih drugarica ni daleke šumove koji su tu dopirali. Ona je razgovarala sa sobom, i njene duge i nežne ruke podrhtavale su s vremena na vreme, kao da osećaju nevidljiva stezanja. Kralj uđe, a ona ne primeti njegov dolazak, toliko je bila udubljena u sanjarenje.

On vide izdaleka ovu divnu priliku, na koju je sjajni mesec sipao čistu svetlost svoje srebrne svetiljke.

— Bože moj, — uzviknu on sa nehotičnim užasom — pa ona je mrtva!

— Nije, nije, Sire, — reče tiho Montale — naprotiv, njoj je bolje. Je li, Lujza, da ti je bolje?

La Valijer ne odgovori ništa.

— Lujza, — nastavi Montale — kralj je izvoleo da se raspita o tvome zdravlju.

— Kralj! — uzviknu Lujza i ispravi se naglo, kao da je plamen buknuo u njenom srcu — Kralj se raspituje o mome zdravlju?

— Da — reče Montale.

— Dakle, kralj je ovde? — reče La Valijer, ne usuđujući se da pogleda oko sebe.

— Ovaj glas! Ovaj glas! — reče živo Luj na uvo Sen-Enjanu.

— Pa da, — odvrati Sen-Enjan, Vaše veličanstvo je u pravu. To je ona što je zaljubljena u sunce.

— Pst! — reče kralj.

Zatim, približavajući se La Valijerovoj, on reče:

— Vama nije dobro, gospođice? Maločas, u parku, video sam čak kako ste se onesvestili. Kako vam se to dogodilo?

— Sire, — promuca jadno dete drhteći i potpuno bledo — zaista ne bih umela da kažem.

— Mnogo ste šetali — reče kralj — i umor možda…

— Ne, Sire, — odgovori brzo Montale umesto svoje prijateljice — to ne može biti umor, jer smo jedan deo večeri provele sedeći pod kraljevskim hrastom.

— Pod kraljevskim hrastom? — reče kralj i uzdrhta. — Nisam se prevario, to je zaista to.

I on uputi grofu jedan saučesnički pogled.

— Ah, da, — reče Sen-Enjan — pod kraljevskim hrastom, sa gospođicom de Tone-Šarant.

— Otkud znate? — upita Montale.

— Doznao sam na vrlo prost način: gospođica de Tone-Šarant mi je rekla.

— Znači da vam je rekla i zašto se La Valijer onesvestila?

— Vraga! Govorila mi je samo o vuku ili lopovu, ne znam više tačno.

La Valijer je slušala ukočena pogleda, dišući teško kao da je predosećala jedan deo istine, zahvaljujući velikom naporu uma. Luj shvati takvo držanje kao posledicu straha koji još ne beše iščezao.

— Ne bojte se ničega, gospođice — reče on sa uzbuđenjem koje se javljalo a koje nije mogao da prikrije. — Taj vuk koji vas je toliko uplašio bio je prosto vuk na dve noge.

— To je dakle bio čovek! To je bio čovek! — uzviknu Lujza — Bio je tu neki čovek koji nas je slušao!?

— Pa šta, gospođice, kakvog zla ima u tome ako vas je neko slušao? Da li ste, po vašem mišljenju, govorili stvari koje ne bi trebalo čuti.

La Valijer pljesnu rukama i brzo ih prinese čelu, da sakrije tako svoje rumenilo.

— O, — upita ona — tako vam neba, ko je to bio sakriven? Ko je to čuo?

Kralj se približi da joj uzme ruku.

— To sam bio ja, gospođice; — reče on klanjajući se sa nežnim poštovanjem — da li se ne plašite mene, slučajno?

La Valijer kriknu; po drugi put snaga je izdade, i hladna, ječeći, očajna, ona se sruči na svoju naslonjaču.

Kralj je imao toliko vremena da ispruži ruku, tako da upola pridrža devojku.

Na dva koraka od kralja i La Valijerove, gospođice de Tone-Šarant i de Montale, nepomične i kao skamenjene, sećajući se svog razgovora sa La Valijerovom, nisu čak ni pomislile da priteknu u pomoć, jer ih je uzdržavalo prisustvo kralja, koji je, klečeći jednim kolenom, držao La Valijerovu oko pasa.

— Čuli ste, Sire? — prošaputa Atenais.

Ali kralj ne odgovori; on nije skidao pogled sa upola zatvorenih očiju La Valijerove, čiju je opuštenu ruku držao u svojoj.

— Vraga! — odvrati Sen-Enjan, koji se nadao da će i gospođica de Tone-Šarant pasti tu nesvest, i koji je već prilazio raširenih ruku — Nismo propustili nijednu reč.

Ali gorda Atenais nije bila žena koja se tako onesvešćuje; ona baci jedan strašan pogled na Sen-Enjana i pobeže.

Montale, hrabrija, priđe brzo Lujzi i uze je iz kraljevih ruku; ovaj je već gubio glavu osećajući na svom licu mirišljavu kosu samrtnice.

— U dobri čas, — reče Sen-Enjan — ovo je lepa avantura, i ja ću biti nesrećan ako na budem prvi koji će je ispričati.

Kralj mu se približi; glas mu je drhtao, ruka pravila besne pokrete.

— Grofe, reče on, ni reči!

Jadni kralj je zaboravljao da je sat ranije istom čoveku govorio te iste reči, ali sa drugom željom, to će reći da taj čovek ne čuva tajnu.

Zato je i ova opomena bila isto tako suvišna kao i prva.

Pola sata docnije, ceo Fontenblo je znao da je La Valijer razgovarala pod kraljevskim hrastom sa gospođicama Montale i Tone-Šarant, i da je tom prilikom priznala da voli kralja.

Znalo se isto tako da je kralj, pošto je pokazao svu zabrinutost koju je u njemu izazivalo stanje gospođice de La Valijer, prebledeo i uzdrhtao dočekujući u naručje lepu onesvešćenu devojku; tako da su svi dvorani bili uvereni da je otkriven najveći događaj tog doba; da njegovo veličanstvo voli gospođicu de La Valijer i da, prema tome, Gospodin može potpuno mirno da spava.

To je bilo, uostalom, ono što je i kraljica majka, ništa manje od drugih iznenađena ovim naglim preokretom, požurila da saopšti mladoj kraljici i Filipu Orleanskom.

Ali ona je postupala različito sa svakim od ovo dvoje zainteresovanih. Snahi je rekla:

— Vidite li, Tereza, kako niste bili nimalo u pravu što ste optuživali kralja: danas mu daju novu ljubavnicu; zašto bi današnja bila istinitija od jučerašnje, a jučerašnja od današnje?

A Gospodinu, pričajući mu o događaju pod kraljevskim hrastom:

— Baš je glupa ta vaša ljubomora, dragi moj Filipe! Dokazano je da je kralj izgubio glavu zbog one male La Valijer. Nemojte o tome govoriti svojoj ženi: kraljica bi to odmah doznala.

Ovo poslednje poveravanje dobi svoj neposredni zaplet.

Gospodin, vedar, likujući, ode svojoj ženi, i, kako još nije bila ponoć i kako je svečanost imala da traje do dva sata izjutra, on je pozva da se prošetaju.

Ali posle nekoliko koračaji, prvo što je učinio bilo je da ne posluša majku.

— Nemojte da kažete kraljici sve što se priča o kralju — reče on tajanstveno.

— A šta se to priča? — upita Gospođa.

— Da se u mome bratu najednom probudila jedna čudna strast.

— Prema kome?

— Prema onoj maloj La Valijer.

— Jeste li u to ubeđeni?

Bilo je mračno i Gospođa je mogla da se smeši do mile volje.

— Ah, — reče ona — a otkad ga to drži?

— Ima već nekoliko dana, kako izgleda. Ali ranije to je bio samo zanos, i ljubav se probudila tek večeras.

— Kralj ima ukusa, — reče Gospođa — ja mislim da je mala dražesna.

— Vi kao da se podsmevate, najdraža moja.

— Ja! Kako to?

— U svakom slučaju, ta strast će doneti sreću nekome, ako nikom drugom a ono La Valijerovoj.

— Ali, — nastavi princeza — vi govorite u stvari, gospodine, kao da ste pročitali šta je u dnu duše moje počasne dame. Ko vam kaže da će ona odgovoriti na kraljevu ljubav?

— A ko kaže vama da ona neće odgovoriti?

— Ona voli vikonta de Braželona.

— Ah, mislite?

— Ona je čak njegova verenica.

— Bila je to.

— Kako?

— Pa eto, kad su od kralja zatražili dozvolu da zaključe brak, on je tu dozvolu uskratio.

— Uskratio?

— Da, mada je nju tražio grof de La Fer lično, koga kralj vrlo ceni, to dobro znate, zbog uloge koju je odigrao prilikom dovođenja na presto vašeg brata i još u nekim događajima koji su se nedavno odigrali.

— Pa ništa, jadni ljubavnici će čekati da kralj izvoli da promeni mišljenje; mladi su, imaju vremena.

— Ah, draga moja, — reče Filip smejući se sad on — vidim da ne znate ono što je najlepše u celoj toj stvari.

— Ne.

— Ono što je najdublje dirnulo kralja.

— Zar je kralj duboko dirnut?

— U srce.

— Ali šta je to? Recite mi brzo!

— To je ne može biti romantičniji doživljaj.

— Vi znate koliko ja volim takve događaje, a puštate me da čekam — reče princeza nestrpljivo.

— Pa lepo, evo…

— Slušam.

— Pod kraljevskim hrastom… Znate li gde je kraljevski hrast?

— Nije važno: pod kraljevskim hrastom, rekoste…?

— Gospođica de La Valijer, verujući da je sama sa svoje dve prijateljice, poverila im je svoju ljubav prema kralju.

— Ah! — reče Gospođa, malo uznemirena — Svoju ljubav prema kralju?

— Da.

— A kad to?

— Pre jednog sata.

Gospođa uzdrhta.

— I zar niko nije znao za tu ljubav?

— Niko.

— Čak ni samo Njegovo veličanstvo?

— Ni samo Njegovo veličanstvo. Mala je dobro čuvala svoju tajnu u sebi, ali je najednom ta tajna bila jača od nje i otela joj se.

— A od koga znate ovu neverovatnost?

— Od koga i svi drugi.

— A od koga je znaju svi drugi?

— Od La Valijerove lično, koja je priznala tu ljubav svojim drugaricama Tone-Šarant i Montale.

Gospođa se zaustavi i naglim pokretom odvoji ruku svoga muža od svoje.

— Ima dakle jedan sat kako je učinila to priznanje? — upita Gospođa.

— Toliko otprilike.

— A je li to došlo do kralja?

— Pa to je baš ono romantično u celoj stvari: kralj je bio iza hrasta sa Sen-Enjanom, i čuo je ceo zanimljivi razgovor ne propuštajući nijednu reč.

Gospođa se oseti pogođena u srce.

— Ali ja sam videla kralja posle toga, — reče ona nepromišljeno — i on mi o svemu tome nije ništa govorio.

— Vraga! — reče Gospodin, bezazlen kao muž koji likuje — Dobro se čuvao da vam on sam govori o tome pošto je svima preporučio da vam ništa o tome ne govore.

— Molim? — uzviknu Gospođa razdražena.

— Kažem da su hteli tu stvar da sakriju od vas.

— A zašto bi je krili od mene?

— Iz straha da vas vaše prijateljstvo ne pobudi da kažete štogod o tome mladoj kraljici. To je sve.

Gospođa obori glavu; bila je smrtno ranjena.

Ona nije imala mira dok nije našla kralja.

Kako je kralj, naravno, poslednji koji zna šta se u kraljevini govori o njemu, kao što je ljubavnik jedini koji ne zna šta se govori o njegovoj ljubavnici, kad kralj primeti Gospođu koja ga je tražila, on joj priđe malo zbunjen, ali i dalje uslužan i ljubazan.

Gospođa pričeka da on prvi počne razgovor o La Valijerovoj.

Zatim, kako on ne reče ništa, ona ga upita:

— A ona mala?

— Koja mala? — reče kralj.

— La Valijer… Zar mi niste rekli, Sire, da se bila onesvestila?

— I dalje je vrlo rđavo — reče kralj izigravajući najveću ravnodušnost.

— Ali to će smetati da se sa uspehom razglasi ono što vi želite, Sire.

— Da se razglasi — šta?

— Da mislite na nju.

— O, ja se nadam da će se to razglasiti — odgovori kralj rasejano.

Gospođa pričeka još malo; htela je da zna da li će joj kralj govoriti o događajima pod kraljevskim hrastom.

Ali kralj ne reče ništa o tome.

Ni Gospođa ne progovori nijednu reč o tom događaju, tako da se kralj rastade od nje a ne poveri joj ništa.

Jedva se kralj beše udaljio, a ona potraži Sen-Enjana. Sen-Enjana je bilo lako naći, on je bio kao brodovi pratioci koji uvek plove za velikim lađama.

Sen-Enjan je zaista bio čovek kakav je Gospođi bio potreban u stanju u kome se nalazila.

On je baš tražio uho malo dostojnije od drugih da bi ispričao događaj sa svim pojedinostima.

I zato on ne propusti da kaže Gospođi sve. A kad je dovršio, ona mu reče:

— Priznajte da je to lepa priča.

— Priča ne; događaj da.

— Priča ili događaj, priznajte da vam je to saopšteno onako kao što ste meni ispričali, ali da vi tu niste bili.

— Gospođo, zaklinjem vam se čašću da sam bio.

— I vi verujete da je to priznanje delovalo na kralja?

— Kao priznanje gospođice de Tone-Šarant na mene — odvrati Sen-Enjan. — Pomislite samo, Gospođo, gospođica de La Valijer je poredila kralja sa suncem, a to je vrlo laskavo.

— Kralj neće dopustiti da ga obmanu slična laskanja.

— Gospođo, kralj je bar isto toliko čovek koliko i sunce, to sam vrlo lepo video malopre kad mu je La Valijer pala u naručje.

— La Valijer je pala kralju u naručje?

— O, to je bila divna slika; zamislite kako La Valijer pada na leđa i kako…

— Pa šta ste videli? Recite, govorite!

— Video sam ono što je videlo još deset lica u isto vreme kad i ja, a to će reći kad je La Valijer pala kralju u naručje, on zamalo što se nije onesvestio.

Gospođa uzviknu tiho, i to je bio jedini znak njenog skrivenog gneva.

— Hvala, — reče ona smejući se grčevito — vi divno umete da pričate, gospodine de Sen-Enjane.

I ona odjuri sama prema zamku ugušujući svoj bes.

CXVIII

NOĆNA TUMARANjA

Gospodin beše ostavio princezu u najlepšem raspoloženju, i kako se mnogo premorio tog dana, vratio se u svoje odaje, ostavljajući da svako završi noć kako mu se najbolje dopada.

Vrativši se, Gospodin poče da se sprema za spavanje sa brižljivošću koja udvostruči njegovo krajnje zadovoljstvo.

I dok je njegova posluga radila oko njega, on je pevao glavne arije iz baleta koje su svirači svirali i koje je kralj igrao.

Zatim pozva svoje krojače i zatraži da mu pokažu odelo spremljeno za sutradan, i, kako je bio vrlo zadovoljan njime, razdeli im male poklone.

Najzad, kako je vitez de Loren, koji ga beše video da se vratio, i sam ušao, Gospodin ga obasu prijateljskim rečima.

Ovaj, pošto je pozdravio princa, provede jedan trenutak u ćutanju, kao zapovednik strelaca koji osmatra da bi znao na koju stranu treba otvoriti vatru; zatim kao da se odluči:

— Jeste li primetili jednu čudnu stvar, Vaše visočanstvo? — reče on.

— Ne. Koju?

— Kako je Njegovo veličanstvo prividno rđavo dočekalo grofa de Giša.

— Prividno?

— Da, nema sumnje, pošto mu je u stvari vratilo svoju milost.

— Ali ja to nisam video — reče princ.

— Kako, niste videli kako se, umesto da ga vrati u njegovo progonstvo, kao što je bilo prirodno, složio sa njegovim čudnim otporom, dozvoljavajući mu da zauzme mesto u baletu?

— I vi nalazite, viteže, da kralj nije u pravu? — upita Gospodin.

— Pa zar niste i vi moga mišljenja, visočanstvo?

— Ne sasvim, dragi moj viteže, i ja dajem za pravo kralju što ne izliva svoju srdžbu na jednog nesrećnika koji je više lud nego zlonameran.

— Bogami, — reče vitez — što se tiče mene, priznajem da me ta velikodušnost iznenađuje u najvećem stepenu.

— A zašto? — upita Filip.

— Zato što bih rekao da je kralj ljubomorniji — odgovori vitez pakosno.

Već nekoliko trenutaka Gospodin je osećao kako se nešto razdražujuće krije u rečima njegovog ljubimca; ova poslednja reč baci žišku u barut.

— Ljubomoran! — uzviknu princ — Ljubomoran! Šta treba da znači ta reč? Ljubomoran na šta, molim lepo, ili ljubomoran na koga?

Vitez primeti da mu se izmakla jedna od onih pakosnih reči kakve je on ponekad izgovarao. On pokuša odmah da je trgne dok mu je još bila na domašaju.

— Ljubomoran na svoj ugled; — reče on sa izveštačenom bezazlenošću — na šta bi inače kralj bio ljubomoran?

— Ah, — reče princ — vrlo dobro.

— Da li bi Vaše visočanstvo — nastavi vitez — molilo milost za tog dragog grofa de Giša?

— Bogme ne — reče Gospodin. — Giš je duhovit i hrabar mladić, ali je lakomislen prema Gospođi, i ja mu ne želim ni zlo ni dobro.

Vitez je hteo da izazove ogorčenje protiv de Giša, kao što beše pokušao da izazove ogorčenje protiv kralja; ali mu se učini da je ovo bilo vreme opraštanja, čak i najpotpunije ravnodušnosti, i da je potrebno, da bi osvetlio tu stvar, da stavi lampu pod sam nos mužu.

Radeći tako, čovek pokatkad opeče druge, ali često i samog sebe.

— Dobro, dobro, — pomisli vitez — čekaću de Varda; on će uraditi više za jedan dan nego ja za meeec, jer verujem, neka mi bog oprosti, ili tačnije, neka mu bog oprosti, da je on još ljubomorniji od mene. A zatim, nije de Vard taj koji mi je potreban, već kakav događaj, a u svemu tome ja ne umem da se snađem. De Giš je došao kad su ga oterali, i to je, zaista, ozbiljno; ali sve te ozbiljnosti nestaju kad se ima u vidu da se de Giš vratio u trenutku kad Gospođa ne misli više na njega. Stvarno, Gospođa misli na kralja, to je jasno. Ali sem toga što moji zubi ne bi umeli da ujedu i nije im potrebno da ujedu kralja, evo gde Gospođa neće moći dugo da se bavi kraljem, ako, kao što kažu, kralj ne misli više na Gospođu. Iz svega toga izlazi da treba da budemo mirni i da čekamo dolazak nove ćudi, a ta će odlučiti sve.

I posle toga vitez se pomiren sa sudbinom zavali u naslonjaču, u koju mu je Gospodin dopuštao da sedne u njegovom prisustvu, i, nemajući više ništa pakosno da kaže, dogodi se da vitez de Loren ostade bez duha.

Na sreću, Gospodin je imao veliku zalihu dobrog raspoloženja, kao što smo rekli, i imao je to za dvojicu do onog trenutka kad, otpuštajući poslugu i oficire, i sam pređe u spavaću sobu.

Udaljujući se, on reče vitezu da izruči njegove pozdrave Gospođi i da joj kaže kako se, s obzirom na mesečinu i svežinu, plaši za svoje zube, i da zato neće više silaziti u park.

Vitez uđe kod princeze upravo u času kad se i ona vraćala.

On izvrši poruku kao veran glasnik, i odmah primeti ravnodušnost, čak i nemir, s kojim Gospođa primi saopštenje svoga muža.

Učini mu se da u tome ima nečega novog.

Da je Gospođa izišla iz svoga odeljenja sa tim čudnim izrazom osećanja, on bi pošao za njom.

Ali Gospođa se vratila kući, dakle ništa; on se okrete na petama, kao besposlena roda, pogleda u vazduh, u zemlju i u vodu, zatrese glavom i pođe mehanički prema vrtovima.

Nije učinio ni sto koraka, kad srete dva mlada čoveka koji su se držali ispod ruke i išli oborene glave, udarajući nogama kamičke koji su se nalazili pred njima i prateći tako misli tim skoro nesvesnim zanimanjem. To su bili gg. de Giš i de Braželon.

Kad god bi ih video, vitez de Loren je osećao neku instinktivnu odvratnost.

On ih ipak duboko pozdravi, što mu bi stostruko uzvraćeno.

Zatim, videći da se park prazni, da svetlosti počinju da se gase, da jutarnji povetarac počinje da duva, on skrenu levo i uđe u zamak kroz mala vrata. A oni se uputiše desno i nastaviše u pravcu velikog parka.

U trenutku kad se vitez peo uz male stepenice koje vode prema skrivenome ulazu, on primeti jednu ženu, za kojom je išla jadna druga, pod tremom ispod koga se prolazilo iz malog dvorišta u veliko.

Ove dve žene ubrzaše hod, koji je šuštanje njihovih svilenih haljina odavalo u već tamnoj noći.

Taj naročiti ogrtač, taj otmeni stas, to držanje, tajanstveno i gordo u isti mah, kojima su se odlikovale obe žene, a naročito ona koja je išla prva, sve to iznenadi viteza.

— Evo dve žene koje ja svakako poznajem — pomisli on, zaustavivši se na poslednjem stepeniku.

I dok se on, sa svojim nagonom lovačkog psa, spremao da pođe za njima, jedan od njegovih elugu, koji ga je već duže vremena tražio, zaustavi ga.

— Gospodine, — reče mu on — pošta je stigla.

— Dobro! Dobro! — reče vitez — Imamo vremena i sutra.

— Ali ima hitnih pisama koja će gospodinu vitezu možda biti prijatno da pročita.

— Tako! — reče vitez — A odakle su stigla?

— Jedno je iz Engleske, a drugo iz Kalea; ovo poslednje je doneo glasnik i izgleda da je vrlo važno.

— Iz Kalea! A ko li mi to piše iz Kalea?

— Učinilo mi se da sam poznao rukopis vašeg prijatelja grofa de Varda.

— O, onda evo me odmah — uzviknu vitez, zaboravljajući istog časa da je nameravao da postane uhoda.

I on se pope, zaista, dok su dve nepoznate gospođe iščezavale u onom delu dvorišta koje je bilo na suprotnoj strani od ovoga kroz koje su išle.

Mi ćemo poći za njima, a ostavićemo viteza neka se pozabavi čitanjem svoje pošte.

Kad su stigle u drvored, prva se zaustavi, malo zadihana, i upita, podižući pažljivo svoju koprenu:

— Jesmo li još daleko od tog drveta?

— O da, gospođo, imamo još dobrih pet stotina koračaji; ali neka se gospođa malo odmori: ona neće moći još dugo da ide takvim korakom.

— Imate pravo.

I princeza, jer to je bila ona, nasloni se na jedno drvo.

— Hajde, gospođice, — nastavi ona pošto je malo odahnula — ne krijte ništa od mene, recite mi istinu.

— O, gospođo, vi postajete strogi — reče devojka uzbuđenim glasom.

— Ne, draga moja Atenais; umirite se, jer ja se nimalo ne ljutim na vas. Najzad, to se mene ništa i ne tiče. Vi ste uznemireni zbog onog što ste rekli pod hrastom; plašite se da niste uvredili kralja, i ja hoću da vas umirim uveravajući se ja lično da li vas je ko mogao čuti.

— O, da, gospođo, kralj je bio tako blizu nas.

— Ali, najzad, vi niste govorili tako glasno i poneka se reč mogla i izgubiti.

— Gospođo, mislile smo da smo potpuno same.

— I bilo vas je tri?

— Da, La Valijer, Montale i ja.

— A da li ste i vi lično govorili lakomisleno o kralju?

— Plašim se da jesam. Ali u tom slučaju Vaše visočanstvo će imati dobrotu da me izmiri sa Njegovim veličanstvom, zar ne, gospođo?

— Ako je to potrebno, obećavam vam. Međutim, kao što sam vam rekla, bolje je ne ići ususret zlu i pre svega se dobro uveriti da li je zlo učinjeno. Noć je mračna, a još mračnija u ovim velikim šumama. Kralj vas nije poznao. Kada bih mu to ja prva pomenula, onda bih vas odala.

— O, gospođo, gospođo! Ako su poznali gospođicu de La Valijer, poznali su i mene. Uostalom, gospodin de Sen-Enjan mi nije dopustio da sumnjam u to.

— Pa to znači da ste govorili stvari vrlo nepovoljne po kralja?

— Ni najmanje, gospođo, ni najmanje. Druga jedna je govorila stvari vrlo povoljne, i zato su moje reči svakako morale biti u suprotnosti sa njenim.

— Ta Montale je potpuno luda! — reče Gospođa.

— O, nije to bila Montale. Montale nije ništa rekla. To je bila La Valijer.

Gospođa uzdrhta kao da to već nije savršeno tačno znala.

— O, ne, ne, — reče ona — neće biti da je kralj čuo. Uostalom, napravićemo opit radi koga smo i izišle. Pokažite mi hrast.

I Gospođa produži put.

— Znate li gde je to?

— Nažalost, da, gospođo.

— I vi ćete naći to mesto?

— Naći ću ga zatvorenih očiju.

— Onda je to divota; vi ćete sesti na klupu na kojoj ste bili, na klupu na kojoj je bila La Valijer, i govorićete istim glasom i o istom; a ja ću se sakriti u žbun, i reći ću vam da li se čuje.

— Da, gospođo.

— I naravno, ako ste govorili dovoljno glasno da vas je kralj mogao čuti, onda …

Atenais kao da je sa zebnjom očekivala kraj počete rečenice.

— Onda, — reče Gospođa glasom prigušenim bez sumnje brzim hodom — onda ću vas braniti…

I Gospođa ubrza korak.

Najednom, ona se zaustavi.

— Imam jednu ideju — reče ona.

— O, svakako dobru ideju — odgovori gospođica de Tone-Šarant.

— Montale mora biti isto tako uznemirena kao i vas dve.

— Manje; ona je manje umešana u to, jer je manje rekla.

— Svejedno; ona će vam pomoći kakvom malom laži.

— O, naročito kad dozna da se gospođa zauzima za mene.

— Lepo. Ja sam, čini mi ee, našla ono što nam je potrebno, dete moje.

— Kakva sreća!

— Vi ćete reći da ste sve tri savršeno tačno znale da se kralj nalazi iza tog drveta, ili iza tog žbuna, ne znam više tačno, kao i g. de Sen-Enjan.

— Da, gospođo.

— Jer vi to ne krijete od sebe, Atenais, da se Sen-Enjan veoma ponosi nekim vrlo laskavim rečima koje vi kao da ste izgovorili na njegov račun.

— Eto, gospođo, vidite da se čuje, — uzviknu Atenais — pošto je g. de Sen-Enjan čuo.

Gospođa beše učinila nesmotrenost, i ona se ujede za usnu.

— O, pa vi znate kakav je Sen-Enjan! — reče ona — Kraljeva milost ga zaluđuje i on govori svašta; često čak i izmišlja. Ali, uostalom, nije pitanje u tome. Da li je kralj čuo ili nije? To je sve.

— Pa dobro, gospođo, čuo je! — reče Atenais očajno.

— Onda, uradite ono što sam rekla: tvrdite smelo da ste znale sve tri, čujete li? Sve tri, jer ako se sumnja u jednu, sumnjaće se i u druge; tvrdite, kažem, da ste znale sve tri za prisustvo kralja i Sen-Enjana, i da ste htele da se malo zabavite na račun onih koji slušaju.

— O, gospođo, na kraljev račun! Nikad se ne bismo usudile da to kažemo.

— Ali to je šala, obična šala; nevino ismevanje je dopušteno ženama koje ljudi hoće da iznenade. Na taj način sve će se objasniti. Ono što je Montale kazala o Malikornu — šala; ono što ste vi kazali o Sen-Enjanu — šala; ono što je La Valijer kazala…

— I što bi volela da nije rekla.

— O, da, uveravam vas.

— Pa eto, razlog više da sve to bude šala; g. Malikorn neće imati zbog čega da se ljuti. G. de Sen-Enjan će biti postiđen, smejaće se njemu umesto da se smeju vama. Najzad, kralj će biti kažnjen zbog radoznalosti, tako malo dostojne njegovog položaja. Smejaće se malo i kralju u ovoj prilici, a ja ne verujem da će mu to biti krivo.

— Ah, gospođo, vi ste zaista anđeo dobrote i duhovitosti.

— To je u mome interesu.

— Kako to?

— Vi me pitate zašto je u mome interesu da uštedim svojim počasnim damama dobacivanja, neprijatnosti, možda i klevete? Nažalost, vi znate, dete moje, da dvor ne oprašta takve sitne pogreške. Ali mi već dugo idemo; da li ćemo skoro stići?

— Još pedesetak koraka. Okrenimo na levu stranu, gospođo, molim vas.

— Dakle, vi ste sigurni u Montaleovu?

— O, da.

— Ona će učiniti sve što vi budete hteli?

— Sve. Biće očarana.

— A što se tiče La Valijer?… — usudi se da kaže princeza.

— O, to će ići teže, gospođo; ona oseća odvratnost prema laganju.

— Pa ipak, kad bude uvidela da je to u njenom interesu…

— Plagpim se da to nimalo neće uticati na nju.

— Da, da, — reče Gospođa — na to su me već upozorili; to je vrlo izveštačena osoba, jedna od onih čepa koje meću boga pred sebe, da bi se krile iza njega. Ali, ako ne želi da laže, pošto će sebe izložiti podsmevanju celog dvora, i pošto je već izazvala kralja priznanjem koje je koliko smešno toliko i nepristojno, gospođica de Labom Leblan de La Valijer će se pomiriti s tim da je vratim u njen golubarnik, kako bi tamo, u Tureni ili Blezu, ne znam više gde, mogla do mile volje da se prepušta svojim osećanjima i pastirskim igrama.

Ove reči su bile izgovorene sa žestinom i čak grubošću, što poplaši gospođicu de Tone-Šarant.

Prema tome, ona se zareče, što se tiče nje, da će lagati koliko bude bilo potrebno.

U tako lepom raspoloženju, Gospođa i njena pratilja stigoše do kraljevskog hrasta.

— Eto nas — reče Tone-Šarant.

— Sad ćemo se uveriti da li se čuje — odgovori Gospođa.

— Pst! — reče devojka i zadrža Gospođu tako brzo da je to bilo protivno pravilima o ponašanju.

Gospođa se zaustavi.

— Vidite li da se čuje? — reče Atenais.

— Kako to?

— Slušajte.

Gospođa zadrža disanje, i one čuše, zaista, ove reči, koje su, izgovorene nežnim i tužnim glasom, lebdele u vazduhu:

— O, kažem ti, vikonte, kažem ti da je ludo volim; kažem ti da je toliko volim da ću od toga umreti.

Čuvši taj glas, Gospođa uzdrhta i jedan radostan izraz ozari njeno lice pod koprenom.

Sad ona zadrža svoju pratilju, i, odvodeći je lakim korakom dvadesetak koračaji unazad, to će reći izvan domašaja glasa, ova joj reče:

— Ostanite tu, draga moja Atenais, i neka nas niko ne iznenadi. Izgleda mi da se onaj razgovor tiče vas.

— Mene, gospođo?

— Da, vas… ili tačnije rečeno vašeg doživljaja. Ja ću da oslušnem sama: kad bismo bile dve, otkrili bi nas. Idite da potražite Montaleovu i vratite se da me pričekate sa njom na ivici šume.

Pa kako je Atenais oklevala, ona dodade:

— Idite! — glasom koji nije dopuštao prigovor.

Ova dakle zadiže svoje šušteće suknje i, stazom koja je sekla šumu, vrati se u vrt.

A što se tiče Gospođe, ona se došunja do žbuna i nasloni na jedan džinovski kesten, čije je jedno manje stablo bilo presečeno tako da je na njega moglo da se sedne.

I tu, puna zebnje i straha, ona reče sebi:

— Hajde, hajde, pošto se odavde čuje, da čujem šta će reći o meni gospodinu de Braželonu ovaj drugi zaljubljeni ludak, grof de Giš.

CXIX

GOSPOĐA DOBIJA DOKAZ DA SE SLUŠAJUĆI
MOŽE ČUTI ONO ŠTO SE KAŽE

Nastade trenutak ćutanja, kao da se svi tajanstveni noćni šumovi behu utišali da zajedno sa Gospođom čuju ovu mladalačku i ljubavničku ispovest.

Trebalo je da Raul govori. On se leno nasloni na stablo velikog hrasta i odgovori blagim i melodičnim glasom:

— Avaj, dragi moj de Gišu, to je velika nesreća.

— O, da, uzviknu ovaj, vrlo velika!

— Vi me ne čujete, de Gišu, ili bolje reći ne razumete me. Ja vam kažem da vas je zadesila velika nesreća ne zato što volite, već što ne umete da sakrijete svoju ljubav.

— Kako to? — uzviknu de Giš.

— Da, vi ne primećujete jednu stvar, a to je da se vi sad ne ispovedate svom jedinom prijatelju, čoveku koji bi pre dopustio da ga ubiju nego što bi vas izdao, nego da svakome poveravate svoju ljubav.

— Svakome! — uzviknu de Giš — Jeste li vi ludi, Braželone, kad mi govorite takve stvari?

— Tako je.

— Nemoguće! Kako sam i na koji način postao toliko nesmotren?

— Hoću da kažem, dragi prijatelju, da vaše oči, vaši pokreti, vaši uzdasi govore i protiv vaše volje; da svaka preterana ljubav vodi i odvlači čoveka izvan njega. Tada taj čovek ne pripada više sebi; on je izložen ludilu koje ga primorava da priča svoju nesreću drveću, konjima, vazduhu, ako nema nikakvo razumno biće u svojoj blizini. Dakle, jadni moj prijatelju, setite se ovoga: retko se događa da nema tu nekog ko čuje stvari koje ne bi trebalo da se čuju.

— Eto, — nastavi Braželon — u ovom trenutku meni vas je žao; otkako ste se vratili, vi ste sto puta i na sto raznih načina ispričali svoju ljubav prema njoj; a i da niste ništa rekli, sam vaš povratak bio je već užasna nesmotrenost. I zato ja zaključujem ovo: ako ne obratite pažnju na sebe više nego što ste činili dosad, doći će dan kad će ova stvar izbiti na videlo. Ko će vas tada spasti? Hajde, odgovorite mi. Ko će nju spasti? Jer ma koliko da ona nije kriva za tu vašu ljubav, vaša ljubav će biti optužba protiv nje u rukama njenih neprijatelja.

— Ah, bože moj — prošaputa de Giš.

I jedan duboki uzdah proprati ove reči.

— To nije odgovor, de Gišu.

— Tačno.

— Pa lepo, da čujemo, šta imate da odgovorite?

— Odgovaram da tog dana, prijatelju moj, neću biti više mrtav nego što sam to danas.

— Ne razumem.

— Jeste; tolike neizvesnosti su me iscrple. Danas nisam više biće koje misli i radi; danas ne vredim više ni koliko najosrednjiji čovek; i zato, vidiš, danas su se moje poslednje snage ugasile, moje poslednje odluke su pale, ja odustajem od borbe. Kad je čovek na bojištu, kao što smo često bili zajedno, i kad sam pođe u čarku, ponekad sretne odred od pet-šest konjanika, i, mada je sam, on se brani; onda ih dođe još šest drugih, on se razdraži i istraje; ali ako dođu još šest, deset drugih, ono obode svoga konja, ako ga još ima, ili dopusti da ga ubiju, da ne bi bežao. E pa eto, ja sam došao dotle: najapre sam se borio protiv samog sebe; zatim protiv Bakingama. Sad je došao kralj; neću se boriti protiv kralja, ni čak, to odmah da ti kažem, kad bi se kralj povukao, protiv same prirode ove žene. O, ja se ne zavaravam: stupio sam u službu ove ljubavi, pustiću da me u njoj ubiju.

— Njoj ne treba da činiš prekore, već sebi.

— Zašto?

— Kako znaš da je princeza malo nepromišljena, da mnogo voli novo, da je osetljiva na pohvale, makar joj ta pohvala dolazila od slepca ili deteta, a raspaljuješ se toliko da sam sagorevaš? Pogledaj ženu, voli je; jer kome god nije srce na drugoj strani, ne može da je vidi a da je ne voli. Ali, iako je voliš, poštuj u njoj, pre svega, položaj njenog muža, zatim samog njega, zatim, najzad, svoju sopstvenu bezbednost.

— Hvala, Raule.

— A na čemu to?

— Zato što vidiš da ja patim zbog ove žene i tešiš me, zato što mi kažeš o njoj sve ono dobro koje misliš, a možda i ono koje ne misliš.

— O, — reče Raul — varaš se, de Gišu, ne kažem ja uvek ono što mislim, i tada ne kažem ništa; ali kad govorim, ne umem ni da se pretvaram ni da obmanjujem, i ko me sluša može da mi veruje.

Za to vreme, Gospođa je, ispružena vrata, načuljenih ušiju, raširenih očiju i trudeći se da razazna u tami, požudno udisala i najmanji povetarac koji se provlačio kroz granje.

— O, poznajem ja nju bolje nego ti! — uzviknu de Giš. — Nije ona nepromišljena, ona je lakomislena; ne voli ona novo, već zaboravlja i nije od reči; nije ona kratko i jasno osetljiva na pohvale, već je kaćiperka i to sa prefinjenošću i svirepošću. Kaćiperka kakve nema! O, da, znam ja to. Evo, veruj mi, Braželone, ja patim paklene muke; kao hrabar čovek, koji strasno voli opasnost, našao sam opasnost koja je veća od moje snage i moje hrabrosti. Ali, vidiš, Raule, ja sam obezbedio sebi jednu pobedu koja će je stati dosta suza.

Raul pogleda svog prijatelja i, kako je ovaj skoro zagušen uzbuđenjem naslonio zavaljenu glavu na stablo hrasta, upita ga:

— Pobedu? A koju?

— Koju?

— Da.

— Jednog dana ću joj prići; jednog dana ću joj reći: „Bio sam mlad, bio sam zaluđen ljubavlju; imao sam ipak dovoljno poštovanja da vam padnem pred noge i da ostanem sa čelom u prašini, da me vaši pogledi nisu podigli do visine vaše ruke. Mislio sam da razumem vaše poglede, podigao sam se, i tada, mada vam nisam učinio ništa drugo sem da vas još više volim, ako je to bilo moguće, tada ste me vi, da biste uveselili srce, oborili jednom ćudi, ženo bez srca, ženo bez vere, ženo bez ljubavi! Vi niste dostojni, makar da ste princeza kraljevske krvi, vi niste dostojni ljubavi uglednog čoveka; i ja sebe kažnjavam smrću zato što sam vas suviše voleo, i umirem mrzeći vas.”

— O, — uzviknu Raul, užasnut naglaskom duboke istine koji je izbijao iz mladićevih reči — o, lepo sam ti ja rekao, de Gišu, da si lud.

— Da, da, — uzviknu de Giš idući za svojom misli — pošto ovde nema više ratovanja, idem tamo, na sever, da služim Cara, i neki Mađar, neki Hrvat ili Turčin sažaliće se i poslaće mi metak.

De Giš ne dovrši, ili upravo dovrši, kad se začu neki šum od koga on uzdrhta a Raul skoči na noge.

Što se tiče Giša, on ostade sedeći, udubljen u svoje reči i misli, stežući glavu obema rukama.

Žbunje se razmače i jedna žena se pojavi pred mladićima, bleda, uzbuđena. Jednom rukom je sklanjala granje koje bi je inače udaralo po licu, a drugom je podizala kapuljaču ogrtača koji joj je bio prebačen preko ramena.

Po tim vlažnim i zažarenim očima, po tom kraljevskom držanju, po tom vladalačkom pokretu, i još više nego po svem tom, po lupanju svog srca, de Giš poznade Gospođu i, kriknuvši, prenese ruke sa slepoočnica na oči.

Raul je drhtao, zbunjen, okretao šešir među prstima, mucajući neke neodređene rečenice pune učtivosti.

— Gospodine de Braželone, — reče princeza — budite ljubazni, molim vas, da vidite da li moje dame nisu još tu negde u aleji ili ispod drvoreda. A vi, gospodine grofe, ostanite; umorna sam i uzeću vas ispod ruke.

Da je grom pao pred noge nesrećnoga mladića, manje bi ga prestravio od ove hladne i stroge rečenice.

Pa ipak, kao što je maločas rekao, on je bio hrabar; u dnu svog srca beše doneo sve odluke; i zato se uspravi, videći da se de Braželon usteže, i uputi ovome pogled pun pomirenosti ca sudbinom i najdublje zahvalnosti.

Umesto da odmah odgovori Gospođi, on pođe prema vikontu i, pružajući mu ruku koju princeza beše zatražila, sa uzdahom steže vernu desnicu svoga prijatelja, a tim uzdahom kao da je davao svome prijatelju sav onaj život koga je još bilo u njegovom srcu.

Gospođa pričeka, ona tako gorda, ona koja nije umela da čeka, Gospođa, dakle, pričeka da on završi ovaj nemi govor.

Njena kraljevska ruka ostade u vazduhu, i, kad se Raul udalji, pade bez gneva, ali ne i bez uzbuđenja, na de Gišovu mišicu.

Bili su sami usred mračne i neme šume, i više se nije čuo Raulov korak koji se brzo udaljavao tamnim stazama.

Nad njihovim glavama se širio gusti i mirisni svod šumskog drveća, a kroz pukotine u njemu videlo se ovde-onde kako svetluca nekoliko zvezda.

Gospođa odvuče blago de Giša na stotinak koračaji od onog nesmotrenog drveta koje je te večeri čulo i dopustilo da se čuju tolike stvari, i dovodeći ga na jedan obližnji proplanak koji je dozvoljavao da se vidi malo unaokolo, ona mu reče, sva uzdrhtala:

— Dovela sam vas ovde, jer tamo gde smo bili čuje se svaka reč.

— Čuje se svaka reč, gospođo? — ponovi mladi čovek mehanički.

— Da.

— A to će reći? — prošaputa de Giš.

— A to će reći da sam čula sve što ste rekli.

— O, bože moj! Bože moj! Još je samo to trebalo! — promuca de Giš.

I on obori glavu kao što čini premoreni plivač kad voda počne da ga vuče u dubinu.

— I tako, — reče ona — vi o meni sudite onako kao što ste rekli?

De Giš preblede, okrete glavu i ne odgovori ništa, osećao je da će se onesvestiti.

— To je vrlo lepo, — nastavi princeza glasom punim blagosti — više volim tu iskrenost koja treba da me rani nego laskanje koje bi me obmanjivalo. Neka bude! Dakle po vašem mišljenju, gospodine, ja sam kaćiperka i odvratna.

— Odvratna! — uzviknu mladi čovek — Odvratna, vi! O to zaista nisam rekao, to zaista nisam mogao reći za ono što mi je najdraže na svetu; ne, ne, to nisam rekao.

— Žena koja vidi kako propada čovek zato što ga sagoreva plamen koji je ona raspalila i koja ne gasi plamen, po mome mišljenju je odvratna žena.

— O, šta ima da vam znači to što sam rekao? — nastavi grof. — Šta sam ja, bože moj, pored vas, i zar se vi čak uznemiravate zbog toga da li ja postojim ili ne?

— Gospodine de Gišu, vi ste čovek kao što sam ja žena, i, poznajući vas kao što vas poznajem, neću da vas izložim umiranju; menjam svoje ponašanje prema vama. Biću, ne iskrena, ja sam to uvek, već otvorena. Preklinjem vas, dakle, gospodine grofe, da me više ne volite i da potpuno zaboravite da sam vam ikad progovorila ijednu reč i da sam vas ikad pogledala.

De Giš se okrete i pogleda Gospođu strasnim pogledom.

— Vi, — reče on — vi se izvinjavate; vi mene preklinjete, vi!

— Da, nema sumnje; pošto je zlo došlo od mene, treba ja da popravim to zlo. I tako, gospodine grofe, sporazumeli smo se. Vi ćete mi oprostiti moju površnost i moje kaćiperstvo. Nemojte me prekidati. A ja ću oprostiti vama što ste mi rekli da sam površna i kaćiperka, možda nešto još i gore; i vi ćete odustati od svoje pomisli na smrt, sačuvaćete svojoj porodici, kralju i gospođama jednog plemića koga svi cene a mnogi i vole.

I Gospođa izgovori ovu poslednju reč sa takvom iskrenošću, čak i nežnošću, da srce mladog čoveka oseti kao da će da izleti iz grudi.

— O, gospođo, gospođo!… — promuca on.

— Slušajte dalje — nastavi ona. — Kad se vi budete odrekli mene, prvo iz nužnosti, zatim da postupite po mojoj molbi, onda ćete bolje suditi o meni, i, u to sam ubeđena, zamenićete tu ljubav — oprostite, ludilo — iskrenim prijateljstvom, koje ćete mi ponuditi i koje ću, zaklinjem vam se, srdačno prihvatiti.

De Giš, sa graškama znoja na čelu, nesrećan, drhteći ceo, ujedao se za usne, udarao nogom, jednom reči, gušio u sebi sav svoj bol.

— Gospođo, — reče on — vi mi nudite nešto nemoguće i ja ne prihvatam takvu pogodbu.

— Šta, — reče Gospođa — odbijate moje prijateljstvo?

— Ne, ne! Neću prijateljstvo, gospođo, više volim da umrem od ljubavi nego da živim od prijateljstva.

— Gospodine grofe!

— O, gospođo! — uzviknu de Giš — Ja sam stigao do onog poslednjeg trenutka kad postoje samo jedno uvažavanje i jedno poštovanje — uvažavanje i poštovanje ispravnog čoveka prema obožavanoj ženi. Oterajte me, prokunite me, odajte me, vi ćete uvek biti pravični; ja sam se žalio na vas, ali ako sam se onako gorko žalio, to je zato što vas volim; rekao sam vam da ću umreti, i umreću; kad bih ostao živ, ne bih mogao da vas zaboravim; kad umrem, vi nećete moći da me zaboravite, u tom sam ubeđen.

Za to vreme, ona, koja je stajala i bila kao u snu, ništa manje uzbuđena nego mladi čovek, okrete za trenutak glavu, kao što je malo ranije on sam to učinio.

Zatim, posle kraćeg ćutanja:

— Dakle, mnogo me volite? — upita ona.

— Oh, ludo. Toliko da umirem od toga, kao što ste rekli. Toliko da ću umreti, bilo da me vi oterate ili da me opet saslušate.

— Pa to je, onda, zlo kome nema leka; — reče ona veselo — zlo koje treba lečiti ublažujućim sredstvima. E, pa dajte mi ruku… Ledena!

De Giš kleče, pritište usne ne na jednu već na obe vrele ruke Gospođine.

— Dobro, volite me onda, — reče princeza — pošto drukčije ne može da bude.

I ona mu steže prste jedva primetno, nateravši ga da ustane, upola kao što bi učinila kakva kraljica, upola kao ljubavnica.

De Giš uzdrhta celim telom.

Gospođa oseti to drhtanje u žilama mladoga čoveka i razumede da je on zaista voli.

— Dajte mi ruku, grofe, — reče ona — i vratimo se.

— Ah, gospođo! — reče grof, posrćući, zasenjen, sa plamenim oblakom pred očima — Ah, vi ste našli treći način da me ubijete.

— Na sreću, taj je najduži, zar ne? — odvrati ona.

I ona ga odvuče prema drvoredu.

CXX

ARAMISOVA PREPISKA

Dok su de Gišove ljubavne svari, popravljene tako najedanput, ada on nije mogao tome da pogodi uzrok, uzimale ovaj neočekivani tok, Raul, shvativši Gospođinu želju, beše se udaljio da ne smeta ovom objašnjenju kome uopšte ne bi mogao da nasluti ishod, i beše se pridružio počasnim damama koje su se nalazile u vrtu.

Za to vreme, vitez de Loren, vrativši se u svoju sobu, čitao je sa iznenađenjem pismo de Varda, u kome mu je ovaj pričao, ili tačnije pričao rukopisom svog sobara, o udarcu mačem koji je dobio u Kaleu i o svim pojedinostima ovog događaja, moleći da izvesti de Giša i Gospodina o onome što bi u ovom događaju bilo naročito neprijatno po svakoga od njih.

De Vardu je naročito bilo stalo do toga da pokaže vitezu koliko je silna Bakingamova ljubav prema Gospođi, i on je završavao svoje pismo uveravanjem da će ta ljubav biti uzvraćena.

Prilikom čitanja ovog poslednjeg stava, vitez sleže ramenima; zaista, de Vard je bio u zadocnjenju sa poznavanjem događaja, kao što se moglo videti.

De Vard je bio tek kod istorije sa Bakingamom.

Vitez baci preko ramena hartiju na jedan obližnji sto i reče prezrivo:

— U stvari, to je neverovatno; ovaj jadni de Vard je međutim vrlo promućuran čovek; ali, uistini, to ne izgleda tako, toliko brzo čovek zaglupi u unutrašnjosti. Neka đavo nosi tog klipana koji ima da mi piše o tako važnim stvarima a koji mi piše takve budalaštine! Umesto ovog bednog pisma koje ne znači ništa, tamo, pod drvoredom, našao bih kakvu lepu malu spletku, koja bi osramotila neku ženu, dovela do izmenjenih udaraca mačem i razonodila Gospodina za tri dana.

On pogleda u sat.

— Sad je dockan — pomisli on. — Jedan posle ponoći: svi su mora biti kod kralja, gde se završava noć; svejedno, to je izgubljen trag, i sem da me ne posluži izvanredna sreća…

Misleći to, kao da time poziva svoju srećnu zvezdu, vitez se mrzovoljno približi prozoru koji je gledao na jedan dosta usamljeni deo vrta.

Odmah, i kao da je neki zao duh bio u njegovoj službi, on primeti jedan svileni ogrtač tamne boje koji se vraćao u zamak, u pratnji nekog čoveka, i poznade onaj hod koji mu beše pao u oči pola sata ranije.

— Eh, bože moj! — pomisli on i pljesnu rukama — Bog me prokleo! Kao što kaže naš prijatelj Bakingam, evo moje tajne.

I on se ustremi niz stepenice, u nadi da će stići na vreme u dvorište i poznati ženu u ogrtaču i njenog pratioca.

Ali, stigavši na vrata malog dvorišta, on se skoro sudari sa Gospođom, čije je lice blistalo i pokazivalo mnoga divna otkrovenja pod koprenom koja ga je štitila ali ne i sakrivala.

Na nesreću, Gospođa je bila sama.

Vitez razumede da, pošto je beše ugledao, nema ni pet minuta, sa nekim plemićem, ni sam taj plemić ne može biti daleko.

Prema tome, on se jedva zaustavi da pozdravi princezu, sklanjajući se u stranu da je propusti; zatim, kad je ona prošla brzim korakom žene koja se plaši da je neko ne pozna, kad se vitez uverio da je ona isuviše zabavljena sobom da bi se uznemiravala zbog njega, on pojuri u vrt, gledajući na sve strane i obuhvatajući pogledom što više prostora.

Stizao je na vreme: plemić koji beše pratio Gospođu još je bio na domašaju njegovog pogleda; ali on je išao brzo prema jednom krilu zamka, i još malo pa će zaći za njega.

Nije bilo ni trenutka za gubljenje; vitez pojuri u poteru za njim, pa makar i usporio korak kad bude u blizini nepoznatoga; ali ma koliko da se žurio, nepoznati beše zašao za stepenište pre nego što je on stigao.

Bilo je, međutim, očevidno pošto je ovaj išao polako, zamišljen, oborene glave kao pod teretom jada ili sreće, da će vitez morati da ga stigne, čim bude zašao za ugao, sem ako onaj ne uđe na neka vrata.

I to bi se svakako dogodilo da nije, u trenutku kad je skretao za ugao, vitez naleteo na dve ličnosti koje su išle u suprotnom pravcu.

Vitez je bio raspoložen da rđavo dočeka ovu dvojicu koji mu smetaju, ali podižući glavu on poznade g. vrhovnog rukovaoca finansijama.

Fuke je bio u društvu jedne osobe koju je vitez video prvi put.

Ta osoba je bila njegova preuzvišenost episkop iz Vana.

Zaustavljen prisustvom ove vrlo značajne ličnosti i prinuđen društvenim obzirima da se izvini u trenutku kad je sam očekivao izvinjenja, vitez ustuknu malo; i kako je g. Fuke znao ako ne da bude prijatelj a ono da poštuje svakoga, a kako je i sam kralj, mada je pre bio njegov neprijatelj nego prijatelj, smatrao g. Fukea za značajnog čoveka, vitez učini ono što bi kralj učinio: on pozdravi g. Fukea, koji uzvrati pozdrav sa blagonaklonom učtivošću, videći da ga je ovaj plemić gurnuo iz nepažnje i bez ikakve rđave namere.

Zatim, skoro odmah, poznavši viteza de Lorena, on mu se obrati ljubaznim rečima na koje je vitez bio primoran da odgovori.

Ma kako da je razgovor bio kratak, vitez de Loren vide sa velikim nezadovoljstvom kako se njegov nepoznati udaljuje i iščezava u mraku.

Vitez se pomiri sa sudbinom i, tako pomiren, predade se sav g. Fukeu.

— Ah, gospodine, — reče on — stigli ste dockan. Mnogo se ovde govorilo o vašoj odsutnosti, i ja sam čuo Gospodina kako se čudi što, iako pozvani od strane kralja, niste došli.

— To mi je bilo nemoguće, gospodine, a čim sam morao, ja sam, evo, došao.

— Je li u Parizu mirno?

— Savršeno. Pariz je lepo primio svoje poslednje namete.

— Aha, razumem: hteli ste da se uverite u tu dobru volju pre nego što dođete da uzmete učešća u našim svečanostima.

— Ipak sam stigao malo kasno. Obratiću se zato vama, gospodine, da vas zapitam da li je kralj napolju ili u zamku, da li ću moći da ga vidim noćas ili ću morati da čekam do sutra.

— Izgubili smo kralja iz vida otprilike pre pola sata — reče vitez.

— Možda je kod Gospođe? — upita Fuke.

— Kod Gospođe ne verujem da je, jer sam upravo sreo Gospođu na malim stepenicama; i sem ako onaj plemić koga ste maločas sreli nije bio kralj lično…

I vitez zastade, nadajući se da će tako doznati ime onoga za kojim je jurio.

Ali Fuke, bilo da je poznao de Giša ili ne, zadovolji se samo da odgovori:

— Ne, gospodine, to nije bio on.

Zbunjen, vitez pozdravi; ali dok je pozdravljao, on baci još jedan pogled oko sebe i, primetivši g. Kolbera u jednoj grupi, on reče vrhovnom rukovaocu:

— Evo, gospodine, tamo pod drvećem, nekoga ko će vas obavestiti bolje od mene.

— A ko je to? — upita Fuke, čiji slabi vid nije mogao da nazre kroz pomrčinu.

— Gospodin Kolber — odgovori vitez.

— Aha, vrlo dobro. Ona osoba što razgovara sa onim ljudima koji nose buktinje, je li to g. Kolber.

— On lično. Izdaje naredbe za sutra rukovaocima osvetljavanja.

— Hvala, gospodine.

I Fuke učini glavom pokret koji je pokazivao da je doznao sve što je želeo da zna.

Vitez, naprotiv, ne doznavši ništa, učini dubok poklon i povuče se.

Jedva se on beše udaljio, a Fuke, podižući obrve, udubi se u sanjarenje.

Aramis ga za trenutak pogleda sa sažaljenjem punim tuge.

— Kako, — reče mu on — uzbuđuje vas i samo ime tog čoveka! Do maločas ste likovali i bili radosni, a sad vam se lice zamračuje i pri samoj pojavi tog osrednjeg priviđenja! Ostavite se toga, gospodine; verujete li vi u svoju sreću?

— Ne — odgovori Fuke tužno.

— A zašto?

— Zato što sam isuviše srećan u ovom trenutku — odgovori on uzdrhtalim glasom. — Ah, dragi moj d'Erble, vi koji ste toliko učeni, vi biste morali da poznajete istoriju izvesnog tirana sa Samosa. Koju stvar od onih koje otklanjaju buduće nesreće mogu ja da bacim u more? O, ponavljam vam, prijatelju moj, ja sam isuviše srećan, tako srećan da ne želim ništa više od onoga što nemam… Popeo sam se toliko visoko!… Vi znate moju devizu: Quo non ascendam. Ja sam se popeo toliko visoko da mi ostaje još samo da siđem. Nemoguće mi je dakle da verujem u povećavanje sreće koja je već više nego ljudska.

Aramis se nasmeši i upravi u Fukea svoj tako umiljat i nežan pogled.

— Kad bih znao za vašu sreću, — reče on — možda bih se plašio da vam ona okrene leđa; ali vi o meni sudite kao pravi prijatelj, to će reći da nalazite da sam dobar za nevolju, to je sve. Znam da je već i to mnogo i dragoceno; ali, uistinu, ja imam pravo da vas molim da mi s vremena na vreme poverite i svoje srećne okolnosti, u kojima bih, to dobro znate, uzeo učešća više nego u sopstvenim.

— Ali, dragi moj episkope, — reče Fuke smejući se — moje tajne su isuviše svetovne da bih mogao da ih poverim visokom crkvenom licu, ma koliko ono bilo svetsko.

— Vraga! Zar se ne možete ispovediti?

— O, isuviše bih crveneo da ste vi moj ispovednik.

I Fuke uzdahnu.

Aramis ga opet pogleda, izražavajući svoju misao samo jednim nemim osmehom.

— Dobro, — reče on — uzdržljivost je velika vrlina.

— Ćutite! — reče Fuke — Evo onog otrovnog gada koji me je poznao i koji nam se približava.

— Mislite Kolbera?

— Da; odvojte se, dragi moj d'Erble; neću da vas ta slugeranja vidi sa mnom. Omrznuo bi vas.

Aramis mu steže ruku.

— Šta mi je potrebno njegovo prijateljstvo? — reče on — Zar niste vi tu?

— Tako je; ali možda neću uvek biti tu — odgovori Fuke setno.

— Tog dana, ako taj dan ikad dođe, — reče mirno Aramis — razmislićemo da li ćemo se lišiti prijateljstva ili se suprotstaviti mržnji g. Kolbera. Ali, recite mi, dragi gospodine Fuke, umesto što ćete da razgovarate sa tom slugeranjom, kao što mu činite čast da ga zovete, jer to bi bio razgovor od koga ne vidim nikakvu korist, zašto ne odete do kralja, ili bar do Gospođe?

— Do Gospođe? — reče vrhovni rukovalac rasejan svojim mislima — Da, nema sumnje, pre do Gospođe.

— Vi se sećate — nastavi Aramis — da su nam pričali o velikoj milosti koju uživa Gospođa od pre dva-tri dana. U skladu je, čini mi se, sa vašom politikom i vašim namerama da se revnosno dodvoravate prijateljicama njegovog veličanstva. To je način da poljuljate autoritet koji stiče g. Kolber. Otidite dakle što pre do Gospođe i obezbedite sebi tu saveznicu.

— Ali, — reče Fuke — jeste li sasvim sigurni da je ona stvarno ta u koju kralj upire pogled u ovom trenutku?

— Ako se kazaljka pomerila, to može biti samo od jutros. Vi znate da ja imam svoju policiju.

— Dobro, idem odmah, a u svakom slučaju imam ono što će me uvesti kod nje: to su dva divna starinska kamena optočena dijamantima.

— Video sam ih; ne može se zamisliti ništa tako skupoceno i tako veličanstveno.

U tom trenutku prekide im razgovor jedan sluga za kojim je išao glasnik.

— Za gospodina vrhovnog rukovaoca — reče glasno ovaj glasnik, pružajući Fukeu jedno pismo.

— Za gospodina episkopa iz Vana — reče tiho sluga pružajući isto tako jedno pismo Aramisu.

I pošto je ovaj sluga nosio buktinju, on stade između vrhovnog rukovaoca i episkopa, da bi obojica mogli da pročitaju u isto vreme.

Videći mala i zbijena slova na omotu, Fuke uzdrhta od radosti; samo oni koji vole ili koji su voleli razumeće njegovo nespokojstvo najpre, zatim njegovu sreću.

On brzo otpečati pismo, u kome je bilo samo nekoliko reči:

Rastali smo se tek pre jednog sata, a već ti čitav vek nisam kazala: volim te.

To je bilo sve.

Zaista, gospođa de Belijer se pre jednog sata rastala od Fukea, pošto je dva dana provela sa njim; plašeći se da se sećanje na nju ne udalji suviše dugo od srca za kojim čezne, poslala mu je glasnika da donese ovu važnu poslanicu.

Fuke poljubi pismo i plati ga napojnicom u zlatu.

Što se tiče Aramisa, i on je čitao, kao što smo rekli, ali sa više pribranosti i razmišljanja, sledeće pisamce:

S kraljem se večeras dogodilo nešto čudno: jedna žena ga voli. Doznao je to slučajno, slušajući razgovor te devojke sa njenim drugaricama. Sad kralj zna samo za tu novu ljubav. Ta žena se zove gospođica de La Valijer i dovoljno je lepa da bi ta prolazna ljubav mogla da postane velika strast.

Obratite pažnju na gospođicu de La Valijer.

O Gospođi ni reči.

Aramis savi polako pismo i spusti ga u džep. Fuke se još naslađivao mirisima svoga pisma.

— Vaša milosti! — reče Aramis i dodirnu Fukeovu mišicu.

— A? — upita ovaj.

— Nešto mi je palo na pamet. Poznajete li neku devojčicu koja se zove La Valijer?

— Bogami, ne.

— Razmislite dobro.

— A da, čini mi se da je to jedna od Gospođinih počasnih dama.

— Biće tako.

— Pa posle?

— Pa eto, vaša milosti, tu devojčicu treba da posetite večeras.

— Vraga! A kako?

— I, šta više, toj maloj treba da date svoje starinske kamenove.

— Tek štogod!

— Vi znate, vaša milosti, da ja dajem dobre savete.

— Ali ovo nepredviđeno…

— To je moja stvar. Brzo jedno propisno udvaranje maloj La Valijer. Ja ću vam biti jemac kod gospođe de Belijer da je to udvaranje političke prirode.

— Šta vi to govorite, dragi prijatelju, i koje ste ime izgovorili? — uzviknu Fuke uzbuđeno.

— Ime koje treba da vam pokaže da sam dobro obavešten u pogledu vas, pa da mogu isto tako biti dobro obavešten i u pogledu drugih. Udvarajte se maloj La Valijer.

— Udvaraću se kome god hoćete — odgovori Fuke, sa blaženstvom u srcu.

— Čekajte, čekajte, vratite se na zemlju, putniče po sedmom nebu; — reče Aramis — evo g. Kolbera. O, pa on je okupio dosta sveta, dok smo mi čitali. Okružavaju ga, hvale, čestitaju; nema sumnje, on je sila.

Zaista, Kolber se približavao u pratnji svih dvorana koji još behu u vrtu, i svaki mu je upućivao, u vezi sa uređenjem svečanosti, pohvale, zbog kojih se toliko nadimao da samo što ne prsne.

— Da je La Fonten ovde, — reče Fuke smešeći se — bila bi to divna prilika za njega da izrecituje basnu o žabi koja je htela da postane krupna kao vo.

Kolber stiže osvetljen sa svih strana; Fuke ga sačeka ravnodušno i malo podsmešljivo.

I Kolber se smešio; već pre četvrt sata on beše primetio svog neprijatelja, i sad se približavao lukavo.

Njegov osmeh je predskazivao neki početak neprijateljstva.

— O, o, — reče Aramis tiho rukovaocu — lupež će da vam potraži još koji milion za isplaćivanje svojih vatrometa i obojenih okana.

Kolber pozdravi prvi, sa izrazom koji je imao da bude pun poštovanja.

Fuke klimnu glavom neprimetno.

— Pa, vaša milosti, — upita Kolber — šta kažu vaše oči? Jesmo li imali ukusa?

— Savršenog ukusa — odgovori Fuke, ali tako da se u tim rečima nije moglo primetiti ni najmanje ismevanje.

— O, — reče Kolber pakosno — vi ste vrlo blagi… Mi smo siromašni, mi ostale kraljeve sluge, i Fontenblo nije boravište koje može da se uporedi sa Voom.

— To je istina — reče mirno Fuke, koji je nadmašivao sve glumce ove scene.

— Šta ćete, vaša milosti! — nastavi Kolber — Učinili smo onoliko koliko su nam dozvoljavala naša sredstva.

Fuke se saglasi pokretom glave.

— Ali, — nastavi Kolber — bilo bi dostojno vaše darežljivosti da priredite njegovom veličanstvu svečanost u vašim divnim vrtovima… u onim vrtovima koji su vas stali šezdeset miliona.

— Sedamdeset dva — reče Fuke.

— Utoliko pre — odvrati Kolber. — To bi zaista bilo veličanstveno.

— Ali, mislite li vi, gospodine, — reče Fuke — da bi Njegovo veličanstvo prihvatilo moj poziv?

— O, u to ne sumnjam, — uzviknu živo Kolber — mogu vam ja jemčiti.

— To je vrlo ljubazno od vas — reče Fuke. — Mogu, dakle, da računam s tim?

— Da, vaša milosti, da, svakako.

— Dobro, razmisliću, reče Fuke.

— Prihvatite, prihvatite — reče sasvim tiho i brzo Aramis.

— Razmislićete? — ponovi Kolber.

— Da, odgovori Fuke, da bih video koga dana ću moći da saopštim svoj poziv kralju.

— O, još večeras, vaša milosti, još večeras.

— Dobro — reče vrhovni rukovalac. — Gospodo, ja bih želeo i vas da pozovem; ali vi znate da, ma kuda išao, kralj je svuda kod svoje kuće; Njegovo veličanstvo treba, dakle, da vas pozove.

Radostan žagor nastade u gomili. Fuke pozdravi i udalji se.

— Oholi bedniče! — reče Kolber — Pristaješ, a znaš da će te to stati deset miliona.

— Vi ste me upropastili — reče Fuke tiho Aramisu.

— Ja sam vas spasao — odgovori ovaj, dok se Fuke peo uz stepenice i išao da upita da li će kralj još moći da ga primi.

CXXI

ČINOVNIK OD REDA

Kralj, želeći da se što pre nađe sam i da razmisli o onome što se događa u njegovom srcu, beše se povukao u svoje odaje, gde je i g. de Sen-Enjan došao da se nađe sa njim posle svog razgovora sa Gospođom.

Taj razgovor smo ispričali.

Ljubimac, gord zbog svoje dvostruke važnosti, a osećajući da je, od pre dva sata, postao kraljev poverenik, počinjao je, ma koliko da je bio pun poštovanja, da malo s visine posmatra prilike na dvoru, i sa mesta na koje se beše stavio, ili tačnije na koje ga je slučaj stavio, video je oko sebe samo ljubav i vence.

Kraljeva ljubav prema Gospođi, Gospođina prema kralju, de Gišova prema Gospođi, ljubav de La Valijerove prema kralju, Malikornova prema Montaleovoj, ljubav gospođice de Tone-Šarant prema njemu, Sen-Enjanu — zar nije to zaista bilo više nego što je potrebno da dvoraninu zavrti glavu?

A Sen-Enjan je bio uzor pređašnjih, sadašnjih i budućih dvorana.

Uostalom, Sen-Enjan se pokaza kao tako dobar pripovedač i kao tako tanani posmatrač, da ga je kralj slušao pokazujući mnogo radoznalosti, naročito kad je pričao kako je Gospođa strasno želela da razgovara sa njim o gospođici de La Valijer.

Da kralj i nije više ništa osećao za gospođu Anrijetu, u toj Gospođinoj žustrini da dođe do tih obaveštenja bilo je zadovoljavanje sujete koje nije moglo da mu izmakne. On oseti dakle to zadovoljenje, ali to je bilo sve; njegovo srce nije se ni za trenutak uznemiravalo zbog onog što je Gospođa mogla da misli ili ne misli o čitavom tom događaju.

Samo, kad Sen-Enjan dovrši priču, kralj, spremajući se za spavanje, upita:

— Sen-Enjane, ti sad znaš šta je gospođica de La Valijer, je l' tako?

— Ne samo šta je nego i šta će biti.

— Šta hoćeš da kažeš?

— Hoću da kažem da je ona sve ono što žena može poželeti da bude, to će reći voljena od strane Vašeg veličanstva; hoću da kažem da će ona biti sve ono što Vaše veličanstvo bude želelo da ona postane.

— Ne pitam te to… Neću da znam šta je ona danas ni šta će biti sutra: rekao si da se to tiče mene; ali šta je bila ranije? Ponovi mi šta se govori o njoj.

— Govori se da je dobrog vladanja.

— O, — reče kralj smešeći se — to je samo priča.

— Dosta retka na dvoru, Sire, da bi bila neverovatna kad počne da se raznosi.

— Možda imate pravo, dragi moj… A je li iz dobre kuće?

— Odlične; kći je markiza de La Valijera i pastorka divnog g. de Sen-Remija.

— Aha, da, dvoroupravnika moje tetke… Sećam se toga, i sećam se sad da sam je video prolazeći kroz Bloa. Bila je predstavljena kraljici majci. Čak imam sebi da prebacim što u to vreme nisam obratio na nju onoliko pažnje koliko ona zaslužuje.

— O, Sire, Vaše veličanstvo može da nadoknadi propušteno vreme.

— Dakle, vi kažete da se priča kako gospođica de La Valijer nema ljubavnika?

— U svakom slučaju ne verujem da se Vaše veličanstvo mnogo plaši suparništva.

— Čekaj! — uzviknu najednom kralj vrlo ozbiljnim glasom.

— Molim, Sire.

— Sećam se.

— Ah!

— Ako nema ljubavnika, ima verenika.

— Verenika!

— Kako! Zar ti ne zlaš, grofe?

— Ne.

— Ti, čovek koji zna novosti!

— Vaše veličanstvo treba da mi oprosti. A da li kralj poznaje tog verenika?

— Dovraga! Njegov otac je dolazio da me zamoli da potpišem bračni ugovor: to je…

Kralj htede bez sumnje da izgovori ime vikonta de Braželona, kad se prekide i nabra obrve.

— To je?… — upita Sen-Enjan.

— Ne sećam se više — odgovori Luj XIV, pokušavajući da sakrije uzbuđenje koje je jedva savlađivao.

— Mogu li da pomognem Vašem veličanstvu? — upita grof de Sen-Enjan.

— Ne možeš; jer ni ja sam ne znam o kome sam hteo da govorim, ne, zaista; sećam se samo da je jedna od dvorskih dama imala da se uda… ali ime mi je izmaklo.

— Da li nije trebalo da se taj oženi gospođicom de Tone-Šarant? — upita Sen-Enjan.

— Možda — reče kralj.

— Onda je budući bio g. de Montespan; ali gospođica de Tone-Šarant, čini mi se, nije o tome govorila, tako da bi to moglo da poplaši prosioce.

— Jednom reči, ne znam ništa, ili skoro ništa, o gospođici de La Valijer — reče kralj. — Sen-Enjane, stavljam ti u dužnost da prikupiš podatke o njoj.

— Da, Sire; a kad ću imati čast da opet vidim Vaše veličanstvo i da mu to saopštim?

— Kad budeš imao podatke.

— Imaću ih brzo, ako se obaveštenja skupljaju tako brzo kao što je velika moja želja da vidim kralja.

— Lepo rečeno! A zbilja, da li je Gospođa pokazala čime da ima što protiv te jadne devojke?

— Nije Sire.

— Nije li se Gospođa naljutila?

— Ne znam; stalno se smejala.

— Vrlo dobro; ali ja čujem glasove u predsoblju, kako mi se čini; biće da su došli da mi prijave nekog glasnika.

— Tako je, Sire.

— Obavesti se, Sen-Enjane.

Grof otrča do vrata i izmenja nekoliko reči sa slugom pred vratima.

— Sire, — reče on vrativši se — g. Fuke je stigao istog ovog trenutka, na kraljevu zapovest, kako kaže. Prijavio se, ali kako je vrlo kasno, on ne navaljuje da bude primljen noćas i dovoljno mu je što se zna da se javio.

— G. Fuke! Pisao sam mu u tri sata i pozvao ga u Fontenblo za sutra izjutra; on stiže u Fontenblo u dva sata, to je revnost! — uzviknu kralj, radostan što je njegova zapovest tako brzo izvršena. — E pa lepo, g. Fuke će, naprotiv, biti primljen. Zvao sam ga, i primiću ga. Neka ga uvedu. A ti, grofe, na posao i sutra dođi!

Kralj stavi prst na usta, a Sen-Enjan ode sa radošću u srcu, naređujući vrataru da uvede g. Fukea.

Fuke uđe u kraljevu sobu, Luj XIV ustade da ga dočeka.

— Dobro veče, gospodine Fuke — reče on sa ljubaznim osmehom. — Čestitam vam na vašoj tačnosti; moja poruka vam je stigla svakako dockan?

— U devet uveče, Sire.

— Vi ste mnogo radili ovih dana, gospodine Fuke, jer me uveravaju da već tri ili četiri dana ne napuštate svoju sobu za rad u Sen-Mandeu.

— Stvarno, zatvorio sam se tamo na tri dana, Sire — reče Fuke i pokloni se.

— Znate li vi, gospodine Fuke, da imam da vam kažem mnogo stvari? — nastavi kralj, sa svojim najljubaznijim izrazom.

— Vaše veličanstvo mi čini isuviše časti, a pošto je već tako dobro prema meni, da li će mi dozvoliti da ga podsetim na njegovo obećanje da će nekoga primiti?

— Ah, da, nekog crkvenog čoveka koji misli da ima da mi zahvali zbog nečeg, je l' tako?

— Tako je, Sire. Vreme možda nije dobro izabrano, ali i vreme onog koga dovodim dragoceno je, a kako se Fontenblo nalazi na putu za njegovu eparhiju…

— A ko je to?

— Poslednji episkop iz Vana, koga je Vaše veličanstvo, na moju preporuku, izvolelo postaviti pre tri meseca.

— To je moguće; — reče kralj, koji beše potpisao ne čitajući — a zar je on ovde?

— Jeste, Sire; Van je značajna eparhija: pastvi ovog sveštenika je potrebna njegova božanska reč; to su divljaci koje stalno treba tesati poučavanjem, a g. d'Erbleu niko nije ravan kad su u pitanju dužnosti.

— G. d'Erble! — reče kralj preturajući po sećanju, kao da mu to ime, koje već davno beše čuo, nije bilo nepoznato.

— O, — reče brzo Fuke — zar Vaše veličanstvo ne poznaje to beznačajno ime jednog od svojih najodanijih i najdragocenijih slugu?

— Priznajem da ne… I on hoće da se vrati?

— To jest, on je danas primio pisma koja će možda ubrzati njegov povratak; tako da pre nego što pođe za taj zabačeni kraj koji se zove Bretanja, on bi želeo da izrazi svoje poštovanje Vašem veličanstvu.

— I sad čeka?

— Tu je, Sire.

— Uvedite ga.

Fuke dade znak slugi, koji je čekao iza zavesa.

Vrata se otvoriše, Aramis uđe.

Kralj ga pusti da izgovori svoj pozdrav i zadrža dugo pogled na ovom licu koje niko nije mogao zaboraviti pošto ga je jednom video.

— Van! — reče on.— Vi ste episkop u Vanu, gospodine?

— Da, Sire.

— Van je u Bretanji?

Aramis se pokloni.

— U blizini mora?

Aramis se opet pokloni.

— Na nekoliko milja od Bel-Ila?

— Da, Sire, — odgovori Aramis — na šest milja, čini mi se.

— Šest milja, to je samo jedan korak — reče Luj XIV.

— Ne za nas jadne Bretonce, Sire; — reče Aramis — šest milja, naprotiv, to je razdaljina, ako su to šest kopnenih milja; ako su to šest morskih milja, onda je to ogromno. Dakle, imam čast da kažem kralju da se računa šest morskih milja od reke do Bel-Ila.

— Priča se da g. Fuke ima tamo vrlo lepu kuću? — reče kralj.

— Da, priča se — odgovori Aramis, gledajući mirno u Fukea.

— Kako, priča se? — uzviknu kralj.

— Da, Sire.

— Zaista, gospodine Fuke, priznajem vam da me jedna stvar čudi.

— Koja?

— Kako, imate na čelu svojih parohija takvog čoveka kao što je g. d'Erble, a niste mu pokazali Bel-Il?

— O, Sire, — odvrati episkop ne dajući Fukeu vremena da odgovori — mi siromašni bretonski sveštenici obično smo stalno u mestu svog boravka.

— Gospodine od Vana, — reče kralj — ja ću da kaznim g. Fukea zbog njegove nebrižljivosti.

— A kako, Sire?

— Premestiću vas.

Fuke se ujede za usnu, Aramis se nasmeši.

— Koliko vam donosi Van? — nastavi kralj.

— Šest hiljada livri, Sire — reče Aramis.

— Ah, bože, pa to je vrlo malo! Ali vi imate imanja, gospodine od Vana?

— Nemam ništa, Sire; ali g. Fuke mi isplaćuje hiljadu dvesta livara godišnje za svoje tutorsko mesto.

— Dobro, dobro, gospodine d'Erble, obećavam ja vama bolje od toga.

— Sire…

— Neću vas ja zaboraviti.

Aramis se pokloni.

I kralj ga pozdravi skoro sa poštovanjem, kao što je, uostalom, imao običaj da pozdravlja žene i sveštena lica.

Aramis shvati da je njegov prijem završen; on se oprosti jednom od najobičnijih rečenica, pravom rečenicom seoskog sveštenika, i iščeze.

— Ovo je značajna ličnost, — reče kralj, prateći ga pogledom dokle god je mogao da ga vidi, pa čak tako reći i kad ga više nije video.

— Sire, — odgovori Fuke — da ovaj episkop ima najviše obrazovanje, nijedno visoko svešteno lice u ovoj kraljevini ne bi bolje od njega zasluživalo visoka odlikovanja.

— Zar on nije školovan?

— On je mač zamenio odeždom, i to malo dockan. Ali to ne čini ništa, ako mi Vaše veličanstvo dozvoli da mu opet pomenem gospodina iz Vana u svoje vreme i na zgodnom mestu…

— Ja vas molim da to učinite. Ali pre nego što govorimo o njemu, da progovorimo o vama, gospodine Fuke.

— O meni, Sire?

— Da, imam da vam kažem mnogo lepih reči.

— Zaista, ne bih umeo da izrazim Vašem veličanstvu radost kojom me je ispunilo.

— Da, gospodine Fuke, razumem vas. Jeste, imao sam predubeđenje u pogledu vas.

— Tada sam bio vrlo nesrećan, Sire.

— Ali ih nemam više. Zar niste to primetili?…

— Naravno da jesam, Sire; ali sam se pomirio sa sudbinom i čekao da dođe dan kad će se saznati istina. Izgleda da je taj dan došao.

— A, vi ste znali da ste u nemilosti kod mene?

— Nažalost, Sire.

— A znate li zašto?

— Svakako; kralj je mislio da sam ja rasipnik.

— O, ne!

— Ili bar osrednji upravljač. Ukratko, Vaše veličanstvo je mislilo da, pošto narod nema novca, ni kralj ga neće imati.

— Jeste, to sam mislio; ali sam se razuverio.

Fuke se pokloni.

— I nema buna, nema žalbi?

— A ima novca, reče Fuke.

— Činjenica je da ste mi ga izdašno davali prošlog meseca.

— Imam ga još, i ne samo za sve potrebe, nego i za sve što Vaše veličanstvo zaželi.

— Sačuvaj bože, gospodine Fuke, — odvrati kralj — ozbiljno, neću da vas dovodim u iskušenje. Dva meseca neću ništa da vam tražim.

— Iskoristiću to da prikupim kralju pet-šest miliona, koji će mu poslužiti da podmiri prve potrebe u slučaju rata.

— Pet-šest miliona!

— Samo za njegov dvor, naravno.

— Vi dakle verujete da će biti rata, gospodine Fuke?

— Ako je bog dao orlu kljun i kandže, to je zato da se njima posluži i da pokaže da je moćan.

Kralj porumene od zadovoljstva.

— Mnogo smo potrošili ovih dana, gospodine Fuke; da li ćete me grditi?

— Sire, pred Vašim veličanstvom su još dvadeset godina mladosti i jedna milijarda koju treba da potro ši za tih dvadeset godina.

— Jedna milijarda! To je mnogo, gospodine Fuke!

— Štedeću, Sire… Uostalom, Vaše veličanstvo ima u gospodinu Kolberu i meni dva dragocena čoveka. Jedan će mu omogućiti da troši svoj novac, i to ću biti ja, ako se, naravno, moja služba bude uvek dopadala Njegovom veličanstvu; drugi će mu ga uštedeti, i to će biti g. Kolber.

— Gospodin Kolber? — reče kralj, začuđen.

— Bez sumnje, Sire; g. Kolber ume savršeno da računa.

Čuvši tu pohvalu upućenu jednom neprijatelju, kralj se oseti ispunjen poverenjem i divljenjem. Jer, zaista, ni u glasu ni u pogledu Fukeovom nije bilo ničega što bi opovrglo jedno jedino slovo reči koje je izgovorio; on nije hvalio zato da bi imao prava da izgovori i prekore.

Kralj razumede i, polažući oružje pred tolikom velikodušnošću i tolikom oštroumnošću, on reče:

— Vi hvalite g. Kolbera?

— Jeste, Sire, hvalim ga; jer sem toga što je to čovek od vrednosti, mislim i da je odan Vašem veličanstvu.

— Da li zato što se često sukobio sa vašim gledištima? — reče kralj smešeći se.

— Tako je, Sire.

— Objasnite mi to.

— Vrlo prosto. Ja sam čovek koji je potreban da bi se ubirao novac, a on je čovek koji je potreban da bi se sprečavalo da novac odlazi.

— Dobro, dobro, gospodine vrhovni rukovaoče. Ali do vraga! Sad ćete mi valjda reći i nešto o čemu nemate tako lepo mišljenje.

— U administrativnom pogledu, Sire?

— Da.

— Nema baš ništa, Sire.

— Zaista?

— Časne mi reči, ne poznajem u Francuskoj boljeg činovnika od g. Kolbera.

Godine 1661, reč činovnik nije imala značenje nečeg potčinjenog, kao što je to danas slučaj; ali prelazeći preko usana g. Fukea, koga kralj tek što beše oslovio titulom vrhovnog rukovaoca, ona dobi značenje nečeg jadnog i malog što je odlično postavljalo obojicu na njihova mesta, i Kolbera i Fukea.

— Lepo, — reče Luj XIV — pa ipak je on koji je, ma koliko bio štedljiv, pripremio moju svečanost u Fontenblou; i uveravam vas, gospodine Fuke, da nimalo nije sprečavao moj novac da odlazi iz blagajne.

Fuke se pokloni, ali ne odgovori ništa.

— Zar to nije i vaše mišljenje? — reče kralj.

— Ja nalazim, Sire, — odgovori on — da je g. Kolber sve to pripremio u granicama novčanih mogućnosti, i u tom pogledu zaslužuje svaku pohvalu od strane Vašeg veličanstva.

Reči novčane mogućnosti odgovarale su reči činovnik.

Ničija priroda više nego kraljeva nije imala onu živu osetljivost, ono tanano osećanje za prikladnost koje primećuje i prima utiske pre nego što ovi izazovu ocećaje.

Luj XIV razumede dakle da je činovnik isuviše ostao u granicama mogućnosti, prema Fukeovom shvatanju, to će reći da je tako veličanstvena svečanost u Fontenblou mogla biti još veličanstvenija.

Kralj oseti, prema tome, da bi neko mogao i da pokudi njegove razonode; on oseti malo jeda onog palančanina, koji odeven u najlepše odelo iz svoje garderobe, stiže u Pariz, gde ga otmeni čovek gleda ili suviše ili nimalo.

Ovaj deo razgovora, tako uzdržljiv ali i tako oštrouman od Fukeove strane, uli kralju još veće poštovanje prema karakteru ovog čoveka i njegovoj sposobnosti kao ministra.

Fuke se oprosti u dva sata izjutra, i kralj leže malo uznemiren, malo zbunjen prikrivenom poukom koju beše dobio; i dobrih pola sata on se trudio da se seti svih onih šara, ćilimova, jela na zakuskama, ukrasa na pobedničkim stubovima, i osvetljenja i vatrometa koje beše izmislio umešni činovnik Kolber.

Ishod tog je bio da kralj, prelazeći u mislima sve što se dogodilo za poslednju nedelju dana, nađe i poneku mrlju na svojim svečanostima.

Ali Fuke, svojom učtivošću, svojom naklonošću i svojom velikodušnošću, beše poljuljao Kolberov ugled jače nego što je ovaj ikad uspeo da poljulja Fukeov svojom podlošću, svojom pakošću i svojom istrajnom mržnjom.

CXXII

FONTENBLO U DVA SATA NOĆU

Kao što smo videli, de Sen-Enjan je napustio kraljevu sobu u trenutku kad je vrhovni rukovalac u nju ulazio.

De Sen-Enjan je imao da izvrši hitan zadatak; to znači da je Sen-Enjan imao da čini sve što mu je bilo moguće da dobro iskoristi vreme.

Bio je to jedan od retkih ljudi, ovaj čovek koga smo dali kralju za prijatelja; jedan od onih dragocenih dvorana čije su budnost i dobronamernost već od tog trenutka bacile u zasenak svakog ranijeg ili budućeg ljubimca, a čija je tačnost dovela u sumnju Danžoovu servilnost.

I zato Danžo nije ni bio kraljev ljubimac, on je bio njegov podvodač.

De Sen-Enjan pokuša dakle da se snađe.

On pomisli da prva obaveštenja koja je imao da dobije treba da mu dođu od de Giša.

I on pojuri da ga nađe.

De Giš, koga smo videli da iščezava iza krila zamka, i koji je, po svemu sudeći, odlazio u svoj stan, de Giš ne beše otišao kući.

De Sen-Enjan poče da traži de Giša.

Pošto se dugo vrteo, išao ovamo-onamo, tražio, de Sen-Enjan primeti neku priliku sličnu ljudskoj, naslonjenu na jedno drvo.

Ova prilika je bila nepomična kao kip i neprestano gledala u jedan prozor, mada su zavese na tom prozoru bile potpuno navučene.

A kako je taj prozor bio Gospođin, de Sen-Enjan pomisli da ta prilika mora biti de Giš.

On se tiho prišunja i vide da se nije prevario.

Sa svog razgovora sa Gospođom, de Giš beše poneo toliko sreće da sva njegova duševna snaga nije bila dovoljna da je nosi.

Sen-Enjan je pak znao da je de Giš imao izvesnog udela u dovođenju de La Valijer kod Gospođe; dvoranin sve zna i svega se seća. Samo, nikad nije znao na osnovu čega i pod kojim je uslovima de Giš pružao svoju zaštitu gospođici de La Valijer. Ali kako je retko, kad čovek mnogo pita, da malo i ne dozna, Sen-Enjan je računao da će doznati malo ili mnogo ispitujući de Giša sa svom obazrivošću, a u isto vreme i sa svom upornošću kojom je dovoljno raspolagao.

De Sen-Enjanov plan je bio ovaj:

Ako su obaveštenja dobra, da kaže kralju sa mnogo reči da je pronašao pravi biser, i da ga zamoli da mu dozvoli da taj biser uglavi u kraljevsku krunu.

Ako su obaveštenja rđava, što je najzad ipak moguće, da ispita do koje je mere kralju stalo do La Valijerove, i da izveštaj podnese tako da devojčica bude udaljena sa dvora, pa da njemu pripišu zaslugu za to udaljavanje svih žena koje bi mogle polagati pravo na kraljevo srce, od Gospođe pa do kraljice.

U slučaju da se kralj pokaže uporan u svojoj želji, sakriti ta nepovoljna mišljenja; dati na znanje maloj La Valijer da se mišljenja, sva bez izuzetka, nalaze u jednoj tajnoj pregradi njegovog sećanja; pokazati se time velikodušan prema nesrećnoj devojci i stalno je držati pomoću zahvalnosti i straha, i od nje načiniti sebi prijateljicu na dvoru, koja će, kao saučesnica, obezbećujući sebi uspeh obezbediti ga i svom saučesniku.

A što se tiče dana kad se iznenada bude saznalo za ovu prošlost, s pretpostavkom da to ikad prsne, Sen-Enjan je obećao sebi da dobro preduzme sve mere predostrožnosti i da se pred kraljem pravi kao da ništa ne zna.

A što se tiče de La Valijer, pa i tog dana odigraće on sjajnu ulogu velikodušnog zaštitnika.

Sa svim tim mislima, koje su se pojavile za pola sata, nadahnut pohlepom, Sen-Enjan, najbolji čovek na svetu, kao što bi rekao La Fonten, približavao se u čvrstoj nameri da natera de Giša da progovori, to će reći da mu pomuti sreću, sreću za koju, uostalom, Sen-Enjan nije znao.

Bilo je jedan posle ponoći kad je Sen-Enjan primetio de Giša kako stoji nepomičan, naslonjen na stablo jednog drveta, očiju prikovanih za onaj osvetljeni prozor.

Jedan sat posle ponoći: najprijatniji čas noći, onaj koji slikari ovenčavaju mirtom i bulkama koje se otvaraju, čas umornih očiju, ustreptalih srca, otežale glave, koji baca pogled pun žaljenja na protekli dan, koji upućuje zaljubljeni pozdrav novome danu.

Za de Giša to je bila zora neizrecive sreće: on bi dao čitavo blago prosjaku koji bi se pojavio na njegovom putu, samo da ga ovaj ne uznemirava u njegovim snovima.

I upravo u tom času Sen-Enjan, rđavo posavetovan, jer sebičnost uvek daje rđave savete, lupnu po ramenu mladog čoveka koji je šaputao jednu reč, ili tačnije jedno ime.

— Ah! — uzviknu on prigušeno — Vas sam i tražio.

— Mene? — reče de Giš i uzdrhta.

— Jeste, i nalazim vas gde sanjarite na mesečini. Da niste, slučajno, oboleli od poezije, dragi moj grofe, i da ne pravite stihove?

Mladić prisili sebe da se nasmeši, dok je u dnu svog srca upućivao Sen-Enjanu bezbroj sasvim drugih reči.

— Možda — reče on. — Ali kakav je to srećan slučaj?

— Eto, to mi dokazuje da ste me rđavo čuli.

— Kako to?

— Da prvo što sam vam rekao bilo je da sam vas tražio?

— Vi ste me tražili?

— Da, i eto gde sam vas uhvatio?

— U čemu, molim vas?

— U sastavljanju ljubavnih pesama.

— Istina je, ne poričem; — reče de Giš smejući se — da, dragi moj grofe, ja sastavljam ljubavne pesme.

— Vi imate pravo na to.

— Ja?

— Vi, nema sumnje. Vi, neustrašivi zaštitnik svake lepe i duhovite žene.

— Šta mi, vraga, vi tu pričate?

— Utvrđene istine, znam ja to dobro. Ali čekajte, ja sam se zaljubio.

— Vi?

— Da.

— Utoliko bolje, dragi grofe. Hodite i ispričajte mi to.

I de Giš, plašeći se, malo kasno možda, da Sen-Enjan ne primeti onaj osvetljeni prozor, uze grofa pod ruku i pokuša da ga povede sa sobom.

— O, — reče ovaj odupirući se — nemojte me nipošto voditi prema ovim mračnim šumama, tamo je suviše vlažno. Ostanimo na mesečini, hoćete li?

I mada je popuštao pod pritiskom de Gišove mišice, on ipak ostade u vrtovima koji su bili oko zamka.

— Dobro, — reče de Giš pomiren sa sudbinom — vodite me kuda hoćete i pitajte me ono što želite da čujete.

— Ne može se biti ljubazniji.

Zatim, posle kraćeg ćutanja, Sen-Enjan nastavi:

— Dragi grofe, hteo bih da mi kažete koju reč o izvesnoj ličnosti koju ste vi štitili.

— I koju vi volite?

— Ne kažem ni da ni ne, dragi moj… Vi ćete razumeti da čovek ne ulaže svoje srce tek onako i da treba da se obezbedi unapred.

— Imate pravo, — reče de Giš sa uzdahom — srce je dragocena stvar.

— Moje naročito, ono je nežno, i ja vam ga prikazujem kao takvo.

— O, vi ste poznati, grofe. Pa posle?

— Evo. Reč je prosto naprosto o gospođici de Tone-
-Šarant.

— Ah, dragi moj Sen-Enjane, pa meni se čini da ste vi poludeli.

— Zašto?

— Ja nikad nisam štitio gospođicu de Tone-Šarant.

— Eh!

— Nikad!

— Zar niste vi uveli gospođicu de Tone-Šarant kod Gospođe?

— Gospođica de Tone-Šarant, vi to treba da znate bolje nego iko, dragi moj grofe, pripada dovoljno uglednoj kući da bi je čovek mogao poželeti, pa tim pre i primiti.

— Vi mi se podsmevate.

— Ne, časne mi reči, ne znam šta hoćete da kažete.

— Znači da vi niste imali nikakvog udela u njenom primanju ovde?

— Ne.

— Ne poznajete je?

— Video sam je prvi put onog dana kad je bila predstavljena Gospođi. I tako, pošto je nisam štitio, pošto je ne poznajem, ne bih mogao, dragi moj grofe, da vam dam o njoj podatke koje vi želite.

I de Giš učini pokret kao da će da napusti svog sagovornika.

— Polako, polako! — reče Sen-Enjan — Još samo jedan trenutak, dragi moj grofe; nećete mi tako pobeći.

— Oprostite, ali mi je izgledalo da je vreme da idemo kući.

— Ali vi niste nameravali da idete kada sam vas, ne sreo, nego pronašao.

— I zato, dragi moj grofe, pošto imate još nešto da mi kažete, ja vam stojim na raspoloženju.

— I dobro činite, bogami! Pola sata više ili manje ne znači ništa, čipke vam neće biti zato izgužvanije. Zakunite mi se da nemate ništa rđavo da mi kažete o njoj, i da to rđavo što biste imali da mi kažete nije uzrok vašem ćutanju.

— O, drago dete! Verujem da je čista kao kristal.

— Time ste me mnogo obradovali. Ali neću da me smatrate za tako rđavo obaveštenog čoveka kao što bih mogao izgledati. Izvesno je da ste vi snabdeli princezu počasnim damama. O tom snabdevanju postoji čak i jedna pesma.

— Znate, dragi moj, pesme se pevaju povodom svačeg.

— A poznajete li ovu?

— Ne; ali mi je možete otpevati, tako ću se upoznati sa njom.

— Ne bih znao da vam kažem kako počinje, ali se sećam kako se završava.

— Pa to je već nešto.

Za počasne dame

Giš nalazi lepotice same.

— Ideja je slaba, a slik vrlo običan.

— Eh, šta ćete, dragi moj, to nisu sastavili ni Pacin ni Molijer nego Lafajet, a ugledan gospodin ne može da pravi stihove kao kakav nikogović.

— Šteta, zaista, što se sećate samo kraja.

— Čekajte, čekajte, evo, setio sam se početka druge strofe.

— Da čujem.

— Poznatije su nego Molijer Montale i…

— Vraga! La Valijer! — uzviknu de Giš nestrpljivo, ne sluteći ni najmanje šta Sen-Enjac hoće sa tim.

— Jeste, jeste, tako je, La Valijer. Našli ste slik, dragi moj.

— Veliki pronalazak, bogami!

— Montale i La Valijer, tako je. To su dve male koje ste vi štitili.

I Sen-Enjan poče da se smeje.

— Dakle, u pesmi ne nalazite i gospođicu de Tone-Šarant? — upita de Giš?

— Ne, vere mi!

— Onda ste zadovoljni?

— Nema sumnje; ali nalazim Montaleovu — reče Sen-Enjan stalno se smejući.

— O, nju ćete naći svuda. To je gospođica koja se mnogo muva.

— Da li je poznajete?

— Preko drugih. Nju je štitio neki Malikorn koga štiti Manikan; Manikan mi je zatražio mesto počasne dame za Montaleovu u Gospođinoj kući, i mesto oficira za Malikorna u Gospodinovoj kući. Ja sam to tražio, jer znate da imam simpatija za tu lolu Manikana.

— I dobili ste ta mesta.

— Za Montaleovu da; za Malikorna nisu rekli ni da ni ne, njega još samo trpe tamo. Je li to sve što ste hteli da znate?

— Ostaje još slik.

— Koji slik?

— Slik koji ste našli.

— La Valijer?

— Da.

I Sen-Enjan opet poče da se smeje, što je ljutilo de Giša.

— Pa eto, — reče ovaj — i nju sam uveo kod Gospođe; to je istina.

— A, a, a! — učini Sen-Enjan.

— Ali, — nastavi de Giš sa najhladnijim izrazom na licu — učinićete mi vrlo veliko zadovoljstvo, dragi grofe, ako se ne šalite sa tim imenom. Gospođica La Bom Leblan de La Valijer je vrlo ozbiljno stvorenje.

— Savršeno ozbiljno?

— Da.

— Vi dakle ne znate šta se odskora priča? — uzviknu Sen-Enjan.

— Ne, i čak ćete mi učiniti uslugu, dragi moj grofe, ako zadržite to za sebe i one koji to pričaju.

— Vraga, zar tako ozbiljno uzimate tu stvar?

— Da; gospođicu de La Valijer voli jedan od mojih dobrih prijatelja.

Sen-Enjan uzdrhta.

— Oho! — učini on.

— Da, grofe — nastavi de Giš. — Prema tome, razumete, pošto ste najučtiviji čovek u Francuskoj, da ne mogu dozvoliti da se moj prijatelj dovodi u tako smešan položaj.

— O, ne može biti bolje.

I Sen-Enjan poče da grize nokte, pola iz jeda, pola iz nezadovoljene radoznalosti. De Giš mu se lepo pokloni.

— Vi me terate od sebe — reče Sen-Enjan koji je goreo od želje da dozna ime tog prijatelja.

— Ne teram vas ja, vrlo dragi… Dovršavam svoje stihove Filidi.

— A ti stihovi?

— To je jedna strofa od četiri stiha. Vi svakako shvatate da je četvorostih svetinja.

— Bogami, da.

— Ah, da bih dobio ta četiri stiha od kojih se četvorostih naravno sastoji, treba da nađem još tri stiha i jedan polustih; i zato mi je potrebno da budem sasvim pribran.

— Razume se. Zbogom, grofe.

— Zbogom.

— Kad je već reč o tome…

— Šta?

— Radite li to sa lakoćom?

— Neverovatnom.

— Da li će vaša tri i po stiha biti gotova do izjutra?

— Nadam se.

— E pa lepo, doviđenja sutra.

— Doviđenja sutra.

Sen-Enjan je bio prinuđen da se udalji; on se pomiri sa tim i iščeze iza aleje sa grabićima.

Oraj razgovor beše odveo de Giša i Sen-Enjana dosta daleko od zamka.

Svaki matematičar, svaki pesnik i svaki sanjalica je rasejan; Sen-Enjan se nalazio dakle, kad se rastao od de Giša, na kraju drvoreda, na mestu gde počinju sporedne zgrade i gde se, iza velikih bagremova i kestenova, koji upliću svoje cvasti pod granama paviti i divlje loze, podiže zid koji razdvaja šume od dvorišta sporednih ztrada.

Ostavši sam, Sen-Enjan se uputi prema zgradama, de Giš ode u suprotnom pravcu. Jedan se, dakle, vraćao u vrtove, drugi je išao prema zidovima.

Sen-Enjan je koračao pod neprobojnim svodom koji su sačinjavali jorgovani, oskoruše i divovski glogovi, gazeći po mekom pesku, potpuno u senci, i šum njegovih koraka je upijala mahovina.

On je smišljao neku osvetu koju je, izgleda, bilo teško ostvariti, sav doveden u zabunu, kao što bi to kazao Taleman de Reo, što nije više doznao o gospođici La Valijer, uprkos duhovite taktike koju je primenio da bi to postigao.

Najednom, žamor ljudskih glasova dopre do njegovog uha. To je ličilo na šaputanje, na ženska jadikovanja pomešana sa uzvicima; to je bilo prigušeno smejanje, uzdasi, prigušeni krici iznenađenja; ali sve je to nadjačavao jedan ženski glas.

Sen-Enjan se zaustavi da bi se snašao; on pogodi, sa najvećim iznenađenjem, da glasovi ne dolaze sa zemlje, već sa vrha drveća.

On podiže glavu, sklanjajući se među aleje, i primeti pored zida jedne lestvice i na njima neku ženu, koja je pomoću mnogih pokreta i reči razgovarala sa nekim čovekom koji je bio na drvetu, i kome se videla samo glava, jer je telo krila senka jednog kestena,

Žena je bila s ove strane zida; čovek sa one.

CXXIII

LAVIRINT

Sen-Enjan je tražio samo obaveštenja, a evo gde je naišao na neki neobičan doživljaj. Bila je to prava sreća.

Radoznao da zna zašto i naročito o čemu govore taj čovek i ta žena u to doba i u tako neobičnom položaju, Sen-Enjan se zguri i priđe skoro pod same lestvice.

Tada, nameštajući se što je mogao ugodnije, on se nasloni na drvo i stade slušati.

I ču sledeći dijalog. U tom trenutku žena je govorila.

— Zaista, gospodine Manikane, — govorila je ona glasom koji je, i pored prekora koje je upućivao, zadržavao onaj naročiti naglasak kaćiperstva — zaista, vaša nesmotrenost je vrlo opasna. Ovako nećemo moći dugo da razgovaramo a da nas neko ne primeti.

— To je vrlo verovatno — prekide je čovek najmirnijim i najravnodušnijim glasom.

— Lepo, pa šta će onda reći? O, izjavljujem vam da bih umrla od stida kad bi me kogod video.

— O, to bi bila velika detinjarija i ja ne verujem da biste za to bili sposobni.

— Pa još kad bi bilo čega među nama; ali izlagati sebe neprijatnosti tek onako, zaista sam vrlo glupa! Zbogom, gospodine Manikane.

— Dobro, sad znam ko je čovek; ali da vidim ženu — pomisli Sen-Enjan, gledajući na prečagama lestvica dva stopala u elegantnim cipelama od jasnoplavog satina i dve noge u čarapama boje mesa.

— Stanite, stanite; milost, draga moja Montale! — uzviknu de Manikan — Što bežite, kog đavola! Imam još vrlo važne stvari da vam kažem.

— Montale! — pomisli Sen-Enjan — I treća! Sve tri prijice imaju svaka svoj doživljaj; samo mi se činilo da se doživljaj ove ovde zove g. Malikorn, a ne Manikan.

Čuvši te reči svoga sagovornika, Montale prestade da silazi.

Tada se nesrećni Manikan još više pope na svome kestenu, bilo što je hteo da se približi, bilo što je želeo da promeni svoj nezgodni položaj koji ga je zamarao.

— Čekajte, — reče on — saslušajte me; vi dobro znate, nadam se, da ja nemam nikakve rđave namere.

— Nema sumnje… Ali, čemu ovo pismo koje mi pišete, podstičući moju zahvalnost? Čemu ovaj sastanak koji mi zakazujete u ovo doba i na ovakvom mestu?

— Ja sam govorio o vašoj zahvalnosti, kako bih vas podsetio da sam ja taj koji vas je uveo kod Gospođe, jer sam, želeći silno sastanak na koji ste izvoleli da dođete, upotrebio ono sredstvo koje mi je izgledalo najsigurnije da se on ostvari. Zašto sam vam ga zakazao u ovo vreme i na ovakvom mestu? Zato što mi je vreme izgledalo pogodno, a mesto usamljeno. Dakle, imao sam da govorim sa vama o stvarima koje zahtevaju i obazrivost i usamljenost.

— Gospodine Manikane!

— Sasvim u poštenoj nameri, draga gospođice.

— Gospodine Manikane, izgleda mi da bi bilo pristojnije da se udaljim.

— Ili me saslušajte, ili ću skočiti iz svog gnezda u vaše, i nemojte me čekati, jer baš u ovom trenutku jedna grana mi toliko smeta da me izaziva da uradim svašta. Nemojte podražavati toj grani, nego me saslušajte.

— Slušam vas, kad hoćete; ali budite kratki, jer ako vam smeta grana, i meni jedna trouglasta prečaga zaseca tabane. Cipele mi se kvare, na to vam skrećem pažnju.

— Budite ljubazni i pružite mi ruku, gospođice.

— Zašto?

— Dajte mi je samo.

— Evo vam ruke; ali šta to radite?

— Privlačim vas sebi.

— U kakvom cilju? Nećete valjda da se i ja nađem na vašem drvetu?

— Ne; ali želim da sednete na zid; eto tu, mesto je široko i lepo, i ja bih dao ne znam šta kad biste mi dozvolili da sednem pored vas.

— Ne, ne! Vama je dobro tamo gde ste; videli bi nas.

— Mislite? — upita Manikan glasom koji se trudio da je pridobije.

— Ubeđena sam.

— Dobro! Ostaću na kestenu, mada mi je ovde ne može biti gore.

— Gospodine Manikane, gospodine Manikane! Mi se udaljujemo od stvari.

— Tačno.

— Vi ste mi pisali?

— Sasvim tako.

— Ali zašto ste mi pisali?

— Pomislite samo: danas u dva sata, de Giš je otišao.

— Pa onda?

— Kad sam video da je otišao, ja sam pošao za njim, kao što je to moj običaj.

— To vidim, pošto ste, eto, tu.

— Čekajte samo… Vi znate, jelte, da je taj jadni de Giš do grla bio u nemilosti.

— Nažalost, da.

— To je, dakle, bio vrhunac neopreznosti od njega što je došao u Fontenblo da vidi one koji su ga prognali kad je bio u Parizu, a naročito one od kojih su ga udaljili.

— Vi rasuđujete kao pokojni Pitagora, gospodine Manikane.

— Dakle, de Giš je tvrdoglav kao zaljubljen čovek; on ne sluša nikad moje opomene. Molio sam ga, preklinjao, ništa nije hteo da čuje… Uh, dođavola!

— Šta vam je?

— Oprostite, gospođice, ali ona prokleta grana o kojoj sam već imao čast da vam govorim pocepala mi je čakšire.

— Noć je, — odgovori Montale, smejući se — nastavimo, gospodine Manikane.

— De Giš odjaha, dakle, u galopu, a ja pođoh za njim, ali hodom. Znate, baciti se u vodu za prijateljem isto tako brzo kao što će to učiniti on sam, to radi budala ili besomučnik. Pustim, dakle, de Giša da brzo ode napred i pođem polako kako razum nalaže, potpuno ubeđen da nesrećnik neće biti primljen, ili, ako to bude, da će se okrenuti posle prve grube reči, i da ću ga videti kako se vraća još brže nego pgto je otišao, a da sam ne odem dalje nego do Rija ili Melena, što je već suviše, priznaćete, jer treba preći jedanaest milja tamo i toliko isto nazad.

Montale sleže ramenima.

— Smejte se koliko god hoćete, gospođice; ali, umesto što sedite tako ugodno na pločici jednog zida, da jašete na ovoj grani, vi biste bili kao Avgust⁶⁸ : želeli biste da siđete.

— Malo strpljenja, dragi gospodine Manikane. Jedan trenutak će brzo proći. Rekoste, dakle, da ste prešli i Ri i Melen.

— Jeste, prešao sam i Ri i Melen, produžio sam da idem, stalno u čudu što ga ne vidim kako se vraća; najzad, evo me u Fontenblou, obaveštavam se, raspitujem se svuda za de Giša; niko ga nije video, niko nije govorio sa njim u gradu: on je stigao u galopu, ušao u zamak i iščezao. Od osam sati sinoć nalazim se u Fontenblou, tražim de Giša na sve strane; ali nigde de Giša. Umirem od nespokojstva. Razumećete valjda da nisam hteo da uletim vuku u čeljusti, ulazeći i ja u zamak, kao što je to učinio moj neoprezni prijatelj; došao sam pravo među sporedne zgrade i poslao sam vam pismo. I sad, gospođice, tako vam neba, oslobodite me nespokojstva.

— To neće biti teško, dragi gospodine Manikane: vaš prijatelj de Giš bio je odlično primljen.

— Vraga!

— Kralj mu se obradovao.

— Kralj, koji ga je prognao!

— Gospođa se nasmešila na njega; Gospodin ga kanda voli više nego pre.

— Ah, ah! — reče Manikan — Sad mi je jasno zašto je i kako ostao. A zar nije govorio o meni?

— Nije vas ni pomenuo.

— To nije lepo od njega. Šta li sad radi?

— Najverovatnije, spava; ili, ako ne spava, sanjari.

— A šta su radili cele večeri?

— Igrali su.

— Onaj čuveni balet? Kakav je bio de Giš?

— Izvrstan.

— Dragi moj prijatelj! A sad, oprostite, gospođice, ali treba da pređem sa svoje strane na vašu.

— Zašto?

— Pa valjda vam je jasno: ne pretpostavljam da će mi u ovo doba otvarati vrata zamka, a što se tiče spavanja na ovoj grani, ja bih na to rado pristao, ali izjavljujem da je to nemoguće svakoj onoj životinji koja nije papagaj.

— Ali, gospodine Manikane, ne mogu ja tek tako da uvodim čoveka preko zida.

— Dvojicu, gospođice, — reče jedan drugi glas, ali tako bojažljivo da se osećalo da sopstvenik tog glasa uviđa koliko je ta molba neumesna.

— Gospode bože! — uzviknu Montale, pokušavajući da pronikne pogledom do podnožja kestena — Ko mi to govori?

— Ja, gospođice.

— Ko, vi?

— Malikorn, vaš ponizni sluga.

I Malikorn, izgovarajući ove reči, izdiže se sa tla do prvih grana, a sa prvih grana u visinu zida.

— Gospodin Malikorn!… Dobri bože! Pa vi ste obojica poludeli!

— Kako ste, gospođice? — upita Malikorn klanjajući se duboko.

— E, ovaj je zaista nedostajao! — uzviknu Montale u očajanju.

— O, gospođice, — prošaputa Malikorn — ne budite tako svirepi, preklinjem vas.

— Najzad, gospođice, — reče Manikan — mi smo vaši prijatelji, a čovek ne može da želi smrt svojih prijatelja. Jer ostaviti nas da provedemo noć ovde gde smo, to bi značilo osuditi nas na smrt.

— O, — reče Montale — g. Malikorn je snažan, neće on umreti zbog jedne noći provedene pod vedrim nebom.

— Gospođice!

— To će biti zaslužena kazna za njegov ispad.

— Neka bude! Neka se Malikorn nagodi s vama kakoxoće; ali ja ću da pređem — reče Manikan.

I savijajući tu čuvenu granu na koju se tako gorko žalio, on se najzad prebaci, pomažući se i rukama i nogama, i sede pored Montaleove.

Montale htede da odgurne Manikana, Manikan htede da ostane gde je.

Ta borba potraja nekoliko sekundi i u njoj je bilo živopisnosti, u kojoj su oči g. de Sen-Enjana svakako umele da uživaju.

Ali Manikan pobedi. Kad zauze lestvice, on zakorači na njih, zatim otmeno pruži ruku svojoj neprijateljici.

Za to vreme Malikorn se smeštao na ono mesto na kestenu koje je dotle zauzimao Manikan, obećavajući sebi u mislima da posle zauzme i ovo mesto na kome je sad on.

Manikan i Montale siđoše niz nekoliko prečaga, Manikan stalno je vukući, Montale smejući se i braneći.

Tada se začu Malikornov glas koji je preklinjao.

— Gospođice, — govorio je Malikorn — nemojte me ostavljati, preklinjem vas. Moj položaj je vrlo nezgodan, bez neprijatnosti neću moći da siđem sam na drugu stranu zida; Manikan može da pocepa svoje odelo: ostaje mu de Gišovo; ali ja neću imati čak ni Manikanovo, pošto će biti pocepano.

— Moje je mišljenje, — reče Manikan, ne obraćajući pažnju na Malikornovo jadikovanje — moje je mišljenje da je najbolje da odmah odem i nađem de Giša. Docnije možda neću više moći da dođem do njega.

— To je i moje mišljenje — odgovori Montale — Idite samo, gospodine Manikane.

— Mnogo vam hvala! Do viđenja, gospođice — reče Manikan i skoči na tlo. — Ne može se biti ljubazniji nego što ste vi.

— Gospodine Manikane, vaša sam službenica. A sad ću da oslobodim g. de Malikorna.

Malikorn uzdahnu.

— Hajde, hajde — nastavi Montale.

Manikan učini nekoliko koračaji; zatim se vrati pod lestvice.

— Slušajte, gospođice, — reče on — kako se ide kod g. de Giša?

— Ah, tačno!… Ništa prostije. Idete drvoredom grabova…

— Vrlo dobro.

— Stižete do zelenog raskršća.

— Dobro!

— Tu nailazite na četiri aleje…

— Divota.

— Pođete jednom…

— Kojom?

— Desnom.

— Desnom?

— Ne, levom.

— O, dođavola!

— Ne, ne… čekajte…

— Ne izgleda mi da ste sasvim sigurni. Setite se, molim vas, gospođice.

— Srednjom.

— Ima ih četiri.

— To je istina. Sve što znam, to je da od njih četiri jedna vodi pravo u Gospođin stan; tu, eto poznajem.

— Ali g. de Giš nije sad valjda kod Gospođe?

— Bogu hvala, nije!

— Ta koja vodi kod Gospođe nije mi dakle potrebna, i ja bih želeo da je zamenim za onu koja će me odvesti g. de Gišu.

— Da, svakako, i tu ja poznajem; ali mi se čini nemoguće da vam je odavde označim.

— Ali, najzad, gospođice, pretpostavimo da sam našao tu srećnu aleju.

— Onda ste i stigli.

— Dobro.

— Da, treba još samo da prođete kroz lavirint.

— Zar i to još! Vraga, postoji dakle i lavirint?

— Dosta teška stvar, da; i po danu se čovek ponekad prevari: to su beskrajna skretanja i zaokretanja; treba pre svega triput skrenuti udesno, zatim dvaput ulevo, zatim jedanput… da li jedanput ili dvaput? Čekajte malo! Ukratko, kad iziđete iz lavirinta, naići ćete na aleju javora, a ta aleja vas vodi pravo u kuću u kojoj stanuje g. de Giš. .

— Gospođice, — reče Manikan — divno ste mi to objasnili, i kad bih tako postupio, ne sumnjam da bih istog tog trenutka zalutao. Prema tome, imam da vas zamolim za jednu malu uslugu.

— Za koju?

— Da me uzmete podruku i da me sami odvedete, kao nova… kao nova… A međutim sam znao mitologiju, gospođice; samo sam je sad zaboravio usled ovih ozbiljnih događaja. Hodite, preklinjem vas.

— A ja? — uzviknu Malikorn — A ja? Mene dakle ostavljate?

— Nemoguće, gospodine!… — reče Montale Manikanu — može me kogod videti sa vama u ovo doba, pa pomislite i sami šta bi rekao.

— Vaša će savest biti mirna, gospođice — reče Manikan poučno.

— Nemoguće, gospodine, nemoguće!

— Onda me pustite da pomognem Malikornu da siđe; to je vrlo pametan mladić i ima hoc; on će me povesti, i ako zalutamo, zalutaćemo udvoje i pomoći ćemo jedan drugom. Kad smo udvoje, ako nas neko i sretne, izgledaćemo bar nešto; a sam ja, ličiću na zaljubljenoga ili lopova. Hodite, Malikorne, evo lestvica.

— Gospodine Malikorne, — viknu Montale — zabranjujem vam da siđete sa drveta, inače ću se mnogo naljutiti na vas.

Malikorn beše već opkoračio zid, ali sad tužno povuče nogu.

— Pst! — šapnu najednom Manikan.

— Šta je sad? — upita Montale.

— Čujem korake.

— O, bože moj!

Zaista, to od čega su mislili da su koraci postade jasan šum, granje se razmače, i pojavi se Sen-Enjan, nasmejanih očiju i opružene ruke, iznenađujući tako svakoga od njih u položaju u kome su bili: to će reći Malikorna na drvetu i ispružena vrata, Montaleovu na prečagi i pripijenu uz lestvice, Manikana na zemlji spremnog da pođe.

— O, dobro veče, Manikane, — reče grof — dobrodošli dragi moj; nedostajali ste nam večeras i mi smo vas tražili. Gospođice de Montale, ja sam vaš… vrlo ponizni sluga.

Montale pocrvene.

— Ah, bože moj — promuca ona i pokri lice rukama.

— Gospođice, — reče Sen-Enjan — umirite se, ja znam koliko ste vi u svemu ovom nevini i umeću to da kažem. Manikane, hajdete za mnom. Grabovi, raskršće i lavirint me poznaju; ja ću biti vaša Arijana. A? Jesmo li našli vaše mitološko ime?

— Bogami, tako je, grofe, hvala vam!

— Ali ovom prilikom, grofe, mogli biste da povedete i g. Malikorna — reče Montale.

— Ne, ne, — reče Malikorn. — G. Manikan je razgovarao sa vama koliko je hteo; sad hoću to i ja, gospođice; i ja imam da vam kažem mnogo stvari koje se tiču naše budućnosti.

— Čujete li? — reče grof smejući se. — Ostanite sa njim, gospođice. Zar ne znate da je ova noć posvećena tajnama?

I, uzimajući Manikana ispod ruke, grof ga brzo povede u pravcu onog puta koji je Montale tako dobro poznavala, a tako rđavo opisivala.

Montale je gledala za njima dokle god je mogla da ih vidi.

CXXIV

KAKO JE MALIKORN BIO IZBAČEN IZ GOSTIONICE „KOD LEPOG PAUNA”

Dok je Montale pratila pogledom grofa i Manikana, Malikorn je iskoristio to devojčino gledanje na drugu stranu i zauzeo ugodniji položaj.

Kad se devojka okrete, razlika između ranijeg i sadašnjeg Malikornovog položaja pade joj odmah u oči.

Malikorn je sedeo kao što sede majmuni, sa stražnjicom na zidu i nogama na prvoj prečagi lestvica.

Divlja loza i orlovi nokti visili su mu oko glave, kao da je faun, a uvijena mlada stabla loze predstavljala su dosta dobro njegove jareće noge.

Što se tiče Montale, njoj nije nedostajalo ništa da bi bila savršena drijada.

— Eto, — reče ona penjući se na jednu prečagu — zašto me činite toliko nesrećnom i zašto me toliko mučite, tiranine!

— Ja? — reče Malikorn — Ja tiranin!

— Da, stalno me sramotite, gospodine Malikorne; vi ste čudovište od zloće.

— Ja?

— Kakva ste posla imali u Fontenblou? Recite! Zar vaše mesto boravka nije Orlean?

— Kakva posla imam ovde, pitate me. Pa eto, trebalo je da vas vidim.

— Ah, zaista velika potreba.

— Radi vas možda ne, gospođice, ali svakako radi sebe. A što se tiče moga mesta boravka, vi znate da sam ga ja napustio, i da ubuduće mogu da stanujem samo tamo gde ste vi. Dakle, kako se vi u ovom trenutku nalazite u Fontenblou, i ja sam došao u Fontenblo.

Montale sleže ramenima.

— Hoćete da me vidite, je li tako?

— Nema sumnje.

— Pa eto, videli ste me, zadovoljni ste, i sad idite.

— To ne, reče Malikorn.

— Kako, ne?

— Nisam ja došao samo da vas vidim; došao sam i da porazgovaram s vama.

— Razgovaraćemo docnije i na drugome mestu.

— Docnije! Bog zna da li ću vas videti docnije i na drugome mestu. Od ovoga nećemo nikad naći podesnije.

— Ali ja ne mogu noćas, ja ne mogu sad.

— Zašto?

— Zato što se ove noći dogodilo hiljadu stvari.

— Pa lepo, kad se tome doda i moja stvar, to će biti hiljadu i jedna.

— Ne, ne, gospođica de Tone-Šarant me čeka u našoj sobi, jer ima nešto vrlo važno da mi saopšti.

— Čeka li vas već dugo?

— Najmanje jedan sat.

— Onda — reče mirno Malikorn — neka pričeka još koji minut.

— Gospodine Malikorne, — reče Montale — vi se zaboravljate.

— To jest vi me zaboravljate, gospođice, a isto tako i to da me, bogme, izvodi iz strpljenja uloga koju ste mi nametnuli ovde. Gospođice, već nedelju dana lutam ja ovuda, a vi niste izvoleli nijednom da primetite da sam ja tu.

— Već nedelju dana lutate ovuda?

— Kao vukodlak; vatrometi su mi već oprljili dve vlasulje, dave me među trskama večernja vlaga ili isparenja vodoskoka, stalno sam gladan, stalno izlomljen, stalno pred izgledima bežanja preko kakvog zida. Do vraga! Nije to život, gospođice, za stvorenje koje nije ni veverica, ni daždevnjak, ni vidra; ali pošto vaša nečovečnost ide dotle da hoćete da me nagnate da, se odreknem svog zvanja čoveka, ja izjavljujem javno da sam čovek, sto mu gromova! I da ću čovek ostati, sem ako ne dođe drukčija naredba sa najvišega mesta.

— Pa dobro, hajde da vidimo šta želite, šta hoćete, šta zahtevate — reče Montale pobeđena.

— Nećete mi valjda reći kako niste znali da sam u Fontenblou?

— Ja…

— Budite iskreni.

— Naslućivala sam to.

— Lepo, zar već nedelju dana niste mogli da me viđate bar jednom dnevno?

— Stalno sam bila ometana, gospodine Malikorne.

— To pričajte drugome.

— Pitajte one gospođice, ako ne verujete meni.

— Ja ne pitam nikad kad znam nešto bolje nego iko.

— Umirite se, gospodine Malikorne, to će se izmeniti.

— I moraće.

— Vi znate da vas neko vidi ili ne vidi, vi znate da neko misli na vas — reče Montale umiljato.

— O da, neko misli na mene…

— Časne mi reči!

— I nema ničega novog?

— U pogledu čega?

— U pogledu mog položaja u Gospodinovoj kući.

— Ah, dragi moj gospodine Malikorne, ovih poslednjih dana se nije moglo prići Njegovom kraljevskom visočanstvu.

— A sad?

— Sad je druga stvar: od juče više nije ljubomoran.

— Vraga! A kako se izlečio ljubomore?

— Došlo je do promene.

— Pričajte mi to.

— Neko je pustio glas da se kralj zagledao u drugu ženu, i to je Gospodina odmah umirilo.

— A ko je pustio taj glas? Montale spusti glas.

— Među nama budi rečeno, — odgovori ona — meni se čini da su Gospođa i kralj u dogovoru.

— Aha, — reče Malikorn — to je bio jedini način. Ali šta je sa g. de Gišom, jadnim obožavaocem?

— O, što se njega tiče, on je potpuno udaljen.

— Da li nisu pisali jedno drugom?

— Bogami nisu; već nedelju dana nisam videla ni jednom ni drugom pero u ruci.

— Kako ste vi sa Gospođom?

— Ne može biti bolje.

— A sa kraljem?

— Kralj se smeši na mene kada prolazim.

— Dobro. A sad mi recite na koju su ženu dvoje ljubavnika bacili oko da im služi kao zaklon?

— Na La Valijerovu.

— O, o, sirota devojka! Ali, draga moja, to bi trebalo sprečiti.

— Zašto?

— Zato što će je g. Raul de Braželon ubiti ili ubiti sebe, ako i najmanje posumnja.

— Raul! Onaj dobri Raul! Mislite?

— Žene tvrde da se razumeju u velike ljubavi, — reče Malikorn — a žene ne znaju čak ni da pročitaju u sopstvenim očima ili srcu ono što misle. E, pa ja vam kažem, ja lično, da g. de Braželon toliko voli La Valijerovu da će se ubiti ili ubiti nju, ako ona pokuša samo da ga prevari.

— Kralj je tu da je brani — reče Montale.

— Kralj! — uzviknu Malikorn.

— Bez sumnje.

— Eh, Raul će ubiti i kralja.

— Dragi bože! — uzviknu Montale — Vi ste poludeli, gospodine Malikorne.

— Nisam; sve ovo što vam govorim, naprotiv, vrlo je ozbiljno, draga moja, a sem toga ja i znam nešto.

— A šta to?

— Da ću potajno da obavestim Raula o ovoj šali.

— Ćutite, nesrećniče! — reče Montale i pope se za jednu prečagu više, da bi bila bliže Malikornu — Ne otvarajte usta tom jadnom Braželonu.

— A zašto?

— Zato što još ništa ne znate.

— A šta ima da se zna?

— To da je večeras… Da nas neko ne sluša?

— Ne.

— To da je večeras, pod kraljevskim hrastom, La Valijer izgovorila glasno i bezazleno ove reči: „Ne razumem kako žena, kad vidi kralja, može ikad da zavoli drugog čoveka.”

Malikorn poskoči na zidu.

— Ah, bože moj! — reče on — To je rekla, nesrećnica?

— Doslovce.

— A tako i misli?

— La Valijer uvek misli ono što kaže.

— Pa to traži osvetu! Ali žene su zmije! — reče Malikorn.

— Utišajte se, dragi moj Malikorne, utišajte se.

— Neću! Presecimo zlo u korenu, naprotiv. Obavestimo Raula, vreme je.

— Baš ste nespretni! Naprotiv, nije više vreme — odgovori Montale.

— Kako to?

— Te reči koje je izgovorila La Valijer…

— Dobro.

— Te reči koje su bile namenjene kralju…

— Pa šta?

— Pa eto, stigle su do kralja.

— Kralj zna za to? Saopšteno je to kralju?

— Kralj je to čuo.

— Ohime! Kao što je govorio g. kardinal.

— Kralj je upravo bio sakriven u žbunju pored kraljevskog hrasta.

— Iz toga izlazi, — reče Malikorn — da će se ubuduće kraljev i Gospođin plan ostvarivati bez smetnje i da će to biti na štetu jadnog Braželona.

— Kao što kažete.

— To je užasno.

— Tako je.

— Vere mi, — reče Malikorn, pošto je neko vreme razmišljao — ne stavljajmo svoje male ličnosti između jednog velikog hrasta i jednog velikog kralja, bili bismo zgnječeni, draga moja.

— To sam i ja htela da kažem.

— Pomislimo na sebe.

— To sam i mislila.

— Otvorite zato svoje lepe oči.

— A vi svoje velike uši.

— Približite ta ustašca da spustim na njih jedan veliki poljubac.

— Evo,— reče Montale, koja mu odmah to i uzvrati.

— A sad, da vidimo. Evo: g. de Giš voli Gospođu; La Valijer voli kralja; kralj voli Gospođu i La Valijer; Gospodin voli samo sebe. Usred svih tih ljubavi, i neka budala bi sebi obezbedila budućnost, pa utoliko pre razumna bića kao što smo mi.

— Vi se još zanosite svojim snovima.

— To će reći svojim stvarnostima. Pustite da vas i dalje vodim, draga moja, čini mi se da vam dosad nije bilo tako rđavo?

— Nije.

— E, pa prošlost vam jemči za budućnost. Samo, pošto svako misli samo na sebe, pomislimo i mi na nas.

— To je pravo.

— Ali samo na nas.

— Neka bude!

— Sklopimo savez i za napad i za odbranu.

— Spremna sam da se zakunem.

— Pružite ruku… Tako.

— Sve za Malikorna!

— Sve za Montale! — odgovori Malikorn, pružajući i on ruku.

— A sad, šta treba da radimo?

— Da stalno otvaramo oči i čuljimo uši, da prikupljamo oružje protiv drugih, da nikad ne pustimo da se vuče nešto što bi moglo da posluži protiv nas samih.

— Prihvaćeno.

— Odlučeno.

— Pod zakletvom. A sad, kad je ugovor zaključen, zbogom.

— Tako je. Vratite se u svoju gostionicu.

— U moju gostionicu?

— Da; zar vi ne stanujete u gostionici Kod lepog pauna?

— Montale! Montale! Eto, vidite li da ste znali da sam ja u Fontenblou?

— Pa šta to dokazuje? Da sam mislila na vas više nego što zaslužujete, nezahvalniče!

— Hm.

— Vratite se, dakle, u gostionicu Kod lepog pauna.

— E, tu je vrag!

— Kako?

— To je nemoguće.

— Zar niste tamo imali sobu?

— Jesam, ali je više nemam.

— Nemate je više? A ko vam je uzeo?

— Čekajte… Malopre, kad sam se vratio sa trčanja za vama, stigao sam sav zaduvan u gostionicu, kad sam primetio jednu nosiljku na kojoj su četiri seljaka donosili jednog bolesnog kaluđera.

— Kaluđera?

— Da, jednog starog franjevca sede brade. Dok sam ja gledao u tog bolesnog kaluđera, ušli su u krčmu. Njima kažu da se popnu uz stepenice, a ja pođem za njima. I kad sam stigao gore, vidim kako im pokazuju put u moju sobu.

— U vašu sobu?

— Da, u moju sopstvenu sobu. Misleći da je to kakva greška, odem do gostioničara, a ovaj mi izjavi da je to soba, meni iznajmljena već osam dana, bila iznajmljena ovom franjevcu za deveti dan.

— O, o!

— To je baš ono što sam i ja učinio: „O, o!” Učinio sam čak i više, zamalo što se nisam naljutio. Opet sam se popeo. Obratio sam se franjevcu lično. Želeo sam da mu pokažem koliko je njegov postupak nezgodan; ali taj kaluđer, ma koliko da je izgledao na samrti, podiže se na lakat, upre u mene dva zažarena oka i, glasom koji bi vrlo uspešno izdao naredbu konjici da izvrši juriš, reče: „Izbacite mi ovog dripca iz sobe!” Što gostioničar i četiri nosača odmah izvršiše, te ja tako siđoh niz stepenice malo brže nego što dolikuje pristojnom čoveku. Eto otkud to, draga moja, da ja nemam više stan.

— Ali ko je taj franjevac? — upita Montale — Da nije neki starešina?

— Dabome; čini mi se da mu se tom titulom obraćao jedan od nosača, razgovarajući sa njim poluglasno.

— I tako…? — reče Montale.

— I tako sam ja ostao bez sobe, bez prenoćišta, bez gostionice, i odlučio sam, kao maločas moj prijatelj Manikan, da spavam napolju.

— A kako ćete?

— Evo! — reče Malikorn.

— Ništa nije prostije! — reče jedan treći glas.

Montale i Malikorn uzviknuše jedan za drugim.

De Sen-Enjan se pojavi.

— Dragi gospodine Malikorne, — reče de Sen-Enjan — srećan me slučaj opet dovodi ovamo, da bih vas izvukao iz tog nezgodnog položaja. Hodite, ja ću vam dati jednu sobu u svome odeljenju, i nju vam, zaklinjem se, nikakav franjevac neće oteti. A što se tiče vas, draga gospođice, budite bez brige: ja već znam tajnu gospođice de La Valijer i tajnu gospođice de Tone-Šarant; a sad ste imali dobrotu da mi i vi poverite svoju; hvala vam: sačuvaću sve tri kao da je jedna.

Malikorn i Montale se pogledaše kao dva učenika uhvaćena u krađi voća; ali kako je, najzad, Malikorn video veliku korist za sebe u predlogu koji mu je učinjen, on dade Montaleovoj znak da se pomiri sa sudbinom, a ova mu odgovori na isti način.

Zatim Malikorn siđe niz stepenice, stajući na svaku prečagu i razmišljajući kako će, delić po delić, da izmami od Sen-Enjana sve ono što se može znati o toj tajni.

Montale beše već otišla, laka kao srna, i ni raskršće ni lavirint nisu mogli da je prevare.

A što se tiče Sen-Enjana, on zaista odvede Malikorna u svoj stan, klanjajući mu se neprestano, zadovoljan što tako ima pod rukom dva čoveka koji će, ako de Giš ostane i dalje nem, bolje moći da ga obaveste o počasnim damama.

CXXV

ŠTA SE U STVARI DOGODILO U GOSTIONICI
„KOD LEPOG PAUNA”

Pre svega, da damo čitaocu malo podataka o gostionici Kod lepog pauna; zatim ćemo preći na opis putnika koji su tu stanovali.

Gostionica Kod lepog pauna, kao i svaka gostionica, imala je to ime zbog svoje firme.

Ta firma je predstavljala pauna sa raširenim repom.

Samo po primeru nekih slikara koji su zmiji što kuša Evu dali glavu lepog mladića, firmopisac je lepom paunu dao glavu žene.

Ova gostionica, živi epigram protiv one polovine ženskog roda koji daje draži životu, kao što kaže g. Leguve⁶⁹, nalazila se u Fontenblou u prvoj sporednoj ulici s leve strane, koja seče, kad se dolazi iz Pariza, onu veliku ulicu koja u stvari sačinjava celi Fontenblo.

Sporedna ulica se tada zvala Lionska ulica, verovatno stoga što je, geografski, vodila u pravcu druge prestonice kraljevine.

U ovoj ulici su bile samo dve kuće, u kojima su stanovali bogati građani, kuće odvojene jedna od druge sa dva velika vrta oivičena živom ogradom.

Izgledalo je, međutim, kao da u toj ulici ima tri kuće; objasnićemo kako su, i pored toga što je tako izgledalo, tu bile samo dve kuće.

Gostionica Kod lepog pauna svojim licem je gledala na glavnu ulicu; ali sa strane Lionske ulice, dve glavne zgrade, razdvojene dvorištima, sadržavale su stanove pogodne da prime sve putnike koji dođu bilo pešice, bilo na konju, bilo čak u kočijama, i da pruže ne samo stan i hranu nego i mogućnosti šetnje i samoće bogatim dvoranima kad ovi, posle neuspeha na dvoru, požele da budu sami, da bi se utešili zbog sramote ili smišljali osvetu.

Sa prozora ovih zgrada putnici su mogli prvo da vide ulicu i travu koja je rasla među pločama i koje je polako odvajala jednu od druge. Zatim lepe ograde od zove i gloga koje su, kao zelenim i rascvetanim rukama, obuhvatale one građanske kuće koje smo pomenuli. Najzad, u prostoru između ovih kuća, sačinjavajući pozadinu slike i ocrtavajući se kao neprobojni vidik, guste i plodne šumarke, prve predstraže one velike šume koja se proteže ispred Fontenbloa.

Oni koji su tu stanovali mogli su, dakle, ako su samo imali stan koji pravi ugao sa glavnom ulicom, da gledaju i čuju prolaznike i svečanosti, a, prema Lionskoj ulici, da uživaju u izgledu i miru života u polju.

A da i ne govorimo o tome da su u slučaju hitne potrebe, u trenutku kad začuju lupanje na glavnoj kapiji prema Pariskoj ulici, mogli da pobegnu kroz kapijicu na Lionskoj ulici i, idući duž vrtova građanskih kuća, stignu do šume.

Malikorn koji nam je prvi, kao što se sećamo govorio o toj gostionici Kod lepog pauna, da bi se žalio što je odatle isteran, Malikorn, misleći samo na sebe i svoje stvari, nije rekao gospođici Montale gotovo ništa o ovoj neobičnoj gostionici.

Mi ćemo pokušati da popunimo tu prazninu, koja je za žaljenje.

Malikorn je zaboravio da kaže, na primer, na koji je način došao u gostionicu Kod lepog pauna.

Sem toga, izuzimajući franjevca o kome je rekao neku reč, on nije dao nikakva obaveštenja o putnicima koji su stanovali u njoj.

Način na koji su oni tu ušli, način na koji su živeli, teškoća koja je postojala za svakog sem za povlašćene putnike da uđu u gostionicu bez ugovorene lozinke, i da se u njoj zadržavaju bez prethodnih priprema morali su ipak iznenaditi, čak smemo da tvrdimo i da su iznenadili Malikorna.

Ali, kao što smo rekli, Malikorn je imao svoje brige koje su ga sprečavale da primeti mnoge stvari.

Zaista, sve stanove u gostionici Kod lepog pauna zauzimali su ili bili zadržali stranci koji su tu živeli vrlo mirno i povučeno, vrlo prijatnih lica, ali od kojih Malikorn nije poznavao nijednog.

Svi ovi putnici bili su stigli u gostionicu posle njegovog dolaska, svaki je ušao pomoću nekakve lozinke koja je ispočetka kopkala Malikorna; ali, obrativši se neposredno, doznao je da gazda taj način nadzora objašnjava time što je grad, tako prepun bogate gospode, mogao da bude i pun veštih i revnosnih lupeža.

Ugled jedne tako poštene kuće kao što je Lepi paun zahtevao je, dakle, da se ne dopusti da njegovi gosti budu pokradeni.

Ali Malikorn se pitao, isto tako, kad bi se udubio u sebe i razmatrao svoj položaj u gostionici Kod lepog pauna, kako su to njega pustili da uđe u tu gostionicu, kad su, posle njegovog dolaska, tolikim drugima vrata zatvorena pred nosom.

Pitao se naročito kako se moglo dogoditi Manikanu, koji je, po njegovom mišljenju, bio gospodin koga su svi imali da poštuju, da ga jednom, kad je hteo da nahrani svoga konja Kod lepog pauna, čim je stigao, zajedno sa konjem isprate jednim nescio vos⁷⁰ koje nije dopuštalo Nikakav pogovor.

To je bio za Malikorna problem, ali on se, uostalom, nije trudio da ga produbi, jer je bio mnogo zauzet spletkama u kojima su ljubav i sujeta igrale glavnu ulogu.

A da je to i hteo, uprkos inteligencije kojom smo ga obdarili, ne bismo smeli tvrditi da bi on u tome uspeo.

Nekoliko reči dokazaće čitaocu da je bilo potrebno biti niko manje nego Edip⁷¹ lično, pa rešiti jednu takvu zagonetku.

Beše prošla već nedelja dana otkako su u ovu gostionicu stigli sedam putnika, a svi su stigli već sutradan po onom blaženom danu kada je Malikorn bacio oko na Lepog pauna.

Tih sedam ličnosti, koje su stigle sa pristojnom pratnjom, bile su:

Pre svega, jedan general nemačke vojske, njegov sekretar, njegov lekar, tri sluge, sedam konja.

Taj general se zvao grof od Voštpura.

Jedan španski kardinal sa dva nećaka, dva sekretara, jednim oficirom svoje kuće i dvanaest konja.

Taj kardinal se zvao prečasni Herebija.

Jedan bogati trgovac iz Bremena sa slugom i dva konja.

Taj trgovac se zvao gospodar Bonštet.

Jedan venecijanski senator sa ženom i ćerkom, obe savršene lepotice.

Taj senator se zvao sinjor Marini.

Jedan škotski vlastelin sa sedam brđana iz svog plemena; svi pešice.

Taj vlastelin se zvao Mak Kamnor.

Jedan Austrijanac iz Beča, bez titule i grba, koji je došao u kočijama, ličio je mnogo na sveštenika, a malo na vojnika.

Njega su zvali savetnik.

Najzad jedna francuska gospođa sa slugom, sobaricom i družbenicom. Gospodska kola, gospodski izgled, divni konji.

Nju su zvali flamanska gospođa.

Svi ovi putnici stigli su istog dana, kao što smo rekli, a ipak njihov dolazak nije izazvao nikakav nered u gostionici, nikakav krkljanac na ulici; njihovi stanovi su bili određeni unapred na zahtev njihovih glasnika ili sekretara, koji behu stigli dan ranije ili samog tog jutra.

Malikorn, stigavši dan pre njih na jednom mršavom konju i sa jednom tankom torbom, prijavi se u gostionicu Kod lepog pauna kao prijatelj jednog velikog gospodina koji je želeo da vidi svečanosti i koji ima da stigne odmah za njim.

Čuvši te reči, gazda se nasmeši kao da dobro poznaje bilo Malikorna bilo gospodina njegovog prijatelja, i reče mu:

— Birajte, gospodine, onaj stan koji vam se dopada, pošto ste prvi stigli.

I to sa onom preteranom uslužnošću tako značajnom kad su u pitanju gostioničari, i koja ima da znači: „Budite bez brige, gospodine, mi znamo s kim imamo posla, pa ćemo tako i postupati prema vama.”

Te reči i pokret koji ih je propratio učiniše se Malikornu povoljni ali nejasni.

Dakle, kako on nije hteo da mnogo potroši, a kako bi, da je tražio neku sobicu, bio bez sumnje odbijen zbog svoje beznačajnosti, on brzo uhvati gostioničara za reč, da bi ga prevario služeći se njegovim lukavstvom.

— Dragi moj gazda, — reče on — uzeću najbolji i najsvetliji stan.

— Sa štalom?

— Sa štalom.

— Za koji dan?

— Za odmah, ako je to moguće.

— Odlično.

— Samo, brzo — dodade Malikorn — veliki stan neću zauzeti odmah.

— Dobro! — reče gazda sa izrazom razumevanja.

— Izvesni razlozi, koje ćete razumeti docnije, prisiljavaju me da na svoj račun stavim samo ovu sobicu.

— Da, da, da — reče gazda.

— Moj prijatelj, kad bude došao, uzeće veliki stan, i naravno, pošto će taj veliki stan biti njegov, on će lično isplatiti račun.

— Vrlo dobro! — reče gostioničar — Vrlo dobro! Tako je bilo i ugovoreno.

— Bilo ugovoreno?

— Doslovce.

— Neverovatno — prošaputa Malikorn.— I tako, vi me razumete?

— Da.

— To je sve što je potrebno. A sad kad razumete… jer vi zaista razumete, je li tako?

— Savršeno.

— E lepo, odvedite me u moju sobu.

Gazda Lepog pauna pođe ispred Malikorna, držeći kapu u ruci.

Malikorn se smesti u svojoj sobi i ostade u njoj kao u čudu što vidi kako mu gostioničar, svaki put kad bi se peo ili silazio, namiguje jedva primetno, što je znak da se dva čoveka odlično međusobno razumeju.

— Tu mora biti neka zabuna; — mislio je Malikorn — ali dok se ona ne razjasni, ja ću to da iskoristim, i to je najbolje što mogu da uradim.

I on jurnu iz svoje sobe, kao lovački pas, da potraži dvorske novosti i zanimljivosti, da se ovde peče a tamo davi, kao što to beše rekao gospođici de Montale.

Sutradan po svom useljavanju, on vide kako jedan za drugim stižu onih sedam putnika koji su sad zauzeli celu gostionicu.

Kad vide sav taj svet, sva ta kola i svu tu pratnju, Malikorn protrlja ruke, misleći kako bi, da je zadocnio samo za jedan dan, ostao bez kreveta na kome bi se odmarao po povratku sa svojih istraživanja.

Kad su se svi gosti smestili, gazda uđe u njegovu sobu i reče mu sa svojom uobičajenom učtivošću:

— Dragi moj gospodine, stoji vam na raspolaganju veliki stan u trećem delu zgrade; znate li to?

— Nema sumnje da znam.

— Time vam činim pravi poklon.

— Hvala!

— Tako da, kad vaš prijatelj stigne…

— Šta onda?

— Pa eto, biće zadovoljan sa mnom, jer bi, u protivnom slučaju, bilo vrlo teško sa njim.

— Molim vas, hoćete li dozvoliti da kažem neku reč u vezi sa svojim prijateljem?

— Pa dabome, izvolite! Vi ste gospodar.

— On je imao da stigne, kao što znate…

— On će stići.

— Ali može biti da je promenio plan.

— Nije.

— Jeste li ubeđeni u to?

— Jesam.

— Jer u slučaju da sumnjate u štogod…

— Pa šta?

— Ja bih vam rekao da ne jemčim da će doći.

— Ali on vam je rekao, međutim…

— Svakako da mi je rekao; ali vi znate: čovek kaže a bog raspolaže, verba volant, script a manent.

— A šta to znači?

— Reči prolaze, ono što je napisano ostaje; i, kako mi nije pisao, kako se samo zadovoljio da mi kaže, ja vas ovlašćujem, mada vas na to ne primoravam… osećate i sami kako je to vrlo nezgodno.

— Na šta me ovlašćujete?

— Vraga; da iznajmite njegov stan, ako dobijete dobru cenu za njega.

— Ja?

— Da, vi.

— Nikad, gospodine, nikad neću učiniti tako nešto. Ako on nije pisao vama…

— Nije.

— Meni jeste.

— Ah!

— Da.

— I šta je kazao? Da vidimo da li se njegovo pismo poklapa sa onim što je kazao.

— Evo vam ga skoro doslovce: „Gospodinu gazdi Kod lepog pauna. Treba da budete obavešteni o sastanku koji u vašoj gostionici zakazuju nekoliko značajnih ličnosti; ja pripadam društvu koje se nalazi u Fontenblou. Zadržite mi, dakle, istovremeno, sobicu za jednog prijatelja koji će stići pre ili posle mene…”

— Prijatelj, to ste vi, je l' tako?— prekide se gostioničar.

Malikorn se pokloni skromno.

Gostioničar nastavi.

— „I jedan veliki stan za mene. Veliki stan je moja stvar; ali ja želim da cena sobe bude skromna, jer je ta soba namenjena jednom ubogom đavolu.” I to ste vi, je l' tako? — reče gazda.

— Svakako — odgovori Malikorn.

— Onda smo saglasni: vaš prijatelj će platiti cenu svog stana, a vi cenu svoje sobe.

— Neka me živoga spale, — pomisli Malikorn — ako razumem išta od ovog što se događa sa mnom.

Zatim reče glasno:

— A recite mi da li ste bili zadovoljni imenom?

— Kojim imenom?

— Imenom koje se nalazilo na kraju pisma. Da li vam je ono bilo dovoljno jemstvo?

— To sam hteo ja vas da pitam — reče gazda.

— Kako! Zar pismo nije bilo potpisano?

— Ne — reče gostioničar i raširi oči pune tajanstvenosti i radoznalosti.

— E, — reče Malikorn, podražavajući taj pokret i tu tajanstvenost — ako sam nije rekao svoje ime…

— Šta onda?

— Morate shvatiti da on ima razloga za to.

— Nema sumnje.

— I da onda neću ja, njegov prijatelj, ja, njegov poverenik, da otkrijem njegov inkognito.

— To i jeste pravo, gospodine; — odgovori gostioničar — zato i ne navaljujem.

— Ja cenim tu vašu uviđavnost. A što se tiče mene, kao što je to rekao moj prijatelj, moja soba je zasebno, pa da se dogovorimo o ceni.

— Gospodine, pogodićemo se.

— Razumete, čist račun, duga ljubav. Sračunaćemo dakle.

— Nije to hitno.

— Sračunaćemo. Soba, hrana, za mene; mesto za jaslima i hrana za moga konja: koliko je to dnevno?

— Četiri livre, gospodine.

— To čini dakle dvanaest livri za tri protekla dana.

— Dvanaest livri; tako je, gospodine.

— Evo vam vaših dvanaest livri.

— Eh, gospodine, zašto da odmah plaćate?

— Zato,— reče Malikorn spuštajući glas i praveći se tajanstven, jer je uvideo da tajanstvenost uspeva — zato što bi tako račun bio isplaćen u slučaju da treba iznenada da se otputuje, ili odmah da se pobegne.

— Imate pravo, gospodine.

— Dakle, ja sam ovde kod svoje kuće.

— Kod svoje kuće.

— E, baš u dobar čas. Zbogom.

Gostioničar oe udalji.

Ostavši sam, Malikorn poče ovako da razmišlja:

„Samo su de Giš ili Manikan mogli pisati mome gazdi; g. de Giš zato što želi da zadrži stan izvan dvora, za slučaj uspeha ili neuspeha; Manikan zato što je verovatno dobio takav nalog od g. de Giša.

„Evo dakle šta su g. de Giš i Manikan mislili: Veliki stan je zato da se u njemu na pristojan način primi kakva gospođa pod gustom koprenom, ali je za tu pomenutu gospođu zadržan još jedan izlaz na drugu ulicu, koja je tako reći pusta i odvodi u šumu.

„Sobica je zato da se u nju privremeno skloni ili Manikan, poverljiva ličnost g. de Giša i budni čuvar kapije, bilo sam g. de Giš, koji bi istovremeno i radi veće bezbednosti igrao i ulogu gospodara i ulogu poverljive ličnosti.

„A šta je onda ovaj sastanak koji je imao da se održi, koji se stvarno i održava u hotelu?

„To su, bez sumnje, ljudi koji treba da budu predstavljeni kralju.

„Ali ko je, onda, onaj ubogi đavo kome je sobica namenjena?

„Pa to je samo lukavstvo da bi se bolje prikrio de Giš i Manikan.

„Ako je tako, kao što izgleda verovatno, onda zlo nije tako veliko; a između Manikana i Malikorna razlika je samo u kesi.”

Posle tog razmišljanja, Malikorn je spavao na oba uva, ostavljajući strancima da u svim pravcima koračaju kroz sedam stanova gostionice Kod lepog pauna.

Kad mu ništa ne bi zadavalo brige na dvoru, kad bi ga umorila tumaranja i istraživanja, pisanje pisama koja nikad nije imao prilike da preda, on bi se vraćao u svoju blagoslovenu sobicu i, nalakćen na balkon pokriven dragoljubom i karanfilom, razmišljao o tim neobičnim putnicima, za koje Fontenblo kao da nije značio ni sjaj, ni radost, ni svečanost.

Tako je to potrajalo do sedmoga dana, dana koji smo sa noći koja mu je sledila onako iscrpno opisali u prethodnim poglavljima.

Te noći, oko jednog sata po ponoći, Malikorn se rashlađivao na svome prozoru, kad se pojavi Manikan na konju, uzdignute glave, zabrinut i neraspoložen.

— Aha, — pomisli Malikorn, koji ga odmah poznade — evo našeg prijaška koji dolazi da traži svoju sobu, to će reći moju sobu.

I on ga viknu.

Manikan podiže glavu, pa i sam poznade Malikorna.

— Ah, zaboga!— reče on i lice mu se razvedri — Da ste dobrodošli, Malikorne! Lutam po Fontenblou i tražim tri stvari koje ne mogu da nađem: de Giša, sobu i štalu.

— Što se tiče de Giša, o njemu ne mogu da vam kažem ništa ni dobro ni rđavo, pošto ga nisam video; ali što se tiče vaše sobe i štale, to je nešto drugo.

— Tako!

— Da; one su vam ovde zadržane.

— A ko ih je zadržao?

— Pa vi, mislim.

— Ja?

— Zar niste vi ovde zadržali stan?

— Ni na pamet mi nije palo.

U tom trenutku gostioničar se pojavi na vratima,

— Imate li sobu? — upita Manikan.

— Jeste li zadržali, gospodine?

— Ne.

— Onda, nema sobe.

— Kad je tako, zadržao sam sobu — reče Manikan.

— Sobu ili stan?

— Sve što hoćete.

— Pismom? — upita gostioničar.

Malikorn dade potvrdan znak glavom Manikanu.

— Pa svakako pismom — reče Manikan. — Zar niste primili moje pismo?

— Pod kojim datumom? — upita gazda, kome se Manikanovo ustezanje učini sumnjivim.

Manikan se počeša iza uveta i pogleda u Malikornov prozor; ali Malikorn se beše sklonio sa prozora i već je silazio niz stepenice i žurio u pomoć svome prijatelju.

Upravo u tom trenutku, jedan putnik, ogrnut dugim španskim ogrtačem, pojavi se pod tremom, u tolikoj blizini da je mogao da čuje razgovor.

— Pitam vas pod kojim ste mi datumom napisali pismo koje vam zadržava stan u mojoj kući? — ponovi gostioničar uporno.

— Pod datumom prošle srede — reče blagim i učtivim glasom tajanstveni stranac i dodirnu gostioničara po ramenu.

Manikan uzmače, a Malikorn, koji se beše pojavio na pragu, počeša se iza uveta. Gostioničar pozdravi novodošavšeg kao čovek koji je u njemu poznao svog pravog gosta.

— Gospodine, — reče mu on uljudno — vaš stan vas čeka, a isto tako i vaša štala. Samo…

On pogleda oko sebe.

— Gde su vaši konji? — upita on.

— Moji konji će stići ili neće stići. To je vrlo malo važno, je li tako? Vama će biti plaćeno ono što sam zadržao.

Gostioničar se duboko pokloni.

— Sem toga, — nastavi putnik — svakako ste mi zadržali i sobicu koju sam tražio?

— Jao! — učini Malikorn i pokuša da se sakrije.

— Gospodine, vaš prijatelj je u njoj već nedelju dana, — reče gostioničar — pokazujući na Malikorna koji se pravio manji od makova zrna.

Putnik, podižući ogrtač do polovine lica, baci kratak pogled na Malikorna.

— Gospodin nije moj prijatelj — reče on.

Gostioničar poskoči.

— Ja ne poznajem gospodina — nastavi putnik.

— Kako!? — uzviknu gazda obraćajući se Malikornu. — Kako! Zar vi niste gospodinov prijatelj?

— Šta to mari, kad ćete biti plaćeni! — reče Malikorn, podražavajući svečano nepoznatom.

— Mari, i to toliko mari, — reče gazda, koji poče da shvata kako je bila posredi zamena ličnosti — da ćete, molim vas, gospodine, odmah da se iselite iz odeljenja koja je unapred zauzeo drugi a ne vi.

— Ali, — reče Malikorn — gospodinu nisu potrebni u isto vreme i stan na drugom spratu i soba na prvom… Ako gospodin uzme sobu, ja uzimam stan; ako gospodin izabere stan, ja ostajem u sobi.

— Žalim, gospodine, — reče putnik svojim blagim glasom — ali meni su potrebni i stan i soba.

— Ali za koga? — upita Malikorn.

— Stan, za mene.

— Dobro. A soba?

— Pogledajte — reče putnik i pokaza rukom neku povorku koja se približavala.

Malikorn pogleda u označenom pravcu i vide kako na jednoj nosiljci stiže onaj franjevac čije je useljavanje u njegovu sobu, sa nekoliko pojedinosti koje sam beše dodao, ispričao gospođici Montale, i koje je tako bezuspešno pokušao da preinači za mnogo skromnija shvatanja.

Ishod dolaska nepoznatog putnika i bolesnog franjevca bio je taj što je Malikorn izbačen iz sobe i bez ikakvih obzira udaljen iz gostionice Kod lepog pauna, što su izvršili gostioničar i seljaci koji su služili kao nosači bolesnog franjevca.

Čitalac je upoznat sa onim što je bilo posle tog izbacivanja, sa Manikanovim razgovorom sa Montaleovom, koju je Manikan, veštiji nego Malikorn, umeo da nađe da bi doznao šta je sa de Gišom, o poznijem razgovoru između Montaleove i Malikorna, najzad o tome kako je grof de Sen-Enjan našao stan i Manikanu i Malikornu.

Ostaje nam da ispričamo našim čitaocima ko su bili onaj tajanstveni putnik sa ogrtačem, glavni stanar dvostrukog stana u čijem je jednom delu stanovao pre tog Malikorn, i isto tako tajanstveni franjevac, čiji je dolazak, podudarajući se sa dolaskom putnika u ogrtaču, imao tu veliku nezgodu što je poremetio planove dvojice prijatelja.

CXXVI

JEZUIT JEDANAESTE GODINE

Pre svega, da ne bismo ostavili čitaoca da dugo čeka, odgovorićemo mu odmah na prvo pitanje.

Putnik sa ogrtačem podignutim do nosa bio je Aramis. Pošto se odvojio od Fukea i pošto je iz jednog ormana, koji mu je otvorio sluga, izvukao jahačko odelo, on je izišao iz zamka i otišao u gostionicu Kod lepog pauna, gde je nedelju dana ranije, kao što je to ispričao gazda, zadržao sobu i stan.

Čim su Malikorn i Manikan bili oterani, Aramis se približi franjevcu i upita ga šta više voli, stan ili sobu.

Franjevac upita gde se nalazi stan a gde soba.

Odgovoriše mu da je soba na prvom spratu, a stan na drugom.

— Onda hoću sobu — reče on.

Aramis to odmah prihvati i reče gostioničaru, savršeno pokoran:

— Sobu.

I poklonivši se sa puno poštovanja, povuče se u stan.

Franjevca odmah odneše u sobu.

Ali zar nije čudna stvar to poštovanje koje pokazuje visoko crkveno lice prema jednom običnom kaluđeru, i to kaluđeru prosjačkog reda, i kome se daje, mada on to nije ni tražio, soba koju su priželjkivali toliki putnici?

I kako objasniti ovaj neočekivani dolazak Aramisa u gostionicu Kod lepog pauna, Aramisa koji, pošto je ušao u zamak sa gospodinom Fukeom, mogao je i da stanuje u zamku sa gospodinom Fukeom?

Franjevac podnese nošenje uz stepenice bez ijednog jauka, mada se videlo da mnogo pati, i da mu pri svakom udaranju nosiljke o zid ili ogradu od stepenica užasno trzanje prolazi kroz celo telo.

Najzad, kad su stigli u njegovu sobu, on reče nosačima:

— Pomozite mi da se smestim u ovu naslonjaču. Ovi spustiše nosiljku na pod i, podižući bolesnika što mogu pažljivije, spustiše ga u naslonjaču koju beše pomenuo i koja se nalazila kraj uzglavlja postelje.

— A sad, — dodade on sa velikom blagošću u pokretima i rečima — pozovite mi gostioničara.

Oni poslušaše.

Pet minuta docnije, gazda od Lepog pauna pojavi se na vratima.

— Prijatelju, — reče mu franjevac — molim vas da otpustite ove dobre ljude; oni su vazali Melenskog vikonta. Našli su me onesvešćenog od vrućine na drumu i, ne pitajući se da li će njihov trud biti nagrađen, hteli su da me prenesu svojoj kući. Ali ja znam šta siromašne staje gostoprimstvo koje oni pružaju bolesniku, i zato sam više voleo da dođem u gostionicu, gde ste me, uostalom, i očekivali.

Gazda pogleda začuđeno u franjevca.

Franjevac napravi palcem nešto kao znak krsta na grudima.

Gazda odgovori praveći isti znak na svom levom ramenu.

— Da, tačno je, — reče on — mi smo vas čekali, oče; ali smo se nadali da ćete stići u boljem stanju.

I kako su seljaci sa čuđenjem gledali u ovog gostioničara, obično tako gordog, kako je najednom pun poštovanja prema jednom jadnom kaluđeru, franjevac izvadi iz svog dubokog džepa dva-tri zlatnika i pruži ih.

— Evo, prijatelji moji, — reče on — čime ću platiti negu koju će mi ovde pružiti. Zato se umirite i nemojte se plašiti što me ovde ostavljate. Moje bratstvo za čiji račun putujem, ne želi da ja prosim; ali kako pažnja koju ste mi ukazali isto tako zaslužuje nagradu, uzmite ova dva zlatnika i udaljite se.

Seljaci se nisu usuđivali da prime, gazda uze dva zlatnika iz kaluđerove ruke i stavi ih u šaku jednog od seljaka.

Četiri nosača se udaljiše, očiju više nego ikad razrogačenih od čuđenja.

Kad se vrata zatvoriše za njima i gostioničar ostade u stavu poštovanja pored njih, franjevac se za kratko vreme udubi u molitvu.

Zatim pređe preko svog žutog čela rukom osušenom od groznice, a njegovi zgrčeni prsti dodirnuše drhteći prosede kovrčice njegove brade.

Njegove krupne oči, upale usled bolesti i napora kao da su išle za nekakvim bolnim i nesalomljivim mislima.

— Kakve lekare imate u Fontenblou? — upita on najzad.

— Imamo ih tri, oče.

— Kako ih zovete?

— Pre svega tu je Luinige.

— Dalje!

— Zatim jedan karmelit po imenu brat Iber.

— Dalje.

— Najzad jedan svetovnjak po imenu Grizar.

— Ah, Grizar! — prošaputa kaluđer — Zovite brzo g. Grizara.

Gostioničar brzo pođe da izvrši naredbu.

— Čekajte. Koji su vam sveštenici ovde u blizini?

— Koji sveštenici?

— Da, iz kojih redova?

— Ima jezuita, avgustinaca i franjevaca; ali, oče, jezuiti su najbliži. Da li da zovnem, dakle, jednog jezuitskog ispovednika?

— Da, možete.

Gostioničar iziđe.

Čitalac pogađa da su, po znaku koji su izmenjali među sobom, gostioničar i bolesnik poznali da obojica pripadaju strašnom bratstvu Isusovih vojnika.

Ostavši sam, franjevac izvadi iz džepa jedan svežanj hartija, od kojih neke pregleda sa vrlo velikom pažnjom. Bolest je međutim bila jača od njegove hrabrosti: on zakoluta očima, hladan znoj mu izbi po licu, i on se skoro onesvesti, sa glavom zabačenom i rukama koje su visile sa obe strane naslonjače.

Već pet minuta je bio nepomičan, kad se gazda vrati, vodeći lekara, kome jedva beše ostavio toliko vremena da se obuče.

Bat njihovih koraka, promaja izazvana otvaranjem vrata, vratiše bolesnika svesti. On brzo dohvati rasturene hartije i svojom dugom i omršavelom rukom sakri ih ispod jastučića na naslonjači.

Gazda iziđe i ostavi same bolesnika i lekara.

— Hajde, — reče franjevac lekaru — hajde, gospodine Grizare, približite se, jer nemamo vremena za gubljenje; pipnite, oslušnite, ocenite i izrecite presudu.

— Naš gostioničar mi je rekao — odgovori lekar — da imam sreću da negujem jednog člana našeg bratstva.

— Člana našeg bratstva, tako je — odgovori franjevac. — Recite mi istinu; osećam se vrlo rđavo; čini mi se da ću umreti.

Lekar uze kaluđerovu ruku i opipa mu bilo.

— Oho,— reče on — opasna groznica.

— Šta zovete opasnom groznicom? — upita bolesnik oštro gledajući u njega.

— Članu našeg bratstva prve ili druge godine, — odgovori lekar, ispitujući kaluđera očima — rekao bih da se ova groznica može izlečiti.

— A meni? — upita franjevac.

Lekar se ustezao.

— Pogledajte moje sede vlasi i moje čelo prepuno misli; — nastavi kaluđer — pogledajte bore kojima sam brojao svoja iskustva; ja sam jezuit jedanaeste godine, gospodine Grizare.

Lekar uzdrhta.

Stvarno, jezuit jedanaeste godine je jedan od onih ljudi koji su posvećeni u sve tajne reda, jedan od onih ljudi za koje nauka nema više tajni, društvo granica, svetovna poslušnost veza.

— I tako, — reče Grizar klanjajući se duboko — nalazim se pred licem jednog od starešina?

— Da, i zato postupajte prema tome.

— Vi, dakle, želite da znate…

— Svoje pravo stanje. .

— Pa lepo, — reče lekar — to je moždana groznica, drugim rečima akutno zapaljenje mozga, koje je sad dostiglo svoj najjači stepen.

— Nema, dakle, nade, je li tako? — upita franjevac kratko.

— To ne kažem, — odgovori doktor — međutim, s obzirom na poremećaj u mozgu, kratko disanje, brzinu bila, strašnu vatru koja vas mori…

— I koja me je triput obarala od jutros — reče brat.

— Zato sam je i nazvao strašnom. Ali zašto niste prekinuli put?

— Čekali su me ovde i morao sam da stignem.

— Makar i umrli?

— Makar i umro.

— E, pa eto, s obzirom na sve te znake, reći ću vam da je stanje skoro očajno.

Franjevac se nasmeši čudnovato.

— To što mi vi kažete možda je dovoljno za jednog člana bratstva, čak i kad je član jedanaeste godine, ali za mene, doktore Grizare, to je suviše malo, i ja imam prava da tražim više. Hajde da budemo još otvoreniji, da budemo iskreni, kao da govorimo bogu. Uostalom, ja sam već rekao da pozovu ispovednika.

— O, ja se ipak nadam… — promuca doktor.

— Odgovorite — reče bolesnik pokazujući dostojanstvenim pokretom jedan zlatan prsten čiji je kamen dotle držao okrenut prema dlanu, a u koji je bio urezan znak Isusovog bratstva.

Grizar uzviknu iznenađeno:

— General!

— Ćutite! — reče franjevac — Sad vam je jasno da treba biti iskren.

— Vaše preosveštenstvo, zovite ispovednika, — prošaputa Grizar — jer kroz dva sata, pri prvom pojačanju bolesti, vi ćete pasti u zanos i nastupiće kriza.

— U dobar čas — reče bolesnik, čije se obrve behu nabrale za jedan trenutak. — Imam, dakle, još dva sata?

— Da, naročito ako uzmete lek koji ću vam poslati.

— I on će mi stvarno dati dva sata?

— Dva sata.

— Uzeću ga, pa makar bio otrov, jer ta dva sata su potrebna ne samo meni već i časti našeg reda.

— O, kakav gubitak! — prošaputa lekar — Kakva katastrofa za nas!

— To je samo gubitak jednog čoveka, i to je sve, — odgovori franjevac — i bog će se postarati da jadni kaluđer koji vas napušta dobije dostojnog zamenika. Zbogom, gospodine Grizare. I to je već božja volja šgo sam naišao na vas. Lekar koji ne bi bio član naše svete zajednice dopustio bi da ne znam svoje pravo stanje, i računajući sa još nekoliko dana života, ja ne bih preduzeo sve potrebne mere. Vi ste učen čovek, gospodine Grizare, to nam svima čini čast: bilo bi mi vrlo neprijatno da vidim kako je neko od naših osrednji u svom pozivu. Zbogom, doktore Grizare, zbogom! I pošaljite mi brzo vaš okrepljujući napitak.

— Blagoslovite me bar, Preosveštenstvo!

— U duhu, da… idite… u duhu, kažem vam… Animo, doktore Grizare… viribus impossibile⁷² .

I ponovo pade u svoju naslonjaču, opet skoro onesvešćen.

Doktor Grizar se kolebaše da li da mu odmah pritekne u pomoć ili da odjuri i spremi obećani napitak. Bez sumnje se odluči za napitak, jer iziđe brzo iz sobe i iščeze na stepenicama.

CXXVII

DRŽAVNA TAJNA

Nekoliko trenutaka posle odlaska doktora Grizara stiže ispovednik.Tek što pređe preko praga, a franjevac zadrža na njemu svoj prodirući pogled.

Zatim prošaputa, tresući svojom bledom glavom:

— Evo jednog niščeg duhom, i ja se nadam da će mi bog oprostiti što ću umreti bez pomoći ovog oličenja nemoći.

Ispovednik, sa svoje strane, gledao je u samrtnika sa zaprepašćenjem, skoro sa užasom. On nikad još ne beše video oči tako zažarene u trenutku kad treba da se zatvore, tako strašne poglede u času kad treba da se ugase.

Franjevac mu dade rukom jedan brz i zapovednički znak.

— Sedite ovde, oče,— reče on — i slušajte me.

Jezuitski ispovednik, dobar sveštenik, prostodušan i bezazlen član zajednice, koji je od svih tajni reda upoznao samo osvećenje, pokori se bolesnikovoj nadmoćnosti.

— U ovoj gostionici ima nekoliko lica — nastavi franjevac.

— Ali, — reče jezuit — ja sam mislio da sam došao radi ispovesti. Je li to vaša ispovest?

— Zašto me pitate?

— Da bih znao da li treba da vaše reči čuvam kao tajnu.

— Moje reči su ispovest; poveravam ih vašoj dužnosti ispovednika.

— Vrlo dobro — reče sveštenik i sede u naslonjaču iz koje franjevac s velikom mukom beše prešao na postelju.

Franjevac nastavi:

— Ima, — rekao sam vam — nekoliko lica u ovoj gostionici.

— Čuo sam tako nešto.

— Tih lica treba da bude osam.

Jezuit dade znak da razume.

— Prva sa kojom hoću da govorim, — reče samrtnik — to je neki Nemac iz Beča i zove se baron Voštpur. Učinićete mi zadovoljstvo da ga nađete i kažete mu da je stigao onaj koga on čeka.

Ispovednik, začuđen, pogleda u svog pokajnika.

— Izvršite to — reče franjevac neodoljivim zapovedničkim glasom.

Dobri jezuit, potpuno savladan, ustade i ode iz sobe.

Kad je ovaj izišao, franjevac opet uze one hartije koje je već jednom morao da ostavi usled jakog napada groznice.

— Baron Voštpur? Evo! — reče on — Sujetan, lud, ograničen.

On ponovo savi hartije i gurnu ih pod jastuk.

Na kraju hodnika začuše se brzi koraci.

Ispovednik uđe u pratnji barona Voštpura, koji je išao uzdignute glave, kao da je trebalo da probije tavanicu svojom perjanicom.

I zato, kad vide ovog franjevca mračna pogleda i ovu prostu sobu, Nemac upita:

— Ko me zove?

— Ja! — reče franjevac.

Zatim se okrete prema ispovedniku:

— Dobri oče, — reče mu on — ostavite nas za čas same; kad gospodin bude izišao, vi ćete opet ući.

Jezuit iziđe i, nema sumnje, iskoristi to trenutno isterivanje iz sobe svoga samrtnika da zatraži od gostioničara malo obaveštenja o tom neobičnom pokajniku, koji postupa sa svojim ispovednikom kao što se postupa sa sobarom.

Baron se približi postelji i htede nešto da kaže, ali mu franjevac pokretom ruke naredi da ćuti.

— Trenuci su dragoceni — reče ovaj brzo. — Vi ste ovde došli na izbor, je li tako?

— Da, oče.

— Nadate se da vas izaberu za generala?

— Nadam se.

— Vi znate pod kojim se uslovima dospeva do tog visokog stepena, koji čoveka čini gospodarem kraljeva, jednakim papi?

— Ko ste vi — upita baron — kad me podvrgavate tom ispitivanju?

— Ja sam onaj koga vi čekate.

— Glavni birač?

— Ja sam izabrani.

— Vi ste…?

Franjevac mu ne dade vremena da dovrši; on ispruži svoju izmršavelu ruku: na toj ruci je blistao generalski prsten.

Baron ustuknu od iznenađenja; zatim se odmah pokloni sa dubokim poštovanjem:

— Kako! — uzviknu on — Vi ovde, Vaše preosveštenstvo? Vi u ovoj jadnoj sobi, vi na ovom bednom krevetu, vi tražite i birate budućeg generala, to će reći svog naslednika?

— Nemojte se uznemiravati zbog toga, gospodine; ispunite brzo glavni uslov, koji se sastoji u tome da otkrijete našem redu tajne takve važnosti da jedan od najvećih evropskih dvorova vašim posredstvom bude zauvek potčinjen našem redu. Znate li, dakle, takvu tajnu, kao što ste obećali da ćete je znati u molbi koju ste uputili Vrhovnom savetu?

— Vaše preosveštenstvo…

— Hajdemo redom… Vi ste baron Voštpur?

— Jesam, Vaše preosveštenstvo.

— Je li ovo pismo vaše?

Starešina jezuita izvadi iz svežnja jednu hartiju i pruži je baronu.

Baron je pogleda i, potvrđujući glavom, reče:

— Jeste, Vaše preosveštenstvo, ovo pismo je moje.

— A možete li da mi pokažete odgovor sekretara Vrhovnog saveta?

— Evo ga, Vaše preosveštenstvo.

Baron pruži franjevcu pismo, na kome je bila samo ova obična adresa:

Njegovoj ekselenciji baronu Voštpuru.

Pismo se sastojalo samo od jedne rečenice:

Od 15 do 22 maja, Fontenblo, gostionica Kod lepog pauna. AMDG.⁷³

— Dobro, — reče franjevac — sad smo se našli. Govorite.

— Imam vojsku od pedeset hiljada ljudi; svi oficiri su zadobiveni. Logorujem na Dunavu. Za četiri dana mogu da oborim cara, koji se, kao što znate, protivi napredovanju našeg reda, i da ga zamenim onim princom iz njegove rodbine koga nam bratstvo bude odredilo.

Franjevac je slušao ne dajući nikakvog znaka života.

— Je li to sve? — upita on.

— U mome planu se nalazi i evropska revolucija — reče baron.

— Dobro, gospodine Voštpure, dobićete odgovor. Vratite se sada u svoj stan i napustite Fontenblo u roku od četvrt sata.

Baron iziđe natraške i sa isto toliko poniznosti kao da se opraštao od tog istog cara koga je nameravao da izda.

— Nije to nikakva tajna, — prošaputa franjevac — to je zavera… Uostalom, — dodade on posle kraćeg razmišljanja — budućnost Evrope ne nalazi se više u rukama austrijske dinastije.

I jednom crvenom olovkom koju je držao u ruci on precrta u spisku ime barona Voštpura.

— Pređimo sad na kardinala; — reče on — sa strane Španije treba da se nadamo nečem ozbiljnijem.

Podižući tada pogled, on spazi ispovednika koji je čekao njegove zapovesti, poslušan kao đak.

— Aha, — reče on, primetivši tu poslušnost — razgovarali ste sa gostioničarem?

— Jesam, Vaše preosveštenstvo, i sa lekarom.

— Grizarom?

— Da.

— Zar je on tu?

— Čeka, sa obećanim lekom.

— Dobro, zvaću ako bude potrebno. Sad ste razumeli svu važnost moje ispovesti, je l' tako?

— Jesam, Vaše preosveštenstvo.

— Onda mi potražite španskog kardinala Herebiju. Požurite se. Ali sad kad znate šta je posredi, ostaćete u mojoj blizini, jer se osećam vrlo slab.

— Treba li da zovnem lekara?

— Još ne, još ne… Španskog kardinala, to je sve… Idite.

Pet minuta docnije, kardinal uđe, bled i nespokojan.

— Doznao sam, Vaše preosveštenstvo… — promuca kardinal.

— Na stvar — reče franjevac slabim glasom.

I on pokaza kardinalu pismo koje je ovaj uputio Vrhovnom savetu.

— Je li to vaš rukopis?— upita on.

— Jeste. Ali…

— A gde je vaš poziv?

Kardinal je oklevao sa odgovorom. Njegova purpurna odeća se bunila protiv grubog sukna jadnog franjevca.

Samrtnik opruži ruku i pokaza prsten.

Prsten postiže dejstvo, utoliko veće ukoliko je veća bila ličnost na kojoj je franjevac okušavao svoju moć.

— Tajnu, tajnu! Brzo! — reče bolesnik, naslanjajući se na svog ispovednika.

— Coram isti?⁷⁴ — upita kardinal zabrinuto.

— Govorite španski — reče franjevac, spremajući se da sluša sa najvećom pažnjom.

— Vi znate, Vaše preosveštenstvo, — reče kardinal nastavljajući razgovor na kastiljanskom — da je uslov za brak između infantkinje i francuskog kralja potpuno odustajanje pomenute infantkinje kao i kralja Luja od prava na ma kakvu apanažu od strane španske krune?

Franjevac potvrdi glavom.

— Iz toga proizlazi — nastavi kardinal — da mir i savez između ove dve kraljevine zavise od poštovanja ove tačke ugovora.

Isti znak glavom.

— Ne samo Francuska i Španija, — reče kardinal — nego i cela Evropa bile bi uzdrmane verolomstvom jedne od tih dveju strana.

Ponovni znak glavom.

— Iz toga proizlazi — nastavi besednik — da bi onaj ko bi mogao da predvidi događaje i pokaže kao izvesno ono što je samo podozrenje u čovečijem duhu, to će reći predstavu budućeg dobra ili zla, spasao svet užasne katastrofe; mogao bi se okrenuti u korist našeg reda događaj koji se nasluti u samom mozgu onoga ko ga priprema.

— Pronto, pronto! — prošaputa franjevac, prebledevši i naslonivši se na sveštenika.

Kardinal se primače uhu samrtnika.

— E pa eto, Vaše preosveštenstvo, — reče on — ja znam da je francuski kralj odlučio da Francuska, pri prvom povodu, kao što je neka smrt naprimer, bilo španskog kralja, bilo infantkinjinog brata, sa oružjem u ruci zatraži pravo nasledstva, i u mojim je rukama politički plan koji je Luj XIV napravio za takav slučaj.

— Gde je taj plan? — reče franjevac.

— Evo ga — reče kardinal.

— Čijom je rukom napisan?

— Mojom.

— Imate li još što da kažete?

— Čini mi se, Vaše preosveštenstvo, da sam mnogo kazao — odgovori kardinal.

— Tačno je, vi ste učinili veliku uslugu redu. Ali kako ste došli do tih pojedinosti pomoću kojih ste sastavili taj plan?

— Imam ja u svojoj službi sobare francuskog kralja, i oni mi daju svu bačenu hartiju koju vatra poštedi.

— To je vrlo oštroumno — prošaputa franjevac i pokuša da se nasmeši. — Gospodine kardinale, otputovaćete iz ove gostionice u roku od četvrt sata; odgovor će vam biti poslan, idite!

Kardinal se udalji.

— Zovnite mi Grizara i potražite Venecijanca Marinija — reče bolesnik.

Dok je ispovednik odlazio da ga posluša, franjevac, umesto da precrta kardinalovo ime, kao što je učinio sa baronovim, napravi krst pored njega.

Zatim, iznuren naporom, pade na postelju izgovarajući tiho ime doktora Grizara.

Kad je došao k sebi, vide da je popio polovinu jednog napitka koga je još bilo u čaši; lekar ga je pridržavao, a Venecijanac i ispovednik su stajali kraj vrata.

Venecijanac prođe kroz iste formalnosti kao i njegova dva takmaca, ustežući se kao i oni kad, je video dva strana lica; ali, umiren generalovim naređenjem, otkri kako papa, poplašen velikom moći njihovog bratstva, kuje plan da progna sve jezuite i trudi se da od evropskih dvorova dobije pomoć. On označi papine pomoćnike, njegov način rada, i pomenu mesto na Arhipelagu u koje dva kardinala, članovi reda već jedanaest godina, i prema tome više starešine, treba da budu izgnani sa trideset dva glavna člana reda u Rimu.

Franjevac zahvali sinjoru Mariniju. Otkriće takvog papskog plana nije bila mala usluga učinjena bratstvu.

Posle toga Venecijanac dobi naredbu da otputuje u roku od četvrt časa i udalji se sav radostan, kao da već ima na ruci prsten koji je znak vrhovnog starešinstva.

Ali dok se on udaljavao, franjevac je šaputao u svojoj postelji:

— Svi ovi ljudi su ili uhode ili žbiri, nijedan nije za generala; svi su otkrili zaveru, ali nijedan tajnu. Družinom Isusovom se ne upravlja rušenjem, ratom, silom, već tajanstvenim uticajem koji daje moralnu prevlast. Ne, taj čovek još nije nađen, a da bi nesreća bila veća, bog me je pogodio i ja umirem. O, zar da se bratstvo sruši sa mnom zato što nema onog ko će da ga održi, zar da smrt koja me čeka uništi sa mnom i budućnost našeg reda? Ta budućnost koju bi deset godina mog života ovekovečile, jer se ukazuje sjajna i veličanstvena, sa vladavinom novog kralja!

Ove reči, upola misli a upola govor, čuo je dobri jezuit i slušao ih sa užasom, kao što se slušaju buncanja čoveka u groznici, dok ih je Grizar, čovek uzvišenijeg duha, gutao kao otkrovenja jednog nepoznatog sveta u koji je dopirao njegov pogled, ali koji njegove ruke nisu mogle da dohvate.

Najednom, franjevac se pridiže.

— Da svršimo, — reče on — smrt me već hvata. O, maločas bih umro miran, nadao sam se… Sad odlazim sav očajan, sem ako među onima što ostaju… Grizare! Grizare! Učinite da proživim još jedan sat!

Grizar se približi samrtniku i usu mu u usta nekoliko kapljica, ali ne od napitka koji je bio u čaši već od neke tečnosti koja se nalazila u nekoj boci koju je on držao u ruci.

— Zovnite Škotlanđanina — uzviknu franjevac. — Zovnite trgovca iz Bremena! Zovnite! Zovnite! Isuse! Ja umirem! Isuse! Gušim se!

Ispovednik odjuri da potraži pomoć, kao da je postojala ljudska snaga koja bi mogla da podigne prst kojim je smrt pritiskivala bolesnika; ali pred vratima on naiđe na Aramisa, koji, držeći prst na usnama, kao kip Harpokrata, boga ćutanja, pogledom vrati sveštenika u sobu.

Lekar i ispovednik se dogovoriše brzo očima i učiniše pokret kao da su hteli da udalje Aramisa. Ali ovaj učini prema svakome od njih po jedan različit znak krsta i time ih prikova za mesta na kojima su se nalazili.

— Starešina! — prošaputaše obojica u isti mah.

Aramis uđe polako u sobu, gde se samrtnik borio sa prvim naletima ropca.

Bilo što je lek učinio svoje dejstvo, bilo što mu pojava Aramisa vrati snagu, franjevac učini jedan pokret i, zažarena pogleda, poluotvorenih usta, sa kosom vlažnom od znoja, ispravi se u postelji.

Aramis oseti da je vazduh u ovoj sobi zagušljiv; svi prozori su bili zatvoreni, vatra je gorela u kaminu, dve žute voštane sveće su kapale niz bakarne svećnjake i još više otežavale vazduh svojim gustim dimom.

Aramis otvori prozor, upre u samrtnika pogled pun razumevanja i poštovanja, i reče:

— Vaše preosveštenstvo, molim vas za oproštaj što dolazim iako me vi niste pozvali, ali vaše stanje me mnogo plaši, pa sam pomislio da biste mogli umreti pre nego što me vidite, jer se nalazim tek na šestom mestu u vašem spisku.

Samrtnik uzdrhta i pogleda u svoj spisak.

— Vi ste, dakle, onaj koji se nekad zvao Aramis, a posle toga vitez d'Erble? Vi ste, dakle, episkop iz Vana?

— Da, Vaše preosveštenstvo.

— Ja vas poznajem, već sam vas video.

— Prilikom poslednjeg velikog opraštanja grehova bili smo zajedno kod Svetog oca.

— Ah, tako je, sećam se. I vi se takmičite sad?

— Vaše preosveštenstvo, čuo sam da je našem redu potrebno da zna neku veliku državnu tajnu, i znajući da ste iz skromnosti namenili unapred svoj položaj onome ko bude doneo tu tajnu, pisao sam da sam spreman da se takmičim, pošto sam jedini koji zna jednu tajnu za koju mislim da je od značaja.

— Govorite, — reče franjevac — spreman sam da vas saslušam i da procenim važnost te tajne.

— Vaše preosveštenstvo, tajna takvog značaja kao što je ova koju imam čast da vam poverim ne objavljuje se rečima. Svaka ideja koja jednom iziđe iz predvorja misli, i koja se obznani ma na koji način, ne pripada više onome u kome se začela. Tu reč može da primi i kakvo lažljivo i neprijateljsko uho; ne treba je, dakle, posejati na sreću, jer onda tajna nije više tajna.

— Pa kako onda mislite da mi saopštite svoju tajnu? — upita samrtnik.

Aramis dade jednom rukom znak svešteniku i lekaru da se udalje, a drugom pruži franjevcu jednu hartiju u dvostrukom omotu.

— A, zar pismeno — upita franjevac — nije još opasnije nego reč?

— Nije, Vaše preosveštenstvo, — reče Aramis — jer ćete u ovom omotu naći znake koje samo vi i ja možemo razumeti.

Franjevac je gledao u Aramisa sa sve većim čuđenjem.

— To su — reče ovaj — šifre koje ste vi imali godine 1655, i koje bi vaš pokojni sekretar Huan Huhan jedini mogao da protumači, kad bi ponovo došao na svet.

— A zar ste vi znali ove šifre?

— Ja sam mu ih dao.

I Aramis se pokloni ljubazno i sa puno poštovanja, i pođe prema vratima.

Ali jedan pokret franjevca i jedan njegov uzvik zadržaše ga.

— Isuse!— reče on — Ecce homo⁷⁵!

Zatim, gledajući opet u hartiju, on reče:

— Hodite brzo, hodite.

Aramis se približi franjevcu, sa istim mirnim licem i istim izrazom poštovanja.

Franjevac je, opružene ruke, na plamenu sveće spaljivao hartiju koju mu Aramis beše predao.

A onda uze za ruku Aramisa i privuče ga sebi:

— Kako ste i od koga mogli da doznate jednu takvu tajnu? — upita on.

— Od gospođe de Ševrez, prisne prijateljice i poverljive ličnosti kraljičine.

— A gospođa de Ševrez?

— Ona je mrtva.

— A drugi, da li su drugi znali za nju?…

— Samo jedan čovek i jedna žena iz naroda.

— Ko su bili oni?

— Oni koji su ga odnegovali.

— Šta je sa njima?

— Mrtvi i oni… Ova tajna pali kao vatra.

— A vi ste ostali živi?

— Niko ne zna da ja znam za nju.

— Koliko vremena već znate za ovu tajnu?

— Petnaest godina.

— I sačuvali ste je?

— Hteo sam da živim.

— I predajete je redu, bez slavoljublja, bez naknade?

— Predajem je redu sa slavoljubljem i uz naknadu; jer ako ostanete živi, Vaše preosveštenstvo, vi ćete načiniti od mene, sad kad me poznajete, ono što mogu i što treba da budem.

— Ali pošto umirem, — uzviknu franjevac — određujem te za svog naslednika… Evo!

I skidajući prsten, on ga stavi Aramisu na prst. Zatim se okrete prema dvojici gledalaca ovog prizora i reče:

— Budite svedoci i potvrdite u svakoj prilici da sam, bolestan telom ali zdrav duhom, slobodno i svojevoljno predao ovaj prsten, znak vrhovne vlasti, njegovom preosveštenstvu d'Erbleu, episkopu iz Vana, koga sam imenovao svojim naslednikom, i pred kojim ja, bedni grešnik, spreman da se pojavim pred bogom, prvi priklanjam glavu, da bih služio kao primer svima.

I franjevac se zaista pokloni, a lekar i ispovednik padoše na kolena.

Aramis, bleđi od samog samrtnika, pogleda jednog za drugim sve glumce ove scene. Zadovoljeno samoljublje odlazilo je sa krvlju u njegovo srce.

— Požurimo se; — reče franjevac — ono što sam imao da učinim ovde goni me i muči; nikad neću uspeti da to svršim.

— Svršiću ja — reče Aramis.

— Dobro je onda — reče franjevac.

Zatim se obrati lekaru i ispovedniku:

— Ostavite nas same. Obojica poslušaše.

— Sa ovim znakom — reče on — vi ste čovek kakav je potreban da prevrne celu zemlju; ovim znakom vi ćete obarati; ovim znakom vi ćete podizati… In hoc signo vinces!⁷⁶ Zatvorite vrata — reče franjevac Aramisu.

Aramis zabravi vrata i vrati se.

— Papa se zaverio protiv našeg reda — reče franjevac.— Papa treba da umre.

— Umreće — reče mirno Aramis.

— Dugujemo sedam stotina hiljada livri jednom trgovcu iz Bremena, po imenu Bonštet, koji je došao ovde da dobije moj potpis kao jemstvo.

— Biće isplaćen — reče Aramis.

— Šest malteških vitezova, čija su imena ovde, otkrili su, nesmotrenošću jednog brata jedanaeste godine, treće tajne; treba doznati šta su ti ljudi uradili sa tajnom, oduzeti im je i ugasiti.

— Biće tako.

— Tri opasna brata treba da budu poslata u Tibet, da tamo propadnu; oni su osuđeni. Evo njihovih imena.

— Narediću da se izvrši presuda.

— Najzad, ima jedna gospođa u Anversu, koja je Ravajakova nećaka. Ona ima u rukama izvesne hartije koje izlažu opasnostima naš red. Ta porodica prima već pedeset jednu godinu izdržavanje od pedeset hiljada livara. Ta pomoć je velika; naš red nije bogat. Otkupiti te hartije za svotu novca koja će biti isplaćena jednom zauvek, ili, u slučaju odbijanja, obustaviti pomoć… bez izlaganja opasnosti.

— Videću — reče Aramis.

— Jedan brod koji dolazi iz Lima imao je prošle nedelje da uplovi u lisabonsko pristanište; zvanično je natovaren čokoladom, u stvari zlatom. Svaka poluga je sakrivena u omotu od čokolade. Taj brod pripada našem redu: on vredi sedamnaest miliona livara, i vi ćete ga zatražiti: evo vam tovarnih listova.

— U koje pristanište da ga dovedu?

— U Bajonu.

— Ako ne bude nepovoljnih vetrova, on će tu biti pre nego što proteknu tri nedelje. Je li to sve?

Franjevac potvrdi glavom, jer više nije mogao da govori; krv mu je jurila u gušu i u glavu, izbijala na usta, nozdrve i oči. Nesrećnik je jedva imao vremena da stegne ruku Aramisu, i odmah pade, sav zgrčen, sa svoje postelje na pod.

Aramis mu opipa srce: bilo je prestalo da kuca.

Saginjući se, Aramis primeti jedno nesagorelo parče one hartije koju beše predao franjevcu.

On ga podiže i sagori do poslednjeg vlakna.

Zatim pozva ispovednika i lekara:

— Vaš iskušenik je kod boga; — reče on ispovedniku — njemu su potrebne još samo zaupokojene molitve i sahrana. Idite i pripremite sve što je potrebno za običan pogreb, onakav kakav i priliči jednom jadnom kaluđeru… Idite.

Jezuit iziđe.

Onda se on okrete lekaru i videći da mu je lice bledo i preplašeno, reče mu sasvim tiho:

— Gospodine Grizare, ispraznite ovu čašu i operite je; u njoj je ostalo isuviše onoga što vam je Vrhovni savet naredio da tu stavite.

Ošamućen i zaprepašćen, Grizar zamalo što se ne sruši na leđa.

Aramis sleže ramenima sa izrazom sažaljevanja, uze čašu, izruči ono što je bilo u njoj u pepeo u kaminu.

Zatim iziđe, odnoseći sa sobom pokojnikove hartije.

CXXVIII

ZADATAK

Sutradan, ili tačnije rečeno istoga dana, pošto su se događaji koje smo ispričali odigrali tek u tri sata izjutra, pred ručak, kad je kralj odlazio na službu božju sa obe kraljice, i kad je Gospodin, sa vitezom de Loren i još nekim svojim prisnijim prijateljima, odlazio na konju u pravcu reke, na jedno od onih čuvenih kupanja za kojima su dvorske gospođe ludovale; kad, jednom reči, u dvoru beše ostala samo Gospođa, koja, pod izgovorom da se ne oseća dobro, nije htela da izlazi, moglo se videti, ili tačnije, nije se moglo videti, kako se Montale iskrada iz sobe počasnih dama, vukući za sobom La Valijerovu, koja se krila što je više mogla; i obe, povlačeći se kroz vrtove i gledajući stalno oko sebe, uspeše da stignu do drvoreda.

Nebo je bilo oblačno; vreo vetar povijao je cveće i sitno drveće; usijana prašina, dignuta sa puteva, kovitlala se nad drvećem.

Montale, koja je za vreme celog puta, vršila dužnost veštog izvidnika, učini još nekoliko koračaji, pa, gledajući oko sebe da bi se uverila da niko ne sluša ili se ne približava, reče:

— Evo, hvala bogu, sad smo same. Od juče, svi su se pretvorili u uhode, a oko nas je takva praznina kao da smo zaista kužne.

La Valijer obori glavu i uzdahnu.

— Jednom reči, to je nečuveno — nastavi Montale. — Počev od g. Malikorna pa do g. de Sen-Enjana, svi smeraju nešto povodom naše tajne. Hajde, Lujza, da se malo dogovorimo, da bih znala na čemu smo.

La Valijer podiže na drugaricu pogled svojih lepih očiju, čistih i dubokih kao plavetnilo prolećnog neba.

— A ja, — reče ona — ja bih htela da te upitam zašto smo bile pozvane kod Gospođe; zašto smo prenoćile kod nje umesto u našim sobama, kao obično; zašto si se ti vratila tako dockan, i otkuda sav taj nadzor nad nama koji je počeo od jutros.

— Draga moja Lujza, ti odgovaraš na moje pitanje, ili da tačnije kažem sa deset pitanja, a to ne znači odgovarati. Reći ću ti to docnije, a kako su to manje važne stvari, možeš da pričekaš. Ono što te ja pitam, jer sve će poteći iz toga, to je da li ima ili nema tajne.

— Ne znam da li ima tajne, — reče La Valijer — ali ono što znam, bar koliko se tiče mene, to je da postoji neuviđavnost posle mojih glupih reči i mog još glupljeg jučerašnjeg onesvešćivanja; i sad svako pravi pretpostavke na naš račun.

— Reci na tvoj, draga moja; — reče Montale smejući se — na račun tebe i Tone-Šarant, jer ste vas dve davale sinoć svoje izjave u vetar, a te izjave su, na nesreću, bile uhvaćene.

La Valijer obori glavu.

— Zaista, — reče ona — ti ćeš me utući.

— Ja?

— Jeste, tvoje šale će me ubiti.

— Čekaj, čekaj, Lujza. Nisu to šale, naprotiv, ništa nije ozbiljnije. Ako sam te izvukla iz zamka, ako sam propustila službu, pretvarajući se da me boli glava, kao Gospođa, koju glava boli isto toliko malo koliko i mene; ako sam pokazala deset put više veštine nego što ju je g. Kolber nasledio od g. Mazarena i nego što je pokazuje prema g. Fukeu, da bih uspela da ti poverim svoje nevolje, to nije zato da sad, kad smo same i kad nas niko ne sluša, izigravaš sa mnom lukavu osobu. Ne, ne, veruj mi, ne ispitujem te samo iz radoznalosti, već što je stanje zaista kritično. Zna se šta si juče rekla i to se prepričava. Svako dodaje po nešto od svoga, i to što ume lepše; imala si čast noćas, a tu čast imaš i jutros, da ceo dvor govori o tebi, draga moja, i one mnoge nežne i duhovite stvari koje ti pripisuju dovele bi do besa gospođicu de Skideri⁷⁷ i njenog brata, kad bi im bile verno saopštene.

— Eh, draga moja Montale, — reče siroto dete — ti znaš bolje nego iko šta sam kazala, jer sam to kazala pred tobom.

— Jeste, ja znam. Ali, bože moj, pitanje nije u tome. Ja nisam čak zaboravila nijednu reč koju si izgovorila. Ali, da li si ti mislila kao što si govorila?

Lujza se zbuni.

— Opet pitanja? — uzviknu ona — Bože moj, i kad bih dala sve na svetu da zaboravim to što sam rekla… otkuda to da su se svi dogovorili da me to podsećaju? O, to je užasno.

— Šta? Da čujem.

— Što imam prijateljicu koja bi trebalo da me poštedi, koja bi mogla da me posavetuje, da mi pomogne da se spasem, a koja me ubija!

— Polako, polako! — reče Montale — Pošto si rekla suviše malo, sad govoriš suviše mnogo. Niko i ne pomišlja da te ubije, čak ni da ti išta uzme, pa ni tvoju tajnu. Hoćemo da nam je izdaš dobrovoljno, drukčije ne, jer ovde nisu u pitanju samo tvoje stvari nego i naše; i Tone-Šarant bi ti rekla isto što i ja, da je ovde. Evo da ti kažem: noćas me je pozvala u našu sobu na razgovor, i ja sam tamo pošla posle manikanskih i malikornshih razgovora, kad sam doznala po svom povratku, malo kasnom istina, da je Gospođa naredila da počasne dame noće kod nje umesto u svojoj sobi. Dakle, Gospođa je tako uradila da njene počasne dame ne bi imale vremena da se dogovore, i jutros se u istom cilju zatvorila sa Tone-Šarangt. Reci mi, dakle, draga moja, koliko možemo da se Atenais i ja uzdamo u tebe, kao što ćemo ti mi reći koliko ti možeš da se pouzdaš u nas.

— Tvoje pitanje mi nije sasvim jasno — reče Lujza uzbuđeno.

— Hm, izgleda mi, naprotiv, da ti je sasvim jasno. Ali ja ću još jasiije da ti postavim pitanje, da ne bi imala mogućnost ni za najmanje izvrdavanje. Dakle čuj: Voliš li ti g. Braželona? To je bar jasno rečeno.

Čuvši to pitanje, koje pada kao prvi metak opsađivačke vojske na opsednuti grad, Lujza uzdrhta.

— Da li volim Raula! — uzviknu ona. — Mog druga iz detinjstva, mog brata!

— O, ne, ne, ne! Evo gde opet izvrdavaš, ili bar hoćeš da izvrdaš. Ne pitam te da li voliš Raula, svog druga iz detinjstva, svog brata; pitam te da li voliš g. Braželona, svog verenika.

— O, bože moj, draga moja; — reče Lujza — kako je to strogo pitanje.

— Nema milosrđa, ja nisam ništa stroža nego obično. Postavljam ti pitanje; odgovori na to pitanje.

— Svakako, — reče Lujza prigušenim glasom — ti mi se ne obraćaš kao prijateljica, ali ja ću ti odgovoriti kao prava iskrena prijateljica.

— Odgovori.

— Pa eto, moje srce je puno ustezanja i smešne gordosti u pogledu onog što žena treba da taji, i niko nikad nije pročitao ono što se nalazi na dnu moje duše.

— To dobro znam. Da sam to pročitala, ne bih te ispitivala. Rekla bih ti samo: „Dobra moja Lujza, srećna si što poznaješ g. de Braželona, koji je mio dečko i zgodna prilika za devojku bez imetka. G. de la Fer ostaviće svome sinu nekakvih petnaest hiljada livara prihoda. Imaćeš, dakle, jednog dana petnaest hiljada livara prihoda, kao žena tog sina; to je sjajno. Ne idi ni levo ni desno, priđi pravo g. de Braželonu, to će reći oltaru pred koji on treba da te odvede. A posle? Posle, prema tome kakav on bude, bićeš ili slobodna ili robinja, to će reći da ćeš imati pravo da praviš sve ludosti koje prave ljudi ili suviše slobodni ili suviše podjarmljeni.” Eto, draga moja Lujza, šta bih ti prvo rekla, da sam pročitala ono što piše u tvome srcu.

— A ja bih ti zahvalila, — promuca Lujza — iako mi taj savet ne izgleda sasvim dobar.

— Čekaj, čekaj… Ali odmah posle tog saveta, ja bih dodala: „Lujza, opasno je provoditi po čitave dane sa glavom pognutom na grudi, nezaposlenih ruku, gledajući bez cilja; opasno je tražiti mračne aleje i ne radovati se razonodama od kojih se šire srca mladih devojaka; opasno je, Lujza, pisati (vrhom cipele, kao što ti činiš, po pesku, slova koja ti uzalud brišeš, jer se opet pojavljuju ispod potpetice, naročito kad ta slova više liče na L nego na B; opasno je, najzad, trpati sebi u glavu hiljadu čudnih maštarija, koje su plod samoće i glavobolje; od tih maštarija jadna devojka dobije upale obraze, ali joj se istovremeno i mozak tupi, tako da nije retkost, u takvim prilikama, videti kako najprijatnija osoba na svetu postaje najmrzovoljnija, najduhovitija, najgluplja.”

— Hvala, mila moja Or; — odgovori blago La Valijer — u tvojoj prirodi je da mi tako govoriš, i ja ti zahvaljujem što mi govoriš prema tome kako misliš.

— Moje su reči namenjene sanjalicama: uzmi od njih samo one koje misliš da važe za tebe. Evo, setila sam se neke priče o jednoj bolesnoj ili melanholičnoj devojci, jer g. Danžo mi je objasnio pre neki dan da je francuska reč melanholija sastavljena od dve grčke reči, od kojih jedna znači crn, a druga žuč. Mislila sam dakle na tu devojku koja je umrla od crne žuči, zato što je uobrazila kako je neki princ, kralj ili car… kako ti je volja, očito voleo drugu, što ona, čudna stvar, nije primećivala, a što su primećivali svi oko nje, i služio se njom samo kao zaklonom. Tebi je ova jadna luda smešna kao i meni, je li! tako, La Valijer?

— Jeste; — promuca Lujza, bleda kao smrt — svakako mi je smešna.

— Tako i treba da bude, jer stvar je zaista smešna. Ta istorija ili priča, kako hoćeš, dopala mi se; zato sam je i zapamtila i zato ti je pričam. Zamišljaš li, dobra moja Lujza, kakvu bi pustoš napravila u tvome mozgu neka melanholija ove vrste? Što se tiče mene, odlučila sam da ti to ispričam; jer ako se tako što dogodi sa jednom od nas, ta jadna treba da bude uverena u to da je danas to samo mamac, da će sutra biti podsmeh, a prekosutra smrt.

La Valijer uzdrhta i preblede još više, ako je tako što bilo moguće.

— Kad kakav kralj misli na nas, — nastavi Montale — on nam to pokaže, i, ako smo ono dobro koje on priželjkuje, on ume to dobro i da sačuva za sebe. Vidiš, dakle, Lujza, da u takvim prilikama mlade devojke, izložene silnim opasnostima, treba da se poveravaju jedne drugima, da bi srca koja nisu melanholična mogla da paze na ona koja to mogu da postanu.

— Ćuti! Ćuti! — uzviknu La Valijer. — Neko dolazi.

— Neko dolazi, zaista — reče Montale. — Ali ko to može biti? Svi su na službi sa kraljem, ili na kupanju sa Gospodinom.

Gotovo odmah, devojke primetiše na kraju aleje, pod lukom zelenog drveća, jednog mladog čoveka gospodskog držanje i stasa, koji ih je, sa mačem pod miškom i sa ogrtačem na leđima, u čizmama sa mamuzama, izdaleka pozdravljao ljupkim osmehom.

— Raul! — uzviknu Montale.

— G. de Braželon! — prošaputa Lujza.

— Ovo je sudija kakav nam je potreban za našu zađevicu — reče Montale.

— O, Montale, Montale, smiluj se! — uzviknu La Valijer — pošto si bila svirepa, ne budi sad i neumoljiva!

Ove reči, izgovorene sa usrdnošću molitve, izbrisaše sa lica, ako ne i iz srca Montaleove, svaki trag ironije.

— O, pa vi ste lepi kao Amadis, gospodine de Braželone; — doviknu ona Raulu — i pod oružjem i u čizmama kao i on.

— Moje duboko poštovanje, gospođice — odgovori Braželon i pokloni se.

— Ali šta će vam ove čizme? — ponovi Montale, dok je La Valijer gledala u Raula sa isto tako velikim čuđenjem kao i njena drugarica, a ipak ćutala.

— Šta će mi? — upita Raul.

— Da — usudi se sad i La Valijer.

— Zato što odlazim — reče Braželon gledajući u Lujzu.

Devojka oseti kako je pogodi neki praznoverni strah i posrte.

— Odlazite, Raule! — uzviknu ona — A kuda idete?

— Draga moja Lujza,— reče mladić sa onom mirnoćom koja mu je bila prirodna — idem u Englesku.

— A šta ćete da radite u Engleskoj?

— Kralj me šalje.

— Kralj! — uzviknuše u isto vreme i Lujza i Or, i nehotice izmenjaše jedan brzi pogled, setivši se i jedna i druga prekinutog razgovora.

Raul uhvati ovaj brzi pogled, ali ne mogaše da ga protumači.

On ga zato sasvim prirodno pripisa onom interesovanju koje su devojke pokazivale prema njemu.

— Njegovo veličanstvo — reče on — je izvolelo da se seti kako je g. grof de la Fer u milosti kod kralja Čarlsa II. I jutros, polazeći u crkvu, kralj me vide na svom putu i dade mi znak glavom. Ja mu se približih. „Gospodine de Braželone,” reče mi on, „otići ćete do g. Fukea, koji je dobio od mene pisma za kralja Velike Britanije; ta pisma ćete mu vi odneti.” Ja se poklonih. „Ali pre nego što pođete, otidite do Gospođe da vam da poruke za kralja, svog brata.”

— Bože moj! — prošaputa Lujza, u isti mah uzdrhtala i zamišljena.

— Tako brzo! Tako brzo vam naređuje da odete? — reče Montale, koja nije mogla da učini nijedan pokret od velikog iznenađenja.

— Da bismo lepo poslušali one koje poštujemo, treba da ih brzo poslušamo — reče Raul. — Deset minuta po primljenoj zapovesti bio sam već spreman. Gospođa, obaveštena, piše pismo koje imam čast da ponesem. Za to vreme, kako sam doznao od gospođice de Tone-Šarant da se nalazite verovatno kod drvoreda, došao sam i našao vas obe.

— I to obe dosta slabe, kao što vidite — reče Montale da bi pritekla u pomoć Lujzi, čije se lice beše vidno izmenilo.

— Slabe! — ponovi Raul i sa nežnom radoznalošću pritisnu ruku Lujze de La Valijer. — O, zaista, vaša je ruka ledena.

— Nije to ništa.

— Ta hladnoća ne ide do srca, je l' tako, Lujza? — upita mladić smešeći se blago.

Lujza živo podiže glavu, kao da je to pitanje poticalo iz kakve sumnje i probudilo kod nje grižu savesti.

— O, pa vi znate — reče ona s mukom — da moje srce nikad neće biti hladno prema takvom prijatelju kao što ste vi, gospodine de Braželone.

— Hvala, Lujza. Ja poznajem i vaše srce i vašu dušu, i znam da se ljubav kao vaša ne ocenjuje dodirom ruke. Lujza, vi znate koliko vas volim, sa kakvim sam vam poverenjem i odanošću predao svoj život; oprostićete mi, dakle, ako vam govorim pomalo kao dete.

— Govorite, gospodine Raule, — reče Lujza drhteći — slušam vas.

— Ja ne mogu da se udaljim od vas i da ponesem jedno mučenje, glupo, znam, ali koje me ipak kida.

— A da li se udaljavate za dugo vreme? — upita La Valijer prigušenim glasom, dok Montale okrete glavu.

— Ne, verovatno neću biti odsutan ni petnaest dana.

La Valijer pritisnu rukom srce, koje joj se kidalo.

— Čudno je to; — produži Raul, gledajući melanholično u devojku — često sam vas ostavljao i odlazio u opasne doživljaje, ali sam tada odlazio veseo, mirna srca, opijen budućim radostima, budućim nadama, a međutim tada se trebalo staviti pred španske metke ili valonske teške topuzine. Danas ja odlazim kad mi ne preti nikakva opasnost, odlazim bez ikakvog nespokojstva da najlakšim putem potražim lepu nagradu koju mi obećava kraljeva milost, i možda ću time i vas steći; jer koju bi veću milost kralj mogao da mi ukaže nego da mi pokloni vas samu? Ali eto, Lujza, ne znam kako se to uistinu zbiva ali sva ta sreća, sva ta budućnost beži pred mojim očima kao običan zanos, kao prazno sanjarenje, i meni ostaje u srcu jedan veliki jad, neizreciva utučenost, nešto sumorno, nepomično i mrtvo, kao kakav leš. O, ja znam zašto je tako, Lujza: zato što vas nikad nisam voleo toliko kao u ovom trenutku. O bože moj, bože moj!

Čuvši ovaj uzvik, koji je poticao iz jednog skrhanog srca, Lujza briznu u plač i pade Montaleovoj u naručje.

Ova, koja međutim nije bila tako nežna priroda, oseti kako joj se oči pune suzama a srce steže.

Raul vide suze svoje verenice. Njegov pogled ne ode dalje, nije ni tražio da ode dalje od njenih suza. On savi koleno pred njom i nežno je poljubi u ruku.

— Ustanite, ustanite, — reče mu Montale, i sama spremna da zaplače — evo gde nam dolazi Atenais.

Raul obrisa koleno rukavom, nasmeši se još jednom na Lujzu, koja ga više nije gledala, i pošto snažno steže ruku Montaleovoj, on se okrete da pozdravi gospođicu de Tone-Šarant, čiju su svilenu haljinu već čuli kako šušti po pesku aleje.

— Da li je Gospođa završila svoje pismo? — upita je on, čim se devojka nađe na domašaju njegovog glasa.

— Jeste, gospodine vikonte, pismo je gotovo, zapečaćeno, i Njeno kraljevsko visočanstvo vas čeka.

Na te reči Raul brzo pozdravi Atenais, baci još jedan pogled na Lujzu, dade jedan poslednji znak Montaleovoj, i udalji se u pravcu zamka.

Ali dok se udaljavao, on se stalno okretao.

Došavši na zavijutak velike aleje, on se uzalud okretao: više ništa nije mogao da vidi.

I tri devojke, sa potpuno različitim osećajima, gledale su ga kako odlazi.

— Najzad, — reče Atenais, prekidajući prva ćutanje — najzad smo same, slobodno možemo da razgovaramo o velikom jučerašnjem događaju, i da se objasnimo u pogledu držanja koje treba da zauzmemo. Dakle, ako hoćete da mi poklonite malo pažnje, nastavi ona gledajući na sve strane, objasniću vam što mogu kraće, pre svega našu dužnost, onako kako je ja shvatam, a zatim, ako me vi ne razumete odmah, reći ću vam i šta je Gospođina volja.

I gospođica de Tone-Šarant naglasi ove poslednje reči, kako njene drugarice ne bi ostale u zabludi u pogledu njene zvanične misije.

— Gospođina volja! — uzviknuše istovremeno Montale i Lujza.

— Poslednja reč! — odvrati diplomatski de Tone-Šarant.

— Ali, bože moj, gospođice… — prošaputa La Valijer — pa zar Gospođa zna…?

— Gospođa zna i više nego što smo mi rekle — izgovori Atenais razgovetno. — I zato, gospođice, imamo dobro da se držimo.

— O, da — reče Montale.— I zato sam ja dobro načuljila uši. Govori, Atenais.

— Bože moj, bože moj! — šaputala je Lujza drhteći — Da li ću preživeti to svirepo veče?

— O, ne uzbuđujte se toliko, — reče Atenais — imamo mi lek.

I pošto je sela između svojih drugarica i uzela svakoj ruku i sjedinila ove u svojima, ona poče.

Pored prošaputanih prvih reči mogao se čuti topot jednog konja koji je jurio po kamenim pločama druma, izvan ograde zamka.

CXXIX

SREĆAN KAO KAKAV PRINC

U trenutku kad se vraćao u zamak, Braželon beše sreo de Giša.

Ali pre neto što se sreo sa Raulom, de Giš je sreo Manikana, koji je, opet, sreo Malikorna.

Kako je Malikorn sreo Manikana? Ništa prostije: čekao ga je kad se ovaj vraćao sa božje službe, na koju beše otišao u društvu g. de Sen-Enjana.

Našavši se, mnogo su se obradovali ovoj srećnoj okolnosti, i Manikan je to iskoristio da upita svoga prijatelja da li nije ostao još koji zlatnik na dnu njegovog džepa.

Ovaj se nije začudio tome pitanju, koje je možda i očekivao, i odgovorio je da svaki džep iz koga se stalno vadi a u koji se nikad ništa ne meće liči na bunare, koji daju vode i tokom zime, ali koje vrtari potpuno iscrpe za vreme leta; da je njegov, Malikornov, džep svakako dubok i da je bilo zadovoljstvo vaditi iz njega u doba izobilja, ali da ga je preterana upotreba, nažalost, dovela do neplodnosti.

Ha to je Manikan, zamišljen, odgovorio:

— Tačno.

— To bi značilo da ga treba napuniti — dodao je Malikorn.

— Nema sumnje; ali kako?

— Ništa prostije, dragi gospodine Manikane.

— Da čujem.

— Nađite mi službu kod Gospodina, i džep je pun.

— Pa vi imate tu službu.

— To jest, imam samo titulu.

— Pa šta onda?

— Da, ali to je titula bez službe; to je kesa bez novaca.

— Tačno — odgovori još jednom Manikan.

— Potražimo, dakle, službu — navaljivao je čovek sa titulom.

— Dragi, vrlo dragi moj, — uzdahnu Manikan — dobiti službu kod Gospodina, to je vrlo velika teškoća u našem položaju.

— Oho!

— Nema sumnje; u ovom trenutku ne možemo ništa da tražimo od Gospodina.

— A zašto?

— Zato što nismo dobro sa njim.

— Nemoguće — izgovori jasno Malikorn.

— Vraga! Ako se ulagujemo Gospođi, — reče Manikan — recite mi iskreno da li možemo biti u volji Gospodinu?

— Tačno, ako se ulagujemo Gospođi i ako smo pritom vešti, Gospodin mora da nas obožava.

— Hm.

— Ili smo onda glupaci! Požurite se, dakle, gospodine Manikane, vi koji ste veliki političar, da izmirite g. de Giša sa Njegovim kraljevskim visočanstvom.

— Recite mi, šta vam je kazao g. de Sen-Enjan, vama, Malikornu?

— Meni? Ništa, postavljao mi je pitanja, i to je sve.

— E, pa sa mnom je bio manje uzdržan.

— Zar je vama nešto kazao?…

— Jeste, da je kralj ludo zaljubljen u gospođicu de La Valijer.

— Pa mi smo to znali! — odgovori Malikorn ironično. — To svako viče toliko glasno da svi to već znaju. Ali učinite, pre svega, molim vas, ovako kako vas savetujem: razgovarajte sa g. de Gišom i potrudite se da on učini prve korake prema Gospodinu. Dođavola, valjda duguje to Njegovom kraljevskom visočanstvu!

— Ali onda treba videti g. de Giša.

— Čini mi se da u tome nema neke velike teškoće. Da biste ga videli, učinite ono što sam učinio ja da vidim vas; sačekajte ga negde, vi znate da on voli da se šeta.

— Da, ali gde se on šeta?

— Divno pitanje, bogami! Zaljubljen je u Gospođu, je li tako?

— Priča se.

— E pa lepo, šeta se tamo gde je Gospođin stan.

— E, vi se niste prevarili, dragi moj Malikorne, pogledajte, evo ga gde dolazi.

— A zašto bih se prevario? Da li ste primetili da ja to imam običaj? Recite. Stvar je u tome da se razumemo. Vama je potreban novac?

— Ah! — reče tužno Manikan.

— A meni je potrebno mesto. Kad Malikorn dobije mesto, onda će Malikorn imati novaca. To je bar jasno.

— E onda budite mirni. Potrudiću se što mogu bolje.

— Potrudite se.

De Giš se približavao. Malikorn ode na svoju stranu, Manikan priđe de Gišu.

Grof je bio zamišljen i mračan.

— Recite mi kakav slik tražite, dragi moj grofe — reče Manikan. — Imam jedan izvrstan za vaš, naročito ako se on završava na o đ a.

De Giš podiže glavu i, videći da je to jedan od njegovih prijatelja, on uze Manikana ispod ruke.

— Dragi moj Manikane, — reče on — ne tražim ja slik već nešto drugo.

— A šta tražite?

— Vi ćete mi pomoći da nađem to što tražim, — nastavi grof — vi koji ste lenština, to će reći pronicljiv duh.

— Pripremio sam svoju pronicljivost, dragi grofe.

— Evo u čemu je stvar: hoću da se približim jednoj kući u kojoj imam posla…

— Onda treba da odete u tu kuću — reče Manikan.

— Lepo. Ali u toj kući stanuje jedan ljubomoran muž.

— Da li je ljubomorniji od psa Kerbera?

— Ne, ali bar isto toliko.

— Ima li tri čeljusti, kao taj nenadmašni čuvar pakla? O, ne sležite ramenima, dragi moj grofe; imam savršen razlog da vam postavim to pitanje, jer pesnici tvrde kako putnik, da bi umilostivio Kerbera*, treba da ponesu kolač. Ja, dakle, koji gledam stvari sa njihove prozaične strane, to će reći sa realne strane, ja kažem: kolač nije dovoljan za tri čeljusti. Ako vaš ljubomorni muž ima tri čeljusti, grofe, onda treba da imate tri kolača.

— Manikane, savete kao što je ovaj potražiću od g. Botrija.

— Da biste imali bolje savete, gospodine grofe, reče Manikan sa komičnom ozbiljnošću, treba da usvojite formulu jasniju nego što je ova koju ste mi izložili.

— Ah, da je Raul tu, — reče de Giš — on bi me razumeo.

— U to verujem, naročito kad biste mu kazali: Mnogo bih voleo da vidim Gospođu, ali se bojim Gospodina, koji je ljubomoran.

— Manikane! — uzviknu grof gnevno i baci oštar pogled na šaljivčinu.

Ali šaljivčina kao da ne oseti ni najmanje uzbuđenje.

— Šta je, dragi moj grofe? — upita Manikan.

— Kako, zar vi tako klevetate najsvetlija imena?

— Koja imena?

— Gospodin! Gospođa! Prva imena u kraljevini!

Dragi moj grofe, vi se strašno varate, ja vam nisam pomenuo prva imena u kraljevini. Ja sam vam odgovorio povodom jednog ljubomornog muža koga mi niste imenovali, ali koji neminovno mora imati ženu: Ako hoćete da vidite Gospođu, približite se Gospodinu.

— Neumesni šaljivčino, — reče smejući se — jesi li to rekao?

— Ništa drugo.

— Onda dobro.

— A sad, — dodade Manikan — recimo da su u pitanju gospođa vojvotkinja… i gospodin vojvoda… neka bude; ja ću vam reći: „Približimo se ovoj kući, ma koja ona bila; jer to je taktika koja, ni u kom slučaju, ne može biti nepovoljna po vašu ljubav.”

— Ah, Manikane, izgovor, nađi mi dobar izgovor!

— Izgovor, dovraga! Sto izgovora, hiljadu izgovora. Da je Malikorn tu, on bi vam već našao pedeset hiljada divnih izgovora.

— Ko je taj Malikorn? — reče de Giš, trepćući očima kao čovek koji se priseća. — Čini mi se da poznajem to ime…

— Čini vam se da poznajete! Pa svakako: dugujete trideset hiljada zlatnika njegovom ocu.

— Ah da, onaj valjani dečko iz Orleana …

— Kome ste obećali mesto kod Gospodina; ne kod ljubomornog muža, kod onog drugog.

— Pa lepo, kad ima toliko duha, taj tvoj prijatelj Malikorn, neka mi nađe sredstvo da me Gospodin obožava, neka mi nađe način da se izmirim sa njim.

— Govoriću sa njim.

— Ali, ko nam ovo dolazi?

— Vikont de Braželon.

— Raul! Zaista.

I de Giš brzo pođe u susret mladom čoveku.

— Vi, dragi moj Raule? — reče de Giš.

— Da, tražio sam vas da se oprostimo, dragi prijatelju — odgovori Raul, stežući grofu ruku. — Dobar dan, gospodine Manikane.

— Kako! Odlaziš, vikonte?

— Jeste, odlazim… Dobio sam zadatak od kralja.

— A kuda ideš?

— U London. Sad idem Gospođi; treba da mi preda jedno pismo za Njegovo veličanstvo kralja Čarlsa II.

— Naći ćeš je samu, jer je Gospodin izišao.

— Kuda je otišao?…

— Na kupanje.

— Onda, dragi prijatelju, ti koji si jedan od Gospodinovih plemića, budi ljubazan da me izviniš kod njega. Ja bih ga sačekao da primim njegova naređenja, da mi g. Fuke, od strane Njegovog veličanstva, nije izjavio želju da odmah otputujem.

— Eto vam izgovor — reče on.

— Koji?

— Da izvinite g. de Braželona.

— Slab je to izgovor — reče de Giš.

— Izvrstan, ako Gospodin nije ljut na vas; nezgodan, kao i svaki drugi, ako je Gospodin ljut.

— Imate pravo, Manikane; izgovor, ma kakav bio, to je sve što mi je potrebno. Dakle, srećan, put, dragi Raule!

I dva prijatelja se zagrliše.

Pet minuta docnije, Raul je ulazio u Gospođinu sobu, sledeći pozivu gospođice de Tone-Šarant.

Gospođa je još bila za stolom za kojim beše pisala pismo. Pred njom je gorela sveća od ružičastog voska, kojom se poslužila da zapečati pismo. Samo, Gospođa je izgledala vrlo zaneta svojim mislima, jer beše zaboravila da ugasi sveću.

Braželonova poseta je bila očekivana i njega prijaviše čim se pojavi.

Braželon je bio oličenje otmenosti: bilo je nemoguće videti ga samo jednom a ne sećati ga se uvek; i ne samo da ga je Gospođa videla jednom, već je to bio, kao što se čitalac seća, jedan od prvih koji su joj izišli u susret, i on je nju pratio od Avra do Pariza.

Gospođa se, dakle, odlično sećala Braželona.

— Ah, — reče mu ona — vi ste tu, gospodine; vi ćete videti moga brata, koji će biti srećan da sinu izrazi jedan deo zahvalnosti koju duguje njegovom ocu.

— Grof de La Fer, gospođo, izdašno je nagrađen za ono malo što je imao sreću da učini za kralja dobrotom koju kralj pokazuje prema njemu, a ja ću mu odneti dokaze poštovanja, odanosti i zahvalnosti i oca i sina.

— Poznajete li vi mog brata, gospodine vikonte?

— Ne, Vaše visočanstvo; sad ću imati prvi put sreću da vidim Njegovo veličanstvo.

— Vama nije potrebna preporuka za njega. Ali ako sumnjate u svoju ličnu vrednost, uzmite me slobodno za svoga jemca, ja vas nikad neću uterati u laž.

— O, Vaše visočanstvo je suviše dobro.

— Ne, gospodine de Braželone. Ja se sećam kako smo zajedno putovali, i ja sam primetila vašu veliku razboritost, dok su, levo i desno od vas, dve najveće lude na ovome svetu, gg. de Giš i Bakingam, pravili silne ludosti. Ali da ne govorimo o njima; da govorimo o vama. Idete li u Englesku da tamo stupite u službu? Oprostite mi za ovo pitanje: njega mi ne nalaže radoznalost već želja da vam čime koristim.

— Ne, gospođo; idem u Englesku da izvršim zadatak koji je Njegovo veličanstvo izvolelo da mi poveri, to je sve.

— I vi se vraćate u Francusku?

— Čim izvršim ovaj zadatak, sem ako mi Njegovo veličanstvo kralj Čarls II ne izda drukčije naredbe.

— On će vas zamoliti, u to sam ubeđena, da ostanete što duže kod njega.

— U tom slučaju, pošto neću moći da odbijem, zamoliću unapred Vaše visočanstvo da podseti kralja Francuske kako daleko od sebe ima jednog od najodanijih slugu.

— Pazite, kad vas bude pozvao natrag, da ne gledate njegovu naredbu kao zloupotrebu svoje moći.

— Ne razumem vas, gospođo.

— Francuski dvor je neuporediv, ja to znam; ali i na engleskom dvoru ima lepih žena.

Raul se nasmeši.

— O, — reče Gospođa — evo osmeha koji ne predskazuje ništa dobro mojim zemljakinjama. To je kao da ste kazali, gospodine de Braželone: „Ja dolazim k vama, ali moje srce je ostalo s druge strane moreuza.” Ne znači li to vaš osmeh?

— Vaše visočanstvo ima dar da čita do dna duše; ono će sad razumeti zašto bi duži boravak na engleskom dvoru bio bolan za mene.

— A ne treba ni da pitam da li je tako izvrsnom vitezu ta ljubav i uzvraćena.

— Gospođo, ja sam odgajen sa onom koju volim, i verujem da ona oseća za mene isto ono što i ja za nju.

— E pa dobro, idite brzo, gospodine de Braželone, vratite se brzo, a ja se nadam da ćemo po vašem povratku videti dvoje srećnih, jer se nadam da nema nikakvih prepreka vašoj sreći.

— Ima jedna velika, gospođo.

— Gle! A koja?

— Kraljeva volja.

— Kraljeva volja!… Kralj se protivi vašem braku?

— Ili ga bar odlaže. Ja sam molio kralja za njegov pristanak preko grofa de La Fer i, ne odbijajući ga potpuno, kralj je rekao da će se morati pričekati na njega.

— Zar je ta ličnost koju volite nedostojna vas?

— Ona je dostojna i ljubavi kakvog kralja, gospođo.

— Hoću da kažem: možda njeno plemstvo nije ravno vašem?

— Ona je iz odlične kuće.

— Mlada, lepa?

— Sedamnaest godina, očaravajuće lepote.

— U unutrašnjosti ili u Parizu?

— Ona je u Fontenblou, gospođo.

— Na dvoru?

— Da.

— Poznajem li je?

— Ima čast da pripada kući Vašeg kraljevskog visočanstva.

— Njeno ime? — upita princeza sa nespokojstvom — Ako naravno, njeno ime nije tajna — dodade ona popravljajući se brzo.

— Nije, gospođo; moja ljubav je dovoljno čista da ne bi bila tajna ni za koga, utoliko manje za Vaše visočanstvo, koje je tako savršeno dobro prema meni. To je gospođica Lujza de La Valijer.

Gospođa ne mogaše da zadrži uzvik, u kome je bilo više od običnog čuđenja.

— Ah, — reče ona, La Valijer… ona koja je juče…

Ona se zaustavi.

— Ona koja se juče onesvestila, čini mi se — nastavi ona.

— Jeste, gospođo, tek jutros sam čuo za nezgodu koja joj se dogodila.

— I vi ste je videli pre nego što ste došli ovamo?

— Imao sam čast da se oprostim sa njom.

— I vi kažete — reče Gospođa naprežući se — da je kralj od… odložio venčanje sa tim detetom?

— Da, gospođo, odložio ga je.

— A da li je naveo kakav razlog tome odlaganju?

— Nikakav.

— Koliko ima vremena kako je grof de la Fer podneo tu molbu?

— Ima više od mesec dana, gospođo.

— Čudnovato — reče princeza.

I kao neka magla pređe preko njenih očiju.

— Mesec dana? — ponovi ona.

— Otprilike.

— Imate pravo, gospodine vikonte, — reče princeza sa osmehom u kome bi Braželon mogao da primeti usiljenost — ne treba da vas moj brat suviše zadržava tamo; idite, dakle, brzo, a ja ću vas, u prvom pismu koje budem napisala za Englesku, tražiti u ime kralja.

I Gospođa ustade da preda napisano pismo Braželonu. Raul shvati da je njegova audijencija završena; on uze pismo, pokloni se pred princezom i iziđe.

— Mesec dana! — prošaputa princeza — Da li je mogućno da sam bila toliko slepa, i zar je on voli već mesec dana?

I kako je Gospođa bila besposlena, ona poče da piše svome bratu još jedno pismo, čiji je post skriptum imao da vrati Braželona.

Grof de Giš je, kao što smo videli, popustio pred Manikanovim navaljivanjem i otišao do konjušnice, gde su oni naredili da im osedlaju konje; zatim su se uputili malom alejom, koju smo već opisali svojim čitaocima, u susret Gospodinu, koji se, po završenom kupanju, vraćao osvežen u zamak, sa ženskom koprenom na licu, da sunce, već dosta jako, ne bi opalilo njegovu kožu.

Gospodin je bio u jednom od onih lepih raspoloženja koja mu je ponekad izazivalo divljenje koje je osećao prema svojoj sopstvenoj lepoti. Dok je bio u vodi, mogao je da uporedi belinu svoga tela sa belinom tela svojih dvorana, i, zahvaljujući velikoj pažnji koju je njegovo kraljevsko visočanstvo poklanjalo samom sebi, niko, pa čak ni vitez de Loren, nije mogao da se takmiči sa njim.

Sem toga, Gospodin je i plivao sa izvesnim uspehom, i svi živci, pravilno zategnuti ovim spasonosnim gnjuranjem u svežu vodu, održavali su njegovo telo i njegov duh u dobroj ravnoteži.

I zato, kad vide de Giša, koji mu je kaskao u susret na jednom divnom belcu, princ ne mogaše da zadrži veseo uzvik.

— Izgleda mi da sve ide kako treba — reče Manikan, kome se učini da je tu blagonaklonost pročitao na licu njegovog kraljevskog visočanstva,

— Ah, dobar dan, Gišu, dobar dan, jadni moj Gišu! — uzviknu princ.

— Pozdravljam Vaše visočanstvo! — odgovori de Giš, ohrabren tonom Filipovim — Želim Vašem visočanstvu zdravlje, radost, sreću i napredak.

— Budi dobrodošao, Gišu, i pređi na moju desnu stranu, ali drži dobro konja, jer hoću da idemo hodom pod ovim svežim svodovima.

— Razumem, Vaše visočanstvo.

I de Giš pređe desno od princa, kako mu to ovaj beše rekao.

— Hajde, dragi moj de Gišu, — reče princ — hajde, reci mi šta je sa onim de Gišom koga sam nekad poznavao i koji se udvarao mojoj ženi.

De Giš pocrvene do ušiju, dok se Gospodin gromko smejao, kao da je napravio najduhovitiju šalu na svetu.

Nekoliko prisnih koji su jahali oko Gospodina, smatrajući da treba da čine što i on, mada nisu čuli njegove reči, prsnuše u glasan smeh, koji poče u prvom redu a prestade tek u poslednjem.

De Giš, sav rumen u licu, ipak se dobro držao, jer ga je Manikan gledao.

— Ah, Vaše visočanstvo, — odgovori de Giš — budite milostivi prema jednom nesrećniku; ne izlažite me podsmehu g. viteza de Lorena!

— Kako to?

— Ako vas čuje da se šalite sa mnom, on će početi da se nadmeće sa Vašim visočanstvom i podsmevaće mi se bez milosti.

— Zbog tvoje ljubavi prema princezi?

— Oh, Vaše visočanstvo, smilujte se!

— Hajde, hajde, de Gišu, priznaj da si rado gledao u Gospođu.

— Tako što neću priznati nikad, Vaše visočanstvo.

— Iz poštovanja prema meni? Pa lepo, oslobađam te poštovanja, de Gišu. Priznaj, kao da je u pitanju gospođica de Šale, ili gospođica de La Valijer.

Zatim se prekide:

— Eto ti sad! — reče on i opet poče da se smeje — Evo gde se igram mačem sa dve oštrice. Udaram po tebi a udaram i po svome bratu: Šale i La Valijer, tvoja verenica i njegova buduća.

— Zaista, Vaše visočanstvo, — reče grof — vi ste danas jedinstveno raspoloženi.

— Bogami i jesam! Osećam se dobro, a zatim, zadovoljan sam što te vidim.

— Hvala, Vaše visočanstvo.

— Ti si dakle bio ljut na mene?

— Ja, Vaše veličanstvo?

— Da.

— A zbog čega, bože moj?

— Zato što sam prekinuo tvoje španske igre i španska izmotavanja.

— O, Vaše visočanstvo!

— Molim te nemoj da odričeš. Onog dana si izišao od princeze kolutajući očima; to ti je donelo nesreću, dragi moj, i vrlo bedno si odigrao balet. Nemoj se pućiti, de Gišu; to ti škodi, jer onda ličiš na medveda. Ako te je princeza gledala sinoć, onda sam siguran…

— Šta, Vaše visočanstvo? Ja se plašim…

— Siguran sam da te se sasvim odrekla.

I princ opet prsnu u glasan smeh.

— Stvarno, — pomisli Manikan — položaj ne znači ništa, svi su isti.

Princ nastavi:

— Najzad, vratio si se; ima nade da će vitez opet postati ljubazan.

— Kako to, Vaše visočanstvo? Kojim čudom mogu ja da imam takav uticaj na g. de Lorena?

— To je vrlo prosto: ljubomoran je na tebe.

— Vraga, zaista?

— Tako je kao što ti kažem.

— Čini mi suviše časti.

— Razumeš: kad si ti tu, on mi se umiljava; kad ti odeš, tiraniše me… A zatim, znaš li šta mi je palo na pamet?

— I ne slutim, Vaše visočanstvo.

— Pa eto, kad si bio u izgnanstvu, jer ti si bio u izgnanstvu, jadni moj Gišu…

— Bogami, Vaše visočanstvo, ko je za to kriv? — upita de Giš, pretvarajući se da se duri.

— O, svakako ne ja, dragi grofe — odgovori njegovo kraljevsko visočanstvo. — Ja nisam tražio od kralja da te izagna, tako mi vere!

— Ne, vi ne, Vaše visočanstvo, to dobro znam; ali…

— Ali Gospođa? O, što se toga tiče, ne kažem da nije tako. Šta li si joj, kog vraga, mogao skriviti?

— Zaista, Vaše visočanstvo…

— Žene su zlopamtila, to znam, pa ni moja nije bez te mane. Ali ako je ona tražila tvoje izgnanstvo, ja se ne ljutim na tebe nimalo.

— Onda sam samo upola nesrećan, Vaše visočanstvo, reče de Giš!

Manikan, koji je jahao iza de Giša i koji nije propustio nijednu od prinčevmh reči, saže se do vrata svoga konja, da bi sakrio smeh koji nije mogao da zadrži.

— Uostalom, za vreme tvog izgnanstva ja sam doneo jednu odluku.

— Koju?

— Kada je vitez, ne videći te više ovde i siguran da će vladati sam, počeo da me zlostavlja, i kad sam ja, nasuprot tom tako rđavom dečku, video kako je moja žena ljubazna i dobra prema meni koji je zanemarujem, doneo sam odluku da postanem primeran muž, prava retkost i neobičnost na dvoru; doneo sam odluku da volim svoju ženu.

De Giš pogleda u princa sa zaprepašćenošću na licu, u kojoj nije bilo nikakve izveštačenosti.

— O, — promuca de Giš dršćući — tu odluku niste valjda doneli ozbiljno?

— Kako da nisam! Imam svog imetka koji mi je brat dao u vreme moga venčanja; ona ima novca, i to mnogo, pošto ga istovremeno izvlači i od svog brata i od svog devera, od Engleske i od Francuske. E pa lepo, napustićemo dvor. Povući ću se u zamak Viler-Kotre, koji je moje nasleđe, usred jedne šume, i tu ćemo uživati u svojoj ljubavi na onim istim mestima gde je uživao moj deda Anri IV sa lepom Gabrijelom… Šta kažeš na to, de Gišu?

— Kažem da je to tako da čovek uzdrhti, Vaše visočanstvo — odgovori de Giš, koji je stvarno drhtao.

— Aha! Vidim da ti ne bi podneo da još jednom odeš u izgnanstvo.

— Ja, Vaše visočanstvo?

— Onda te neću povesti sa nama, kao što je bila moja prvobitna namera.

— Kako sa vama, Vaše visočanstvo?

— Da, ako mi slučajno padne ka pamet da se naljutim na dvor.

— O, Vaše visočanstvo, nemojte se obazirati na to, ja ću poći za Vašim visočanstvom na kraj sveta.

— E baš ste nespretni! — promumla Manikan, naterujući svog konja na de Giša tako da ga zamalo ne obori.

Zatim, prolazeći pored njega tako kao da ne vlada svojim konjem, on mu sasvim tiho šapnu:

— Mislite malo na to što govorite.

— Onda, — reče princ — dogovorili smo se; pošto si mi toliko odan, povešću te.

— Svuda, Vaše visočanstvo, svuda, — odgovori veselo de Giš — svuda, u ovaj čas. Jeste li spremni?

I de Giš potera konja, koji učini dva skoka napred.

— Polako, polako! — reče princ. — Hajdemo prvo do zamka.

— Zašto?

— Da uzmemo moju ženu, zaboga!

— Kako? — upita de Giš.

— Pa nema sumnje, pošto ti kažem da je ta odluka u vezi sa bračnom ljubavi; treba valjda da povedem i svoju ženu.

— Onda, Vaše visočanstvo,— odgovori grof — meni je jako žao, ali de Giš neće poći s vama.

— Vraga!

— Da. Zašto vodite Gospođu?

— Lepo pitanje! Pa pošto sam primetio da je volim.

De Giš poblede lako, ali ipak pokuša da sačuva svoju prividnu veselost.

— Ako volite Gospođu, Vaše visočanstvo, — reče on — ta ljubav treba da vam je dovoljna, prijatelji vam nisu više potrebni.

— Nije rđavo, nije rđavo — prošaputa Manikan,

— Evo gde te hvata tvoj strah od Gospođe — odvrati princ.

— Čujte, Vaše visočanstvo, ja sam kažnjen za to; to je žena koja je tražila da budem izagnan.

— O, bože moj! Što imaš nezgodnu prirodu, de Gišu; kako si zlopamtilo, dragi moj.

— Voleo bih da vidim vas na svome mestu, vas, Vaše visočanstvo.

— Svakako je to uzrok što si onako rđavo igrao sinoć; hteo si da se osvetiš time što bi naterao Gospođu da pravi pogrešne pokrete; ah, de Gišu, to je nisko, i ja ću to reći Gospođi.

— O, možete joj reći sve što hoćete, Vaše visočanstvo. Gospođa me zbog toga neće mrzeti više nego što me mrzi sad.

— Dosta, dosta, ti preteruješ, to su samo petnaest jadnih dana prinudnog života u polju, koje ti je nametnula.

— Vaše visočanstvo, petnaest dana su petnaest dana, a kad ih je čovek proveo u dosadi, onda je to čitava večnost.

— I tako joj ti nikad nećeš oprostiti?

— Nikad.

— Dobro, dobro, de Gišu, budi bolji čovek, ja hoću da dovedem do mira između tebe i nje; uvidećeš, kad budeš češće bio sa njom, da ona nije rđava i da ima mnogo duha.

— Vaše visočanstvo…

— Videćeš da ume da dočekuje kao princeza i da se smeje kao obična žena; videćeš da pored nje, kad ona to hoće, sati prolaze kao minuti. De Gišu, prijatelju moj, treba da promeniš mišljenje o mojoj ženi.

— Zaista, — pomisli Manikan — evo muža kome će žena doneti nesreću, i pokojni kralj Kandol⁷⁸ bio je pravi tigar u poređenju sa njegovim visočanstvom.

— Najzad, — dodade princ — ti ćeš promeniti mišljenje o mojoj ženi, de Gišu; to ti jamčim. Samo treba da ti pokažem pravi put. Ona nije obična, i ne može svako da dospe do njenog srca.

— Vaše Visočanstvo…

— Ne buni se, de Gišu, ili ćemo se posvađati — odgovori princ.

— Pa pošto on to želi, — prošaputa Manikan na uvo de Gišu, zadovoljite ga.

— Vaše visočanstvo, — reče grof — poslušaću vas.

— Da bismo počeli, — nastavi Gospodin — večeras se kartamo kod Gospođe; večeraćeš sa mnom, a posle ću te odvesti k njoj.

— O, što se toga tiče, Vaše visočanstvo, — primeti de Giš — dozvolićete mi da se oduprem.

— Opet! Pa to je buna.

— Gospođa me je suviše rđavo dočekala sinoć pred svima.

— Zaista! — reče princ smejući se.

— I to tako da mi nije čak ni odgovorila kad sam joj se obraćao; možda je dobro kad neko nema samoljublja, ali kad ga ima suviše malo, onda je to suviše malo, kao što se kaže.

— Grofe, posle večere ćeš otići da se obučeš i doći ćeš po mene, ja ću te čekati.

— Pošto Vaše visočanstvo to naređuje…

— Na svaki način.

— Neće popustiti, — pomisli Manikan — a te stvari su one koje najupornije ostaju u glavama muževa. Ah, zašto g. Molijer nije čuo ovoga, stavio bi ga u stihove.

Razgovarajući tako, princ i njegova pratnja vratiše se u najsvežija odeljenja zamka.

— Sad sam se setio,— reče de Giš na vratima — imao sam jednu poruku za Vaše kraljevsko visočanstvo.

— Da je čujemo.

— G. de Braželon je otišao u London, po kraljevoj zapovesti, i zamolio me je da Vašem visočanstvu isporučim njegovo duboko poštovanje.

— Dobro! Srećan put vikontu, koga mnogo volim. Dakle, idi da se obučeš, de Gišu, i vrati se. A ako se ne vratiš…

— Šta će se dogoditi, Vaše visočanstvo?

— Dogodiće se to da ću narediti da te zatvore u Bastilju.

— Onda, svakako, — reče de Giš smejući se — Vaše kraljevsko visočanstvo Gospodin je nešto suprotno od Njegovog kraljevskog visočanstva Gospođe. Gospođa traži da me izagnaju zato što me ne voli dovoljno, Gospodin hoće da me zatvori zato što me suviše voli. Hvala, Gospodine! Hvala, Gospođo!

— Hajde, hajde, — reče princ — ti si sjajan prijatelj, ti znaš da ja ne mogu bez tebe. Vrati se brzo.

— Pristajem, ali i meni je prijatno da se dopadnem drugima, Vaše visočanstvo.

— Tek štogod!

— I zato se vraćam kod Vašeg visočanstva samo pod jednim uslovom.

— Pod kojim?

— Imam prijatelja, jednog mog prijatelja kome treba da učinim uslugu.

— Kako ga zoveš?

— Malikorn.

— Prostačko ime.

— Ličnost koja ga nosi lepo izgleda, Vaše visočanstvo.

— Neka bude. Pa šta?

— Pa eto, dugujem g. Malikornu jedno mesto kod vas.

— Kakvo mesto?

— Kakvo bilo; neki nadzor, na primer.

— Tako mi boga, ovo je odlično: baš juče sam otpustio domoupravitelja.

— Neka bude domoupravitelj, Vaše visočanstvo. Šta treba da radi?

— Ništa, samo da gleda i da me izveštava.

— Kućna policija?

— Tačno.

— Oh, kako to odgovara Malikornu! — usudi se da kaže Manikan.

— Vi poznajete čoveka o kome je reč, gospodine Manikane? — upita princ.

— On je moj prisni prijatelj, Vaše visočanstvo.

— I kakvo je vaše mišljenje?

— Da Vaše visočanstvo nikad neće imati domoupravitelja kao što je on.

— Koliko donosi služba? — upita grof princa.

— To ne znam; samo, uvek mi je rečeno da se nikad ne plaća dovoljno, ako je na tom mestu čovek koji vredi.

— Šta mislite kad kažete čovek koji vredi, Vaše visočanstvo?

— Pa to se samo po sebi razume, ako je taj činovnik dovitljiv čovek.

— U tom slučaju verujem da će Vaše visočanstvo biti zadovoljno, jer je Malikorn dovitljiv kao vrag.

— Dobro! Mesto će me stati mnogo novaca, ako je tako — odvarati princ smejući se. — Ti si mi učinio pravi poklon, grofe.

— Čini mi se, Vaše visočanstvo.

— Dobro, idi dakle i reci tvome Melikornu…

— Malikornu, Vaše visočanstvo.

— Nikad se neću navići na to ime.

— Ali vi vrlo lepo kažete Manikan, Vaše visočanstvo.

— O, reći ću ja vrlo lepo i Manikorn. Navika će mi pomoći.

— Recite, recite, Vaše visočanstvo, obećavam vam da se vaš domoupravitelj neće naljutiti; to je najzgodnija narav koja se može naći.

— E pa lepo, dragi moj de Gišu, objavite mu da je naimenovan… Ali, čekajte…

— Šta, Vaše visočanstvo?

— Hoću prvo da ga vidim. Ako je tako ružan kao i njegovo ime, onda povlačim reč.

— Vaše visočanstvo ga poznaje.

— Ja?

— Bez sumnje, Vaše visočanstvo ga je već videlo u Pale-Roajalu; i ja lično sam taj koji vam ga je predstavio.

— Aha, odlično! Sad se sećam… Vraga! To je divan mladić.

— Znao sam ja dobro da ga je Vaše visočanstvo moralo zapaziti.

— Da, da, da! Vidiš, de Gišu, ja neću da moja žena i ja imamo ružnoću pred očima. Moja žena će uzimati za počasne dame sve same lepotice; ja ću uzimati za dvorane lepo građene plemiće. Na taj način, vidiš, de Gišu, ako ja budem stvarao decu, ona će biti stvorena pod dobrim nadahnućem, a ako ih moja žena dobije, ti lepi uzorci koje bude gledala nadahnuće je.

— To se zove rasuđivanje, Vaše visočanstvo — reče Manikan, povlađujući istovremeno i pogledom i glasom.

Što se tiče de Giša, njemu se svakako to rasuđivanje ne učini dovoljno srećno, jer on potvrdi samo pokretom, pa i u tom pokretu je bilo nešto malo neodlučnosti.

Manikan ode da saopšti Malikornu dobru vest koju beše čuo.

De Giš kao da nerado ode da obuče svoje odelo za dvor.

A Gospodin, pevajući, smejući se i ogledajući se, sačeka vreme večere u raspoloženju koje bi moglo opravdati onu izreku: „Srećan kao kakav princ.”

CXXX

PRIČA JEDNE NAJADE I JEDNE DRIJADE

Svi behu užinali u zamku, a posle užine počeli da se spremaju za dvorski prijem.

Užinalo se obično u pet sati.

Recimo da je užina trajala jedan sat i oblačenje dva. Svako je, dakle, bio spreman oko osam sati uveče.

I zato u to doba počeše da se pojavljuju kod Gospođe.

Jer, kao što smo rekli, te večeri je Gospođa priređivala prijem.

A svi su se dobro čuvali da ne izostanu sa Gospođinih prijema, jer su večeri kod nje bile ispunjene svom onom draži koju kraljica, ta pobožna i dobra princeza, nije mogla da pokaže na svojim prijemima. To je, nažalost, jedna od odlika dobrote da manje zabavlja nego pakosni duhovi.

A ipak, da to odmah kažemo, pakosni duh nije epitet koji bi se mogao dati Gospođi.

Ovo divno stvorenje imalo je u sebi mnogo prave plemenitosti, mnogo blagorodnih poleta i izvanrednih misli, da bi se moglo nazvati pakosnim stvorenjem.

Ali je Gospođa umela i da se brani, a taj dar je često koban za onoga koji ga ima, jer on se skrha tamo gde bi neko drugi samo posustao; i zato se udarci nisu odbijali o nju kao o savest Marije Tereze, koja nije bila suviše osetljiva.

Njeno srce je odskakalo pri svakom napadu, i slično onim borbenim figurama na koje se nabacuju alke, Gospođa, kad je ne bi pogodili tako da je onesvestite, odmah je uzvraćala udarac neopreznome koji se usudio da se takmiči sa njom, pa ma ko on bio.

Da li je to bila pakost? Ili prost obešenjakluk? Mi smatramo da su bogate i snažne prirode one koje, kao drvo znanja, daju u isto vreme i dobro i zlo, račvastu granu uvek rascvetanu, uvek plodnu, čiji dobar plod raspoznaju oni koji žude za njim, od koje umiru, zato što su pojeli rđav, beskorisni ljudi i gotovani, što nije nikakvo zlo.

Dakle, Gospođa, koja beše u sebi donela čvrstu odluku da bude druga, čak možda i prva kraljica, Gospođa je činila svoju kuću prijatnom razgovorima, susretima, savršenom slobodom koju je imao svako da kaže svoju reč, naravno pod uslovom da ta reč bude lepa ili korisna. I — da li će nam ko verovati? — baš zbog toga se kod Gospođe govorilo manje nego na drugim mestima.

Gospođa je mrzela brbljivice i svirepo im se svetila.

Ona ih je puštala da govore.

Ona je isto tako mrzela uobraženost i tu manu nije opraštala ni samome kralju.

To je bila i Gospodinova bolest, i princeza se beše poduhvatila teške dužnosti da ga od toga izleči.

Pesnike, duhovite ljude, lepe žene, sve je ona primala kao gospodarica koja se nalazi visoko iznad svojih robova. Ona je bila prilično sanjalica i pored svih svojih nestašluka, pa je mogla da bude predmet pesničkih sanjarija; bila je dovoljno obdarena dražima da bi blistala usred najlepših žena, i dosta duhovita da bi je i najznačajniji ljudi slušali sa zadovoljstvom.

Jasno je da su prijemi kao što su bili Gospođini, morali privlačiti mnogo sveta; mladež je jurila tamo. A kad je kralj mlad, sve je mlado na dvoru.

I zato se videlo kako se dure stare gospođe, koje su mnogo značile za vreme Regenstva ili poslednje vladavine; ali na njihovo durenje su odgovarali ismejavajući ove uvažene ličnosti koje behu toliko daleko doterale sa duhom gospodarenja, da se moglo videti kako zapovedaju vojnicima za vreme ratova Fronde, da ne bi, kako je govorila Gospođa, izgubile svaku vlast nad ljudima.

U osam sati tačno njeno kraljevsko visočanstvo uđe u veliki salon sa svojim počasnim damama i tu zateče nekoliko dvorana koji su čekali već više od deset minuta.

Među svim ovim pretečama ona potraži onoga za koga je verovala da će doći prvi od svih. Ali ga ne vide.

Gotovo u istom trenutku kad je ona završila to traženje, prijaviše Gospodina.

Gospodin je izgledao veličanstveno. Sve Mazarenovo drago kamenje, sve ono, naravno, koje je ministar morao da ostavi, sve drago kamenje kraljice majke, čak izvesno kamenjo i svoje žene, sve je to Gospodin ovog dana imao na sebi. I zato je Gospodin blistao kao sunce.

Iza njega, sporim korakom i izigravajući vrlo vešto pokajnika, išao je de Giš, obučen u sivkasto kadifeno odelo, optočeno srebrom i ukrašeno plavim vrpcama.

De Giš je nosio, sem toga, čipke koje su, u svojoj vrsti, bile isto toliko lepe kao i Gospodinovo drago kamenje u svojoj.

Perjanica na njegovom šeširu bila je crvena.

Gospođa je imala više boja. Volela je crveno na tapetima, sivo na odelu, plavo kod cveća.

Tako obučen, g. de Giš je bio toliko lep da su svi morali to primetiti. Na licu je imao neko neobično bledilo, u očima izvesnu čežnju, ruke su mu bile vrlo bele pod velikim čipkama, usta setna; trebalo je, zaista, samo videti g. de Giša pa priznati da malo ljudi na dvoru Francuske mogu da se mere sa njim.

Rezultat toga je bio da je Gospodin, koji je želeo da pomrači i sjaj kakve zvezde, da je ta zvezda htela se poredi sa njim, bio naprotiv, pomračen u svim maštama, koje su, istina, vrlo ćutljive sudije, ali isto tako i vrlo gorde u svojim rasuđivanjima.

Gospođa je tek kao uzgred pogledala u de Giša; ali ma koliko da je taj pogled bio neodređen, posle čega joj se na čelu pojavilo divno rumenilo. Gospođa se, zaista, uverila da je de Giš tako lep i tako otmen da skoro nije više ni žalila što oseća kako joj izmiče pobeda nad kraljem.

I protiv njene volje, krv iz srca pope joj se do obraza.

Gospodin joj se približi sa jogunastim izrazom na licu. On nije video da je princeza pocrvenela, ili, ako je to i video, nije slutio šta je pravi uzrok tome.

— Gospođo, — reče on ljubeći ruku svojoj ženi — ima ovde jedan čovek koji je pao u nemilost, jedan nesrećni izgnanik koga bih želeo da vam preporučim. Ne zaboravite, molim vas, da je on jedan od mojih najboljih prijatelja i da će me mnogo dirnuti ako ga lepo primite.

— Kakav izgnanik? Kakav čovek u nemilosti? — upita Gospođa, gledajući svuda oko sebe i ne zadržavajući pogled ni na grofu ni na ostalima.

To je bio trenutak da gurne pred sebe svog štićenika. Princ se skloni u stranu i propusti de Giša, koji, sa izrazom mrzovolje na licu, priđe Gospođi i duboko joj se pokloni.

— Oh! — reče Gospođa, kao da je bila do krajnosti začuđena — Zar je g. de Giš taj izgnanik, taj čovek u nemilosti?

— Pa da — reče vojvoda.

— Eh, — reče Gospođa — pa samo njega vidimo ovde.

— Ah, gospođo, nepravedni ste — reče princ.

— Ja?

— Nema sumnje. Hajde, oprostite ovom jadnom mladiću.

— A šta da mu oprostim? Šta ja imam da opraštam g. de Gišu?

— Pređi na stvar, objasni, de Gišu. Šta hoćeš da ti bude oprošteno? — upita princ.

— Avaj! Njeno kraljevsko visočanstvo to dobro zna — odgovori ovaj pretvorno.

— Hajde, hajde, dajte mu ruku, gospođo — reče Filip.

— Ako vam to čini zadovoljstvo, gospodine.

I praveći očima i ramenima takav pokret da se on ne da opisati, Gospođa pruži svoju lepu i namirisanu ruku mladiću, koji pritisnu na nju usne.

Izgleda da ih on zadrža dugo na njoj, a isto tako da i Gospođa ne povuče ruku brzo, jer vojvoda dodade:

— De Giš nije rđav, gospođo, i svakako vas neće ujesti. Ove reči, koje možda nisu bile baš tako smešne, poslužiše posmatračima kao izgovor da prsnu u smeh.

Zaista, situacija nije bila tako obična, i neke dobre dušice su to primetile.

Gospodin je još uživao u dejstvu koje su proizvele njegove reči, kad objaviše kraljev dolazak.

U tom trenutku salon je izgledao ovako kao što ćemo pokušati da ga opišemo.

U sredini, pred kaminom pretrpanim cvećem, stajala je Gospođa sa svojim počasnim damama, raspoređenim u vidu dva krila, oko kojih su obletali dvorski leptiri.

Druge grupe su stajale u udubljenjima kod prozora, kao što to čine na svojim kulama stražari jedne iste posade, i sa svojih mesta su hvatale reči koje su dopirale iz glavne grupe.

U jednoj od tih grupa, najbližoj kaminu, Malikorn, koga su odmah Manikan i de Giš proizveli za domoupravitelja, Malikorn, čije je oficirsko odelo bilo gotovo još pre dva meseca, blistao je u svojim zlatnim ukrasima i slao Montaleovoj, koja je bila na kraljevoj levoj strani od Gospođe, sav žar svojih očiju i sva prelivanja svoje kadife.

Gospođa je razgovarala sa gospođom de Šatijon i gospođicom de Kreki, svojim susetkama, i upućivala neke reči i Gospodinu, koji se odmah povuče u stranu kad bi objavljeno:

— Kralj!

Gospođica de La Valijer bila je, kao i Montale, levo od Gospođe, to će reći pretposlednja u redu; desno od nje stajala je gospođica de Tone-Šarant. Ona se, dakle, nalazila u položaju onih trupa u čiju se snagu ne veruje mnogo i koje se stavljaju između okušanih jedinica.

Nalazeći se tako pored svoje dve drugarice, učesnice u onome što se pretprošle noći dogodilo, La Valijer, bilo stoga što je još bila rastužena Raulovim odlaskom, bilo stoga što je još bila uzbuđena nedavnim događajima koji su počinjali da pronose njeno ime kroz svet dvorana, La Valijer, kažemo, krila je lepezom svoje malo crvene oči i kao da je pažljivo slušala ono što su joj Montale i Atenais naizmenično šaputale u jedno i drugo uho.

Kad kraljevo ime odjeknu, u salonu nastade veliko komešanje.

Gospođa, kao domaćica, ustade da dočeka kraljevskog gosta; ali ma koliko da je bila time zauzeta, ustajući, ona baci jedan pogled desno od sebe, i taj pogled, koji uobraženi de Giš protumači kao upućen njemu, zaustavi se kružeći na La Valijerovoj i primeti njeno jako rumenilo i nespokojno uzbuđenje.

Kralj priđe ovoj grupi kojoj se pridružiše i ostale, krećući se kao što je prirodno, od ruba prema središtu.

Sva čela se pognuše pred njegovim veličanstvom, a žene se saviše kao nežni i divni krinovi pred kraljem Akvilonom⁷⁹.

Na njegovom veličanstvu nije bilo ničeg nepristupačnog, i mogli bismo čak da kažemo i ničeg kraljevskog te večeri, da nije bilo njegove mladosti i njegove lepote.

Izvestan izraz žive radosti i dobrog raspoloženja probudiše pažnju svih mozgova; i svako se nadaše da će imati jedno lepo veče, videći želju njegovog veličanstva da se zabavlja kod Gospođe.

Ako je neko mogao, svojom radošću i svojim raspoloženjem, da se takmiči sa kraljem, to je bio g. de Sen-Enjan, na kome je sve bilo ružičasto, odelo, lice i vrpce, ružičaste naročito ideje, a te večeri g. de Sen-Enjan je imao mnogo ideja.

Ono što je dovelo do novog rascvata svih tih ideja koje su klijale u tom vedrom duhu, bilo je to što je primetio da je gospođica de Tone-Šarant, kao i on, imala sve ružičasto na sebi. Nećemo ipak da kažemo da promućurni dvoranin nije unapred saznao da lepa Atenais treba tako da se obuče: on je vrlo vešto umeo da natera kakvog krojača ili neku sobaricu da se izrekne kakve su namere njihove gospodarice.

On posla toliko ubilačkih pogleda gospođici Atenais koliko je imao čvorova na vrpcama čakšira i prsnika, to će reći da je to bila ogromna količina.

Kralj pozdravi Gospođu, a Gospođa ga zamoli da sedne, i oko njih se odmah napravi krug.

Kralj zapita Gospodina kako je bilo na kupanju; on ispriča, gledajući u gospođe, kako se pesnici trude da stave u stihove ovu otmenu razonodu u valvenskom kupatilu, i kako je jedan od njih, g. Lore, izgleda uspeo da mu se poveri jedna vodena nimfa, jer u njegovim stihovima ima toliko mnogo istine.

Mnoge gospođe su smatrale da treba da pocrvene.

Kralj iskoristi taj trenutak da slobodno pogleda oko sebe; jedina Montale ne pocrvene toliko da ne bi smela da gleda u kralja, i ona vide kako on guta pogledima gospođicu de La Valijer.

Ova odvažna dvorska dama, koja se zvala Montale, natera kralja da obori pogled, i spase tako Lujzu de La Valijer od ljubavnog žara koji bi možda stigao do nje kroz taj pogled. Luj je razgovarao sa Gospođom, koja mu je neprestano postavljala pitanja, a niko na svetu nije umeo da ispituje tako kao ona.

Ali je on hteo da razgovor postane opšti, i da bi u tome uspeo, udvostruči svoju duhovitost i udvaranje.

Gospođa je htela da dobije komplimente; ona se odluči da ih izmami po svaku cenu, i, obraćajući se kralju, reče:

— Sire, Vaše veličanstvo zna sve što se događa u njegovoj kraljevini, pa je moralo pre svih saznati šta je u stihovima ta nimfa ispričala g. Loreu; da li bi Vaše veličanstvo htelo da nam ih saopšti?

— Gospođo, — odgovori kralj sa savršenom ljupkošću, ne smem… Izvesno je, što se tiče vas lično, da biste se vi zastideli kad biste čuli izvesne pojedinosti… Ali de Sen-Enjan ume dosta lepo da priča i savršeno pamti stihove; a ako ih i ne zapamti, on ih izmišlja. Jemčim vam da je on pesnik i po.

De Sen-Enjan, doveden tako na scenu, bi primoran da to izvede što povoljnije po sebe. Na nesreću za Gospođu, on je mislio samo na svoje lične stvari, što će reći da je, umesto da učini Gospođi komplimente koje je ona očekivala, smislio da malo uživa on sam u svojoj neočekivanoj sreći.

Bacajući dakle i stoti pogled na lepu Atenais, koja je za sve to vreme radila isto što i sinoć, to će reći da nije nijednom pogledala u svog obožavaoca, on reče:

— Cipe, Vaše veličanstvo, će mi nema sumnje oprostiti što sam suviše rđavo zapamtio stihove koje je nimfa izgovorila Loreu; ali kad kralj nije ništa zapamtio, kako sam mogao to ja, ništavni stvor!

Gospođa primi dosta nepovoljno ovaj prazan izgovor.

— Ah, gospođo, — dodade de Sen-Enjan — nije u pitanju danas ono što govore vodene nimfe. U stvari, čovek je u iskušenju da poveruje da se ništa zanimljivo ne događa više u vodenim kraljevinama. Na kopnu, gospođo, dešavaju se velike stvari. Ah, na kopnu, gospođo, priče pune…

— Lepo, — reče Gospođa — a šta se to događa na kopnu?

— To treba pitati drijade; — odgovori grof — drijade stanuju po šumama, kao što Vaše visočanstvo zna.

— Znam čak i to da su one po prirodi brbljive, gospodine de Sen-Enjane.

— Istina je, gospođo; ali kad se zna da one pričaju samo o lepim stvarima, onda to nije velika ljubaznost kad ih nazovemo brbljivim.

— A zar one pričaju o lepim stvarima? — upita nemarno princeza. — Da kažem istinu, gospodine de Sen-Enjane, vi golicate moju radoznalost, i da sam kralj, ja bih vam odmah naredila da nam ispričate te lepe stvari o kojima govore gospođe drijade, pošto izgleda da jedini vi ovde znate njihov jezik.

— O, što se toga tiče, gospođo, ja stojim na raspoloženju Njegovom veličanetvu — odvrati brzo grof.

— Zar on zna jezik drijada? — upita Gospodin. — Što je srećan ovaj Sen-Enjan!

— Kao francuski, Vaše visočanstvo.

— Pa pričajte nam — reče Gospođa.

Kralj se oseti nelagodno; nije bilo sumnje da će se njegov poverenik upustiti u neku neprijatnu stvar.

On je to osetio prema očekivanju svih, koje beše izazvao uvod Sen-Enjanov, a isto tako i naročito držanje Gospođino. I najravnodušniji su izgledali gotovi da gutaju sve reči koje grof bude izgovorio.

Iskašljaše se, približiše se, pogledaše ispod oka izvesne počasne dame koje, da bi sa što više pristojnosti ili odlučnosti izdržale taj ispitivački i oštar pogled, zatvoriše svoje lepeze i zauzeše stav megdandžije koji ima da sačeka napad svog protivnika.

U to vreme su ljudi toliko bili navikli na duhovite razgovore i dvosmislene priče da kod takvih koje bi u današnjim salonima nagoveštavale sablazan, bruku, tragediju, i koje bi sav svet naterale u bekstvo, svet u Gospođinom salonu zauzeo je što bolja mesta kako ne bi izgubio nijednu reč, nijedan pokret ove komedije koju za njega priređuje g. de Sen-Enjan, a čiji rasplet, ma kakav bio njen stil i ma kakav zaplet, neminovno ima da donese duševni mir i pouku.

Grof je bio poznat kao učtiv čovek i savršen pripovedač. On dakle poče hrabro, usred ćutanja, dubokog i opasnog za svakog drugog sem za njega.

— Gospođo, kralj dozvoljava da se obratim prvo Vašem kraljevskom visočanstvu, pošto se ono pokazalo najradoznalije u svom društvu; imaću, dakle, čast da kažem Vašem kraljevskom visočanstvu da drijada stanuje najradije u šupljim hrastovima, a kako su drijade lepa mitološka stvorenja, one stanuju u vrlo lepom drveću, to će reći u najvećem koje mogu da nađu.

Pri tom uvodu, koji je pod providnom koprenom podsećao na čuvenu priču o kraljevskom hrastu koji je igrao tako veliku ulogu prethodne večeri, toliko srca zalupaše od radosti ili nespokojstva, da bi to njihovo lupanje nadjačalo glas Sen-Enjana da taj glas nije bio jak i zvučan.

— Mora biti da ima drijada u Fontenblou, — reče Gospođa savršeno mirnim glasom — jer nikad u životu nisam videla lepše hrastove nego u kraljevskom parku.

I, izgovarajući te reči, ona uputi de Gišu jedan pogled na koji ovaj nije imao da se požali kao na onaj raniji, koji je kao što smo rekli, krio u sebi nešto neodređeno i vrlo mučno za srce koje toliko voli.

— Tačno tako, gospođo, o Fontenblou, sam i hteo da govorim Vašem kraljevskom visočanstvu, — reče Sen-Enjan — jer drijada o kojoj priča govori stanuje u parku oko zamka njegovog veličanstva.

Bilo je rečeno o čemu će biti govora; sad je počinjala radnja, i niko nije više mogao nazad, slušaoci kao i pripovedač.

— Čujmo, — reče Gospođa — jer mi se čini da priča neće imati samo draži narodne priče, nego i da će biti vrlo savremena hronika.

— Moram da počnem od početka — reče grof. — Dakle, u Fontenblou, u jednoj lepoj kolibi, stanuju pastiri. Jedan od njih je pastir Tirsis, kome pripadaju najlepša imanja, koja je nasledio od svojih roditelja. Tirsis je mlad i lep, on ima takve osobine da je najbolji pastir u čitavom kraju. Može se dakle slobodno reći da je on kralj.

Laki šapat odobravanja ohrabri pripovedača i on nastavi:

— Njegova snaga je ravna njegovoj hrabrosti; niko nije veštiji u lovu na divlje životinje, niko nije mudriji pri savetovanju. Jaše li konja po lepim livadama svog nasleđenog imanja, vodi li svoje pastire, koji mu se pokoravaju, u igri gde oni pokazuju veštinu i snagu, čovek bi pomislio da je to bog Mars koji razmahuje svojim kopljem po ravnicama Trakije, ili tačnije još Apolon, bog svetlosti, kad osvetljava zemlju svojim plamenim strelama.

Svakome je jasno da taj alegorični portret kralja nije najgori uvod koji je pripovedač mogao da izabere. I zato on neminovno proizvede svoje dejstvo na prisutne, koji, po dužnosti ili iz zadovoljstva, stadoše pljeskati tako da se sve prolamalo; a isto tako i na kralja, kome su se pohvale mnogo dopadale kad su bile odmerene, a ponekad i onda kad su bile malo preterane. Sen-Enjan nastavi:

— Ali, gospođe, Tirsis nije stekao samo u igrama koje proslavljaju taj ugled koji ga je načinio kraljem pastira.

— Pastira Fontenbloa — reče kralj i nasmeši se na Gospođu.

— O! — uzviknu Gospođa — Pesnik je proizvoljno uzeo Fontenblo; ja kažem: pastira celog sveta.

Kralj zaboravi na svoju ulogu običnog slušaoca i pokloni se.

— Vrednost ovog kralja pastira — nastavi Sen-Enjan usred šapata punog laske — isticala se najbolje u blizini lepotica. To je pastir koji ima vrlo tanan duh i čisto srce; on ume da izgovori kompliment sa ljupkošću koja neodoljivo očarava, on zna da voli sa smotrenošću koja njegovim ljupkim i srećnim zatočenicama obećava sudbinu najdostojniju zavisti. Nikad svađe, nikad zaborava. Svako ko je video i čuo Tirsisa mora da ga zavoli; a ko ga voli i koga on voli, taj je naišao na svoju sreću.

Sen-Enjan zastade; uživao je u zadovoljstvu da laska a ovo opisivanje ličnosti, ma kako da je bilo preterano ulepšano, dopalo se naročito onima za koje zasluge ovoga pastira nisu bile nimalo preuveličane. Gospođa pozva pripovedača da nastavi.

— Tirsis, — reče grof — imao je jednog vernog druga, ili bolje rečeno odanog slutu, koji se zvao… Aminta.

— Ah, da čujemo kako je izgledao Aminta!— reče pakosno Gospođa — Vi ste tako dobar slikar, gospodine de Sen-
-Enjane.

— Gospođo…

— O, grofe de Sen-Enjane, nemojte, molim vas, da žrtvujete tog jadnog Amintu! To vam nikad ne bih oprostila.

— Gospođo, Aminta je suviše niskog porekla, naročito u poređenju sa Tirsisom, da bi njegova ličnost doživela tu čast da bude opisana uporedo. Sa izvesnim prijateljima je kao sa onim slugama iz antičkih vremena, koji su tražili da ih žive sahrane kraj nogu njihovih gospodara. Mesto Amintino je kraj nogu Tirsisovih; on ne traži drugo mesto, i ako kakav slavni junak…

— Slavni pastir, hoćete da kažete? — reče Gospođa pretvarajući se kao da popravlja g. de Sen-Enjana.

— Vaše kraljevsko visočanstvo je u pravu, prevario sam se; — reče dvoranin — ako, kažem, pastir Tirsis ponekad naziva Amintu svojim prijateljem i otvara mu svoje srce, to je milost kojoj nema ravne i koja ovom poslednjem znači najveće blaženstvo.

— Sve to — prekide opet Gospođa — pokazuje Amintinu beskrajnu odanost Tirsisu, ali nam ne kaže kako je izgledao Aminta. Grofe, ne morate mu laskati, ako nećete, ali opišite nam ga; hoću da ga naslikate.

Sen-Enjan morade to da učini, pošto se duboko pokloni pred snajom njegovog veličanstva.

— Aminta je, — reče on — nešto malo stariji od Tirsisa; to nije pastir kome je priroda potpuno uskratila svoje darove; kažu čak da su Muze izvolele da se smeše dok se on rađao, kao što se Heba smeši mladosti. On nema taštih želja da blista, ali želi da bude voljen, i možda ne bi bio nedostojan toga kad bi ga dobro poznavali.

Ove poslednje rečenice, pojačane ubilačkim pogledima, stigoše pravo do gospođice de Tone-Šarant, koja podnese taj udarac bez ikakvog uzbuđenja.

Ali skromnost i vešto ciljanje izazvaše dobar utisak; Aminti stadoše pljeskati; Tirsis; blagonaklono klimnuvši glavom, dade znak za to.

— Dakle, — nastavi de Sen-Enjan — Tirsis i Aminta su se šetali jedne večeri po šumi i razgovarali o svojim ljubavnim jadima. Imajte u vidu, gospođe, da je ovo već drijadina priča; kako bi se inače moglo znati šta su govorili Tirsis i Aminta, dva najsmotrenija od svih pastira na svetu. Oni su, dakle, stigli do najgušćeg dela šume, da bi tu bili potpuno sami i da jedan drugom povere slobodno svoje nevolje, kad najednom neki glasovi dopreše do njihovih ušiju.

— A, a! — začu se oko pripovedača— Ovo postaje ne može biti zanimljivije.

Na tome mestu priče, Gospođa, slična budnom vojskovođi koji obilazi svoju vojsku, naredi jednim pogledom gospođicama Montale i Tone-Šarant da dignu glave, koje ne, mogavši više da izdrže, behu oborile.

— Ovi milozvučni glasovi — nastavi de Sen-Enjan — bili su glasovi nekih pastirica koje su htele isto tako da uživaju u svežini šume, i koje se, znajući da je to mesto udaljeno i skoro nepristupačno, behu tu okupile da izmenjaju misli o pastirskom životu.

Ogroman smeh koji izazva ova Sen-Enjanova rečenica, neprimetan osmeh na licu kralja, koji je gledao u gospođicu Tone-Šarant, to je bio rezultat ovog ispada.

— Drijada tvrdi — nastavi Sen-Enjan — da su tu bile tri pastirke i da su sve tri bile mlade i lepe.

— A njihova imena? — reče Gospođa mirno.

— Njihova imena! — reče de Sen-Enjan, koji se pobuni protiv te nedozvoljene radoznalosti.

— Pa da. Ove pastire ste nazvali imenima Tirsis i Aminta; dajte svojim pastirkama imena kakva hoćete.

— O, gospođo, ja nisam onaj koji izmišlja, koji pronalazi, kako se nekad govorilo; ja pričam onako kako je drijada meni ispričala.

— Kako je vaša drijada nazivala ove pastirke? Stvarno, ovo pamćenje vrlo je uporno. Zar je ta drijada bila u zavadi sa boginjom Mnemozinom?⁸⁰

— Gospođo, ove pastirke… Imajte u vidu, molim vas, da je zločin odavati ženska imena.

— A od njega vas jedna žena oslobađa, grofe, pod uslovom da nam kažete imena tih pastirica.

— Zvale su se Filis, Amarilis i Galateja.

— U dobar čas! Nisu izgubile šta su čekale, — reče Gospođa — jer ovo su tri divna imena. A sad nam ih opišite.

De Sen-Enjan opet učini jedan pokret.

— O, idimo redom, molim vas, grofe — reče Gospođa. — Jelte, Sire, da su nam potrebni portreti ovih pastirica?

Kralj, koji je očekivao to navaljivanje, i koji je počinjao da se oseća malo nespokojan, pomisli da ne treba da draži ženu koja ume tako opasno da ispituje. Mislio je, uostalom, da će Cen-Enjan naći načina da u svoje opisivanje ubaci kakvu nežnu crtu koju će umeti da shvati ona ličnost koju je njegovo veličanstvo želelo da očara. U toj nadi i sa tim strahom, Luj ovlasti Sen-Enjana da naslika pastirice Filis, Amarilis i Galateju.

— Dobro, neka bude! — reče de Sen-Enjan, kao čovek koji se odlučuje.

I on poče.

CXXXI

KRAJ PRIČE JEDNE NAJADE I JEDNE DRIJADE

— Filis, — reče Sen-Enjan, gledajući izazivački u gospođicu Montale, otprilike onako kao što vešt mačevalac prilikom napada poziva protivnika dostojnog njega da se spremi za odbranu — Filis nije ni smeđa ni plava, ni visoka ni mala, ni hladna ni raspaljena; ona je, ma koliko bila pastirka, duhovita kao kakva princeza i kaćiperka kao sam đavo.

„Ima odličan vid. Sve što obuhvati svojim pogledom, to njeno srce poželi. Ona je kao ptica koja, stalno cvrkućući, čas leti iznad trave, čas se diže jureći nekog leptira, a čas se zaustavlja na vrhu drveta i odatle začikuje sve pticolovce da dođu i da je uhvate ili da je obore u svoje mreže.”

Portret je bio toliko sličan originalu da se sve oči okretoše prema Montaleovoj, koja je, gledajući slobodno i uzdignute glave, slušala g. de Sen-Enjana tako kao da je bila u pitanju ličnost njoj potpuno strana.

— Je li to sve, gospodine de Sen-Enjane? — upita princeza.

— O, Vaše kraljevsko visočanstvo, ova slika je samo skica i imalo bi da se kaže još mnogo stvari. Ali se ja plašim da ne zamorim strpljenje Vašeg visočanstva ili da ne povredim pastirkinu skromnost, i zato prelazim na njenu drugaricu Amarilis.

— Tako je, — reče Gospođa — pređite na Amarilis, gospodine de Sen-Enjane, a mi ćemo za vama.

— Amarilis je najstarija od sve tri; a ipak, — požuri se Sen-Enjan da doda — te velike godine ne dostižu ni broj dvadeset.

Obrve gospođice de Ton-Šarant, koje se behu nabrale u početku priče, otpustiše se uz laki osmeh.

— Visoka je, ima dugačku kosu koju obavija oko glave, kao što se to vidi na grčkim kipovima; hod joj je veličanstven a pokreti odmereni: zato pre liči na kakvu boginju nego običnu smrtnu ženu, a boginja na koju najviše liči, to je Dijana; sa tom jedinom razlikom što svirepa pastirka, ukravši jednog dana tobolac Ljubavi, dok je jadni Kupidon spavao pod jednim žbunom ruža, umesto da baca strele na stanovnike šume, nemilosrdno ih upućuje svim jadnim pastirima koji prolaze na domaku njenog luka i njenih očiju.

— O, nevaljala pastirka! — reče Gospođa — A zar se neće jednog dana ubosti jednom od tih strela koje tako nemilosrdno baca desno i levo?

— To je nada svih pastira uopšte — reče de Sen-Enjan.

— A naročito pastira Aminte, je li tako? — reče Gospođa.

— Pastir Aminta je tako stidljiv, — nastavi Sen-Enjan sa najskromnijim izrazom na licu — da iako se tome nada, to nikad niko nije saznao, jer on to krije u najdubljem delu svog srca.

Najlaskavije šaputanje proprati ovo ispovedanje pripovedačevo u vezi sa pastirom.

— A Galateja? — upita Gospođa — Nestrpljiva sam da vidim ruku koja bi bila toliko vešta da nastavi tu sliku tamo gde ju je Virtilije ostavio i da je dovrši pred našim očima.

— Gospođo,— reče Sen-Enjan — u poređenju sa velikim Virgilijem Marom, vaš ponizni sluga je vrlo bedan pesnik; pa ipak, ohrabren vašom naredbom, potrudiću se da to učinim što mogu bolje.

— Slušamo — reče Gospođa.

— Ona je bela kao mleko, — reče on — zlaćana kao klasje, a po vazduhu se širi miris njene plave kose. Čovek se pita da li to nije ona lepa Evropa u koju se zaljubio Jupiter, dok se igrala sa drugaricama po cvetnim livadama.

„Iz njenih očiju, plavih kao nebo u najlepše letnje dane, rasipa se blagi plamen; ako se namršti ili obori glavu, sunce se pokriva koprenom u znak žalosti.

„Kad se nasmeši, naprotiv, sva se priroda opet obraduje, i ptice zanemele za trenutak opet počinju da pevaju po granama drveća.”

— Ona naročito, — reče Sen-Enjan završavajući opisivanje — ona je dostojna da je ceo svet obožava; i ako se ikad njeno srce preda kome, srećan će biti taj smrtnik koga njena devičanska ljubav bude pretvorila u boga!

Gospođa, slušajući taj opis, koji je svako slušao kao i ona, zadovolji se da pokaže svoje odobravanje na najpoetičkijim mestima klimanjem glave; ali je bilo nemoguće reći da li je to odobravanje upućeno pripovedačevom daru ili sličnosti slike.

Iz toga proiziđe da, pošto Gospođa nije zapljeskala, niko se ne usudi da zapljeska, čak ni Gospodin, koji je u sebi došao do zaključka da se de Sen-Enjan isuviše zadržao na opisivanju pastirica, pošto je sa prilično malo reči opisao pastire.

Društvo je bilo kao sleđeno.

De Sen-Enjan, koji beše iscrpeo svoju retoriku i svoje kičice opisujući Galateju, i koji je mislio, posle povoljnog primanja njegovih ostalih reči, da će poslednjim požnjeti najveći uspeh, bio je još ledeniji nego kralj i celo ostalo društvo.

Nastade trenutak ćutanja koji prekide Gospođa.

— Pa, Sire, — upita ona — šta kaže Vaše veličanstvo o ovim slikama?

Kralj htede da pomogne de Sen-Enjanu, ali da se sam ne izloži nikakvoj opasnosti.

— Pa Amarilis je lepa, — reče on — tako se bar meni čini.

— A ja više volim Filis; — reče Gospodin — to je dobra devojka, ili tačnije da kažem dobra nimfa.

I svi se nasmejaše.

Ovoga puta pogledi su bili tako jasno upravljeni u nju, da Montale oseti kako joj jaki plamenovi žare lice.

— Dakle, — nastavi Gospođa — ove pastirice su govorile…

Ali de Sen-Enjan, pogođen u svome samoljublju, nije bio u stanju da izdrži napad svežih i odmornih snaga.

— Gospođo, — reče on — ove pastirke su jedna drugoj ispovedale svoje male naklonosti.

— Nastavite, nastavite, gospodine de Sen-Enjane, vi ste nepresušni izvor pastoralne poezije — reče Gospođa, sa ljubaznim osmehom koji malo ohrabri pripovedača.

— Govorile su da je ljubav opasnost, ali da je to smrt za srce kad nema ljubavi.

— Tako su zaključile?… — upita Gospođa.

— Tako da su zaključile da treba voleti.

— Vrlo dobro! A jesu li postavile kakve uslove?

— Samo uslov izbora — reče de Sen-Enjan. — Treba čak da dodam, to sad drijada govori, da je jedna od pastirica, Amarilis, čini mi se, bila potpuno protiv ljubavi a ipak se nije bunila suviše što je dopustila da joj dođe do srca slika izvesnog pastira.

— Aminte ili Tirsisa?

— Aminte, gospođo — reče skromno de Sen-Enjan. — Ali je odmah Galateja, blaga Galateja bistra pogleda, odgovorila da ni Aminta, ni Alfezibej, ni Titir, niti ijedan od najlepših pastira iz celog kraja ne bi mogli da budu poređeni sa Tirsisom, da Tirsis pomračuje sve ljude isto onako kao što se hrast izdiže iznad sveg drveća, kao što je krin najveličanstveniji od sveg cveća. Ona čak opisa Tirsisa tako da je Tirsis, koji je sve to slušao, morao stvarno da se oseti polaskan i pored sve svoje veličine. Tako su Amarilis i Galateja izdvojile od ostalih Tirsisa i Amintu. Tako su dva srca otkrila svoju tajnu u noćnoj tami i samoći šuma.

— Eto, Gospođo, — nastavi de Sen-Enjan — šta mi je ispričala drijada, koja zna sve što se događa po šupljim hrastovima i među busenovima trave; ona koja poznaje ljubav ptica, koja zna šta znače njihove pesme; ona koja razume govor vetra među granama i zujanje zlatnih i smaragdnih insekata u čašicama šumskih cvetova; ponavljam: ona mi je to kazala.

— I sad ste završili, je l' tako, gospodine de Sen-Enjane? — upita Gospođa i nasmeši se tako da kralj uzdrhta.

— Završio sam, gospođo; — odgovori de Sen-Enjan — i srećan sam ako sam mogao da razonodim Vaše visočanstvo za koji trenutak.

— Za koji vrlo kratak trenutak, — odgovori princeza — jer vi ste savršeno ispričali sve što znate; ali, dragi gospodine de Sen-Enjane, vaša je nesreća u tome što ste se obavestili samo kod jedne jedine drijade, je li tako?

— Jeste, gospođo; priznajem, samo kod jedne.

— Iz toga izlazi da ste prošli pored jedne najade koja je izgledala sasvim obično, a koja je o tome bila malo više obaveštena nego vaša drijada, dragi moj grofe.

— Najada? — ponoviše nekoliko glasova koji su slutili da će ova priča imati i nastavak.

— Nema sumnje: pored hrasta o kome ste govorili, i koji se zove kraljevski hrast… bar kako mi se čini, je li tako, gospodine de Sen-Enjane?

Sen-Enjan i kralj se pogledaše.

— Jeste, gospođo — odgovori de Sen-Enjan.

— Tu ima jedan lep mali izvor koji žubori po šljunku, usred nezaboravka i krasuljka.

— Čini mi se da je Gospođa u pravu — reče kralj, stalno zabrinut i pažljivo slušajući svaku reč svoje snahe.

— O, ima, ima, ja vam jemčim — reče Gospođa. — A evo vam i dokaz: najada koja vlada nad tim izvorom zaustavila me je u prolazu, mene koja vam ovo govorim.

— Vraga! — reče de Sen-Enjan.

— Da, — nastavi princeza — i to zato da bi ispričala mnoge stvari koje g. de Sen-Enjan nije uneo u svoju priču.

— O, pričajte nam to vi, — reče Gospodin — vi divno pričate.

Princeza se pokloni kad ču taj bračni kompliment.

— Ja nemam grofov pesnički dar i njegov talent da istaknem svaku sitnicu.

— Ipak vas zato nećemo slušati sa manje radoznalosti — reče kralj, koji je unapred osećao nešto neprijateljsko u priči svoje snahe.

— Uostalom, ja govorim — nastavi Gospođa — u ime te jadne male najade, koja je najdražesnije polubožanstvo koje sam ikad srela. Dakle, ona se toliko smejala dok mi je to pričala, da vas u ime one lekarske aksiome: „Smeh je zarazan” molim za dozvolu da se i sama malo nasmejem kad se setim njenih reči.

Kralj i de Sen-Enjan, koji videše kako se na mnogim licima pojavljuje početak veselosti slične onoj koju je Gospođa nagoveštavala, pogledaše se najzad i upitaše pogledima da li se ispod svega tog ne krije kakva mala zavera.

Ali Gospođa je bila čvrsto rešena da ih dobro namuči; i zato nastavi sa izrazom najbezazlenije nevinosti, to će reći sa svojim najopasnijim izrazom na licu:

— Dakle, prolazila sam tuda — reče ona — i kako sam svuda nailazila na mnogo rascvetanih cvetova, nije bilo sumnje da su Filis, Amarilis, Galateja i sve te vaše pastirke prošle tim putem pre mene.

Kralj se ujede za usnu. Priča je postajala sve opasnija.

— Moja mala najada — nastavi Gospođa — cvrkutala je svoju pesmicu u potočiću; kad sam videla kako mi priđe i dodirnu donji kraj moje haljine, i ne pade mi na pamet da je rđavo dočekam, i to utoliko pre, najzad, što jedno božanstvo, makar i drugog reda, vredi isto toliko koliko i kakva smrtna princeza. Dakle, oslovih najadu, i evo šta mi ona reče, smejući se gromoglasno:

„Zamislite samo, princezo…”

— Naravno, Sire, to najada govori.

Kralj klimnu glavom potvrdno; Gospođa nastavi:

— „Zamislite samo, princezo, da su obale moga potoka bile maločas svedoci jednog vrlo zanimljivog prizora. Dva radoznala pastira, radoznala do nesmotrenosti, dopustila su da ih na vrlo smešan način izigraju tri nimfe ili tri pastirke…” Molim vas da mi oprostite, ali se ne sećam više da li je rekla nimfe ili pastirke. Ali to i nije važno, zar ne? Produžimo, dakle.

Čuvši taj uvod, kralj vidno pocrvene, a de Sen-Enjan, izgubivši prisustvo duha, poče preplašeno da gleda razrogačenim očima.

— „Dva pastira” nastavi moja mala najada neprestano se smejući „išla su tragom one tri gospođice…” Ne, hoću da kažem one tri nimfe; oprostite, opet sam se prevarila: one tri pastirke. To nije uvek umesno, to može da smeta onoj za kojom se ide. Pozivam se na sve gospođe i gospođice ovde, i nijedna od njih neće tvrditi suprotno, u to sam ubeđena.

Kralj, vrlo zabrinut zbog onog što će slediti, potvrdi pokretom.

— „Ali,” nastavi najada „pastirke su videle Tirsisa i Amintu kako se prikradaju kroz šumu; i pošto im je mesečina pomagala, poznale su ih kroz drvorede…” Ah, vi se smejete! — prekide Gospođa pričanje — Čekajte, čekajte, to još nije sve.

Kralj preblede; de Sen-Enjan obrisa znoj sa čela.

Među ženama se začu prigušeno smejanje, prikriveni šapat.

— Pastirke, rekoh, videći nesmotrenost ovih pastira, sedoše ispod kraljevskog hrasta, i kad osetiše da su ove neoprezne uhode toliko blizu da ne mogu propustiti nijednu od njihovih reči, one im uputiše bezazleno, ne može biti bezazlenije, jednu zapaljivu izjavu koju sujeta, osećanje svojstveno svim ljudima pa čak i najsentimentalnijim pastirima, pretvori u reči koje su im bile slatke kao med.

Kod tih reči, koje ovaj skup nije mogao da sasluša bez smeha, kralj sevnu očima.

Što se tiče de Sen-Enjana, on obori glavu na grudi, i to je bio znak velikog jeda koji je osećao pod šibanjem ovog burnog smeha.

— O, — reče kralj uspravivši se celim telom — časne mi reči, ovo je svakako divna šala, i vi ste je, gospođo, ispričali isto tako divno; ali stvarno, stvarno: zar ste vi razumeli jezik najada?

— Pa i grof tvrdi da je razumeo jezik drijada — odvrati brzo Gospođa.

— Nema sumnje — reče kralj. — Ali vama je poznata grofova slabost da cilja na Akademiju, tako da je u tu svrhu naučio vrlo mnogo stvari koje vi, na sreću, ne znate, i zašto ne bi bilo moguće da se i jezik vodenih nimfi nalazi među onim stvarima koje vi niste izučili?

— Razumete, Sire, — odgovori Gospođa — za takve stvari čovek nema poverenja u samog sebe; žensko uho nije nepogrešno, rekao je sveti Avgustin; i zato sam htela da čujem i druga mišljenja sem svoga, i kako je moja najada u svome svojstvu boginje, poliglot… da li se to tako kaže, gospodine de Sen-Enjane?

— Da, gospođo — reče de Sent-Enjan, sav zbunjen.

— I — nastavi princeza — kako je moja najada, u svome svojstvu boginje, poliglot i kako mi je prvo govorila engleski, poplašila sam se, kao što vi kažete, da li sam dobro čula i pozvala gospođice de Montale, de Tone-Šarant i La Valijer i zamolila sam svoju najadu da mi na francuskom ponovi priču koju mi je već bila ispričala na engleskom.

— I ona je to učinila? — upita kralj.

— O, pa to je najljubaznije božanstvo koje postoji… Da, Sire, ona je to učinila. Tako da nije više moglo biti nikakve sumnje. Je li tako, gospođice? — reče princeza okrećući se prema levoj strani svoje pratnje — Zar najada nije govorila tako kao što ja pričam, i da li sam se ja ičim ogrešila o istinu?… Filis!… Oprostite, prevarila sam se… Gospođice Or de Montale, je li to istina?

— O, potpuno, gospođo! — izgovori jasno gospođica de Montale.

— Je li to istina, gospođice de Tone-Šarant?

— Sušta istina — odgovori Atenais isto tako čvrstim glasom, ali manje razumljivim.

— A vi, La Valijer? — upita Gospođa.

Jadna devojka je osećala na sebi kraljev vatreni pogled; ona se ne usudi da protivreči, ona se ne usudi da slaže; ona samo obori glavu u znak potvrđivanja.

Samo, ta glava se više ne podiže, zahvaćena hladnoćom koja je bila bolnija nego hladnoća koju donosi smrt.

To trostruko svedočenje porazi kralja. Što se tiče Sen-Enjana, on ne pokuša čak ni da prikrije svoje očajanje, i, ne znajući šta govori, stade mucati:

— Izvrsna šala! Odlično odigrano, gospođe pastirke!

— Pravedna kazna za radoznalost — reče kralj muklim glasom. — O, posle kažnjavanja Tirsisa i Aminte, ko će se usuditi da otkriva ono što se događa u srcima pastirica? Ja neću biti taj, svakako… A vi, gospodo?

— Ni ja! Ni ja! — povikaše dvorani u horu. Gospođa je likovala zbog ovog kraljevog jeda: naslađivala se, verujući da je njena priča bila ili da mora biti rasplet svega ovog.

Što se tiče Gospodina, koji se smejao ovoj dvostrukoj priči ne razumevajući ništa, on se okrete prema de Gišu i reče:

— Eh, grofe, ti ništa ne kažeš. Zar nemaš ništa da kažeš? Da slučajno ne žališ gospodu Tirsisa i Amintu?

— Ja ih žalim iz dubine duše — odgovori de Giš. — Jer, zaista, ljubav je tako prijatna varka da izgubiti je, ma koliko bila varka, to znači izgubiti više nego život. Ako su ova dva pastira, dakle, verovali da su voljeni, ako su zbog toga bili srećni, a umesto te sreće našli ne samo prazninu koja liči na smrt, već na ljubavno podsmevanje koje vredi koliko sto hiljada smrti… e pa lepo, kažem da su onda Tirsis i Aminta dva najnesrećnija čoveka koja poznajem.

— I u pravu ste, gospodine de Gišu; — reče kralj — jer, najzad, smrt je isuviše svirepa kazna za malo radoznalosti.

— To znači, dakle, da se priča moje najade nije dopala kralju? — upita Gospođa bezazleno.

— O, gospođo, treba da vas razuverim — reče Luj i uze princezu za ruku. — Vaša najada mi se dopala utoliko više što je bila istinoljubiva i što je njena priča potkrepljena svedočenjima koja se ne mogu odbaciti.

I ove reči padoše na La Valijerovu sa jednim pogledom koji niko, od Sokrata do Montenja, nije mogao sasvim tačno da odredi.

Taj pogled i te reči slomiše nesrećnu devojku, koja, naslonjena na rame Montaleove, kao da beše izgubila svest.

Kralj ustade. On ne primeti ovaj događaj, na koji, uostalom, niko ne obrati pažnju; i protivno svom običaju, jer se uvek dugo zadržava kod Gospođe, oprosti se i ode u svoje odaje.

Sen-Enjan pođe za njim, isto toliko očajan odlazeći koliko je bio radostan kad je dolazio.

Gospođica de Tone-Šarant, manje pristupačna uzbuđenjima nego La Valijer niti se uplaši niti se onesvesti.

A ipak, poslednji pogled de Sen-Enjana bio je na drugi način veličanstven nego poslednji kraljev pogled.

CXXXII

KRALjEVSKA PSIHOLOGIJA

Kralj uđe u svoje odaje brzim korakom. Možda je Luj XIV išao tako brzo da ne bi posrnuo. Za njim je ostajao neki trag tajanstvene tuge.

Ta veselost, koju svako beše primetio u njegovom držanju prilikom dolaska, i kojoj se svako obradovao, niko je ne beše probudio u njenom pravom smislu; ali je svako razumeo ovaj tako burni odlazak i ovo tako izmučeno lice, ili je bar mislio da ga lako može razumeti.

Gospođina nepromišljenost, njene šale malo grube za tako osetljivu prirodu, a naročito za prirodu jednog kralja; isuviše slobodno izjednačavanje ovog kralja sa običnim čovekom: to su razlozi kojima je ovo društvo objasnilo brzi i neočekivani odlazak Luja XIV.

Ni Gospođa, pronicljivija uostalom, ne vide ispočetka u tome ništa drugo. Bilo joj je dovoljno što je malo namučila sujetu onoga koji je, zaboravljajući tako svoje obaveze, kanda smatrao za dužnost da bez povoda prezre najplemenitije i najsjajnije ljubavne pobede.

Nije bilo bez izvesne važnosti za Gospođu, u sadašnjem stanju stvari, da pokaže kralju kako nije isto voleti jednu visoku ličnost i trčati za prolaznim ljubavima kao kakav kadet iz unutrašnjosti.

Pored jedne ovako velike ljubavi, čiju svemoć oseća i koja donekle spada u dvorske običaje i služi mu za razmetanje, kralj ne samo da se nije ogrešio o običaje, već je u njoj nalazio odmor, bezbednost, tajanstvenost i opšte poštovanje.

U spuštanju do običnih ljubavi, naprotiv, on je nailazio čak i kod svojih najnižih podanika na najgrublji podsmeh; on više nije bio onaj koji je nepogrešan i u koga se ne sme dirnuti. Sišavši u predele sitnih ljudskih nevolja, imao je da pretrpi i bure, koje one donose.

Jednom reči, pretvoriti kralja-boga u običnog smrtnog čoveka pogađajući ga u srce, ili bolje rečeno u lice, kao poslednjeg od njegovih podanika, to je značilo naneti težak udar gordosti ove plemenite krvi: lakše je bilo savladati Luja samoljubljem nego ljubavlju. Gospođa je mudro sračunala svoju osvetu i, kao što smo videli, osvetila se.

Ne treba ipak verovati da je Gospođa osećala one strasti srednjovekovnih junakinja i da je gledala stvari u njihovoj mračnoj boji; naprotiv, mlada, ljupka, duhovita, zaljubljena više iz ćudi, uobraženja ili sujete nego što je istinski volela, Gospođa je otpočinjala ono doba lakih i prolaznih zadovoljstava koje je obeležilo onih sto dvadeset godina koje su protekle između polovine XVII veka i treće četvrti XVIII veka.

Gospođa je videla, dakle, ili joj se činilo da vidi stvari onakve kakve one zaista jesu; ona je znala da se kralj, njen uzvišeni dever, prvi nasmejao jadnoj La Valijer, i da, prema njegovom običaju nije verovatno da bi ikad mogao obožavati ličnost kojoj se podsmehnuo, pa ma to bilo i nešto vrlo prolazno.

Uostalom, zar tu nije bila i sujeta, taj šaptač koji igra tako veliku ulogu u toj dramatičnoj komediji koja se zove ženin život? Zar sujeta nije govorila vrlo glasno, vrlo tiho, poluglasno, u svim mogućim tonovima, da se uistinu ona, princeza, mlada, lepa, bogata nikad ne može porediti sa jadnom La Valijer, isto tako mladom kao ona, to je istina, ali mnogo manje lepom i sasvim siromašnom? A tome se ne treba čuditi od Gospođine strane: zna se da su najjače prirode one koje sebi laskaju najviše kad vrše poređenja između sebe i drugih.

Možda će se neko upitati šta je htela Gospođa sa ovim tako znalački sračunatim napadom. Zašto je upotrebila toliko mnogo snage, ako ne da izbaci kralja iz jednog još čistog srca u kome je on hteo da se ugnezdi? Zar je Gospođi bilo potrebno da pridaje takvu važnost La Valijerovoj, ako se nje nije plašila?

Ne, Gospođa se nije plašila La Valijerove, kad se gleda sa one tačke sa koje istoričar, koji zna stvari, vidi budućnost, ili tačnije rečeno prošlost. Gospođa nije bila ni prorok ni proročica. Gospođa nije mogla koliko ni ma ko drugi da pročita šta piše u toj strašnoj i kobnoj knjizi budućnosti koja na svojim najskrivenijim stranama sadrži najozbiljnije događaje.

Ne, Gospođa je prosto-naprosto htela da kazni kralja što je želeo da joj zataji jednu stvar na čisto ženski način; ona je htela da mu dokaže jasno da, ako se on služi tim oružjem za napad, ona, žena od duha i dobre rase, ume svakako da nađe u skladištu svoje mašte oružje za odbranu koje može da odbije čak i udarce jednoga kralja.

A htela je, uostalom, da mu dokaže kako, u takvim ratovima, ne postoje više kraljevi, ili bar kako kraljevi, boreći se za svoj sopstveni račun kao obični ljudi, mogu doživeti da im kruna padne pri prvom sudaru; i najzad, ako se nadao da će ga odmah obožavati, pri samoj njegovoj pojavi, sve žene na dvoru, da je to ljudska uobraženost, suviše smela i uvredljiva za izvesne koji se nalaze iznad drugih, i da će pouka, pogađajući u pravi čas ovu kraljevsku glavu, suviše uzdignutu i suviše gordu, postići svoje dejstvo.

Eto kakva su morala biti Gospođina razmišljanja o kralju.

Događaj je ostajao izvan toga.

I tako, vidi se da je ona delovala na duh svojih počasnih dama i da je do sitnica pripremala komediju koja se tek beše odigrala.

Kralja je to sve silno zbunilo. Otkako je izmakao iz ruku g. Mazarena, prvi put je video kako se sa njim postupa kao sa čovekom.

Takva strogost da je dolazila od strane njegovih podanika, pružala bi mu priliku za otpor. Moć raste kad je u pitanju borba.

Ali napadati žene, podnositi njihove napade, biti izigran od palančanki koje su samo zato došle iz Bloa, to je bio vrhunac obeščašćenja za mladoga kralja punog sujete koju su mu ulivala istovremeno i njegova lična preimućstva i njegova kraljevska moć.

Ništa ne može da uradi, ni da prekoreva, ni da progoni, čak ni da se srdi.

Srditi se značilo bi priznati da je pogođen, kao Hamlet, zatupljenim oružjem, oružjam smešnoga.

Srditi se na žene! Kakvo poniženje! Naročito kad te žene imaju smeh kao oružje osvete!

O, da se, umesto da ostavi svu odgovornost ženama, neki dvoranin umešao u ovu intrigu, sa kakvim bi zadovoljstvom Luj XIV dočekao tu priliku da se koristi Bastiljom!

Ali i tu se kraljev gnev zaustavljao, odbačen rasuđivanjem.

Imati vojsku, tamnice, skoro božansku vlast, i svu tu svemoć staviti u službu jedne bedne osvete, to je bilo nedostojno ne samo kralja, nego čak i običnog čoveka.

Trebalo je dakle prosto-naprosto pomiriti se u tišini sa tom sramotom i pokazivati na licu istu blagost i istu pristojnost.

Trebalo je postupati sa Gospođom kao sa prijateljicom. Sa prijateljicom!… A zašto da ne?

Ili je Gospođa bila podstrekač ovog događaja, ili je događaj našao nju.

Ako je bila podstrekač, onda je to bilo vrlo hrabro od nje, ali zar najzad to nije bila njena prirodna uloga?

Ko je to nju našao u najnežnijim trenucima njenog medenog meseca, da bi joj govorio jezikom zaljubljenoga? Ko se usudio da proračunava mogućnosti brakolomstva, i više od toga — rodoskrnavljenja? Ko je taj koji je, zaklanjajući se svojom kraljevskom svevlašću, rekao toj mladoj ženi: „Ne plašite se ništa, volite kralja Francuske, on je iznad svih, i jedan pokret njegove ruke koja drži skiptar zaštitiće vas od svih, čak i od vaše griže savesti?”

Dakle, mlada žena je poslušala ovu kraljevsku reč, popustila je pred tim zavodničkim glasom, i sad kada je žrtvovala svoju čast, videla je kako joj se ta žrtva plaća neverstvom koje je utoliko ponižavajuće što je povod tome žena daleko niža od one koja je verovala da je voljena.

I tako, ako je Gospođa bila podstrekač događaja, Gospođa je bila u pravu.

Ako je, naprotiv, bila bez ikakvog udela u celom tom događaju, kakvog bi povoda imao kralj da bude ljut na nju?

Zar je trebalo, ili tačnije zar je mogla da ućutka izvesne palanačke jezike? Da li je trebalo, preteranom revnošću koja bi se rđavo protumačila, da suzbije, izlažući se opasnosti da je pojača, drskost ove tri devojčice?

Sva ova rasuđivanja bila su bolni ubodi u kraljev ponos; ali pošto bi o svemu tome dobro razmislio, to će reći pošto bi previo ranu, Luj XIV se čudio što oseća i druge bolove, potmule, nepodnošljive, nepoznate.

A to što se nije usuđivao da prizna sebi bilo je to što je te bolne udarce osećao u samom svom srcu.

I zaista, istoričar mora da prizna čitaocima, kao što je i kralj to priznavao samom sebi: srce mu je bilo zagolicano onom bezazlenom izjavom male La Valijer, i on je počeo da veruje u čistu ljubav, u ljubav prema čoveku, u ljubav koja je bez imalo koristoljublja; i njegova duša, mlada i naročito nevinija nego što je on pretpostavljao, jurnula je ususret toj drugoj duši koju su mu otkrile njene želje.

Najmanje prosta stvar u tako složenoj istoriji ljubavi jeste dvostruko ubrizgavanje ljubavi u dva srca: nema istovremenosti kao ni jednakosti; jedno voli skoro uvek pre drugog, kao što jedno skoro uvek prestaje da voli posle drugog. Što je gospođica de La Valijer pokazala više ljubavi, to ju je i kralj više osećao.

A to je baš bilo ono što je iznenađivalo kralja.

Jer je njemu bilo jasno da nijedna simpatična struja ne može da odvuče njegovo srce, pošto to priznanje nije bilo ljubav, pošto je to priznanje bilo samo uvreda učinjena čoveku a ne kralju, pošto je najzad to bila — a ta reč ga je naročito pekla kao usijano gvožđe — pošto je to najzad bila samo prevara.

I tako je ta devojčica kojoj je on mogao, kad bi hteo, da uskrati sve, lepotu, poreklo, duhovitost; ta devojčica koju je sama Gospođa izabrala baš zbog njene poniznosti, ne samo da je izazvala kralja, nego je i prezrela kralja, to će reći čoveka koji je, kao kakav azijski sultan, imao samo da pogleda, da pruži ruku, da baci maramicu.

I od sinoć je on toliko mislio na tu devojčicu da je mislio samo na nju, da je sanjao samo o njoj; od sinoć, njegova mašta je uživala u tome da ukrašava njenu sliku svim onim dražima koje ona nije imala; on koga je čekalo toliko poslova, koga je mamilo toliko žena, on je, od sinoć, posvećivao sve trenutke svog života, sve udare svog srca tom jedinom sanjarenju.

Zaista, to je bilo ili suviše ili suviše malo.

I kraljev gnev je bio toliki da je kralj zaboravio na sve drugo, pa i na to da je Sen-Enjan bio tu, i kraljev gnev se ispoljavao u najžešćim kletvama.

Istina, Sen-Enjan se beše zavukao u jedan ugao i iz njega gledao kako besni bura.

Njegovo razočarenje izgledalo mu je bedno u poređenju sa kraljevim gnevom.

Poredio je sa svojom malom sujetom ogromni ponos ovog uvređenog kralja, i, poznajući srce kraljeva uopšte, a srce moćnih posebno, pitao se da li se uskoro sav ovaj bes, koji još visi nad praznim prostorom, neće sručiti na njega, samim tim što su krivci bili drugi a on nevin.

I zaista, kralj se najednom zaustavi u svom bezumnom hodanju i gledajući oštro i gnevno de Sen-Enjana, uzviknu:

— I ti, Sen-Enjane?

De Sen-Enjan učini pokret koji je značio:

— Šta, Sire?

— Da, i ti si bio budala kao i ja, zar nije tako?

— Sire — promuca de Sen-Enjan.

— I ti si se uhvatio na tu prostačku šalu.

— Sire, — reče Sen-Enjan, koji poče da drhti svim udovima — neka se Vaše veličanstvo ne ljuti; ono zna da su žene nesavršena stvorenja koja postoje da nanose zlo; dakle, tražiti od njih da čine dobro, to bi značilo od njih tražiti nešto nemoguće.

Kralj, koji je osećao duboko poštovanje prema samome sebi, a koji je počinjao da stiče nad svojim strastima onu vlast koju je sačuvao do kraja života, oseti kako nije dostojno njega da pokazuje toliko žestine kad je u pitanju jedan tako beznačajan predmet.

— Ne, — reče on živo — ne, varaš se, Sen-Enjane, ja se ne ljutim. Ja se samo divim tome što smo izigrani sa toliko veštine i smelosti od strane te dve devojčice. Divim se naročito tome što smo, umesto da se poučimo, bili toliko ludi da se oslonimo na sopstvena srca.

— O, Sire, srce je organ koji treba svesti samo na njegove fizičke funkcije, ali kome treba oduzeti sve njegove moralne funkcije. Što se mene tiče, priznajem da, kad sam video kako je srce Vašeg veličanstva tako obuzeto tom malom…

— Obuzeto? Moje srce obuzeto? Moj mozak možda; ali što se tiče srca… ono je bilo…

I ovoga puta Luj primeti kako, da bi ispunio jednu prazninu, mora da otvori drugu.

— Uostalom, — dodade on — ja ništa ne prebacujem tom detetu. Znao sam da voli drugog.

— Vikonta de Braželona, da. O tome sam već obavestio Vaše veličanstvo.

— Nema sumnje. Ali ti nisi bio prvi. Grof de la Fer mi je pre toga već tražio ruku gospođice de La Valijer za svoga sina. E pa lepo, kad se on bude vratio iz Engleske, venčaću ih, pošto se vole.

— Zaista, u tome vidim svu velikodušnost jednoga kralja.

— Slušaj, Sen-Enjane, veruj mi, ne treba više da mislimo na takve stvari — reče Luj.

— Da, progutajmo uvredu, Sire — reče dvoranin, pomiren sa sudbinom.

— Uostalom, to će biti lako — reče kralj uzdišući.

— A pre svega, ja ću… — reče Sen-Enjan.

— Šta?

— Ja ću da napravim kakav lep epigram na račun onog trija. To ću nazvati: Najada i drijada; to će pričiniti zadovoljstvo Gospođi.

— Napravi, Sen-Enjane, napravi — prošaputa kralj. — Pročitaćeš mi te stihove, i to će me razonoditi. Ah, svejedno, svejedno, Sen-Enjane, — dodade kralj kao čovek koji s mukom diše, ovaj udar ipak traži natčovečansku snagu da bi se mogao podneti.

Dok je kralj izgovarao te reči, praveći se da sve to podnosi sa anđeoskim strpljenjem, jedan od lakeja na službi zagreba tiho na vrata sobe.

Sen-Enjan se ukloni iz poštovanja.

— Uđite — reče kralj.

Sluga odškrinu vrata.

— Šta hoćete? — upita Luj.

Sluga pokaza jedno pismo, savijeno u obliku trougla.

— Za Njegovo veličanstvo — reče on.

— Od koga?

— Ne znam; predao mi ga je jedan od oficira na službi.

Kralj dade znak, sluga prinese pismo.

Kralj se približi svećama, otvori pisamce, pročita potpis i uzviknu.

Sen-Enjan je osećao dovoljno poštovanja i nije gledao; ali iako nije gledao, on je video i čuo.

On pritrča.

Kralj dade slugi znak da iziđe.

— Oh, bože moj! — reče kralj, čitajući.

— Da Vašem veličanstvu nije pozlilo? — upita Sen-Enjan i raširi ruke.

— Nije, nije, Sen-Enjane; čitaj!

Sent-Enjan pogleda prvo u potpis.

— La Valijer! — uzviknu on — O, Sire!

— Čitaj! Čitaj!

I Sen-Ešan pročita:

Sire, oprostite mi što dosađujem, oprostite mi naročito što pismo nije onakvo kakvo bi trebalo da bude prema propisima; ali mi obično pisamce izgleda hitnije od pisma, i zato dozvoljavam sebi da uputim kratko pisamce Vašem veličanstvu.

Vratila sam se u sobu slomljena bolom i umorom, Sire, i preklinjem Vaše veličanstvo da mi učini milost i da me primi, kako bih mogla da kažem istinu svome kralju.

Lujza de La Valijer

— Pa? — upita kralj uzimajući pismo iz ruku Sen-Enjana, zapanjenog onim što je pročitao.

— Pa? — ponovi Sen-Enjan.

— Šta misliš o ovome?

— Baš ne znam.

— Ama, reci!

— Sire, biće da je mala čula kako grmi, pa se poplašila.

— Poplašila čega? — upita plemenito kralj.

— Pa to je jasno! Šta ćete, Sire! Vaše veličanstvo ima hiljadu razloga da se ljuti na vinovnicu ili vinovnice one rđave šale, a pamćenje Vašeg veličanstva, kad su u pitanju neprijatne stvari, večna je pretnja za onu koja je bila neoprezna.

— Sen-Enjane, ja ne vidim isto što i vi.

— Kralj mora videti bolje nego ja.

— E pa lepo, evo šta vidim u ovim redovima: bol, uzdržavanje, — i sad se naročito sećam izvesnih pojedinosti sa večerašnjeg prijema kod Gospođe… Jednom reči…

Kralj se zaustavi.

— Jednom reči,— prihvati Sen-Enjan — Vaše veličanstvo će da primi u audijenciju, to je najjasnije od svega.

— Učiniću nešto bolje, Sen-Enjane.

— Šta ćete učiniti, Sire?

— Uzmi svoj ogrtač.

— Ali, Sire…

— Znaš li gde je soba Gospođinih počasnih dama?

— Svakako.

— Znaš li način da se uđe u nju?

— O, to ne.

— Ali, ti moraš tamo poznavati nekog?

— Zaista, Vaše veličanstvo je izvor svih dobrih ideja.

— Dakle, poznaješ nekog?

— Da.

— Koga poznaješ? Da čujem.

— Poznajem izvesnog mladića koji je u najboljim odnosima sa jednom od dama.

— Počasnih?

— Da, Sire, počasnih.

— Sa gospođicom de Tone-Šarant? — upita Luj smejući se.

— Nažalost ne; sa Montale.

— Kako se zove?

— Malikorn.

— Dobro. Možeš li da se pouzdaš u njega?

— Mislim da mogu, Sire. On mora imati kakav ključ… I ako ga ima, kako sam mu ja već učinio uslugu… on će mi ga dati.

— Ne može biti bolje! Hajdemo.

— Pokoravam se zapovestima Vašeg veličanstva.

Kralj baci svoj ogrtač preko ramena Sen-Enjana, a uze njegov. Zatim obojica iziđoše u predsoblje.

CXXXIII

ŠTA NISU PREDVIDELE NI NAJADA NI DRIJADA

Sen-Enjan se zaustavi pred stepenicama koje su vodile na međusprat kod počasnih dama i na prvi sprat kod Gospođe.

Po jednom slugi, koji je tuda prolazio, on obavesti Malikorna, koji je još bio kod Gospodina.

Posle deset minuta, Malikorn stiže što je mogao brže i snalazeći se u pomrčini.

Kralj se izmače u najtamniji deo trema.

Sen-Enjan, naprotiv, priđe bliže.

Ali posle prvih reči kojima izjavi svoju želju, Malikorn ustuknu.

— O, o, — reče on — vi tražite od mene da vas uvedem kod počasnih dama?

— Da.

— Treba da vam je jasno da to ne mogu da uradim, ako ne znam u kome cilju to želite.

— Nažalost, dragi gospodine Malikorne, nije mi moguće da vam dam ma kakva objašnjenja; morate dakle da mi verujete kao prijatelju koji vas je juče izvukao iz neprilike i koji vas moli da danas izvučete vi njega.

— Ali, gospodine, ja sam vam rekao šta hoću; to što sam ja hteo, bilo je da ne spavam pod vedrim nebom, a svaki pošten čovek može da izrazi sličnu želju; dok vi ne priznajete ništa.

— Verujte mi, dragi gospodine Malikorne, — navali de Sen-Enjan — da bih vam sve objasnio, da mi je dopušteno da objasnim.

— Onda, dragi moj gospodine, nije mi moguće da vam dopustim da uđete kod gospođice de Montale.

— Zašto?

— Vi to znate bolje nego iko, pošto ste me sinoć zatekli kako joj se udvaram sedeći na jednom zidu; bilo bi to, priznaćete, zaista ljubazno od mene da se njoj udvaram a da vama otvaram vrata njene sobe.

— A ko vam kaže da ja tražim ključ zbog nje?

— Pa zbog čega, onda?

— Ona ne stanuje sama, kako mi se čini?

— Besumnje da ne.

— Ona stanuje sa gospođicom de La Valijer?

— Da; ali i i kod gospođice de La Valijer imate isto tako malo posla kao i kod gospođice de Montale, i postoje samo dva čoveka kojima bih dao ovaj ključ: i to su g. Braželon, kad bi me zamolio da mu ga dam, i kralj, kad bi mi naredio.

— Pa lepo, onda mi dajte taj ključ, gospodine, naređujem vam — reče kralj, izlazeći iz tame i razgrćući ogrtač. — Gospođica de Montale će sići ovamo, dok mi budemo kod gospođice de La Valijer: ona je, zaista, jedina koju želimo da vidimo.

— Kralj! — uzviknu Malikorn i pokloni se pred kraljem skoro do zemlje.

— Jeste, kralj, — reče Luj smešeći se — kralj koji vam je zahvalan i što ste se opirali i što ste popustili. Uspravite se, gospodine; učinite nam uslugu koju vam tražimo.

— Sire, pokoravam se vašoj zapovesti — reče Malikorn penjući se uz stepenice.

— Dovedite gospođicu de Montale — reče kralj — i nemojte joj ni spomenuti moju posetu.

Malikorn se pokloni i produži da se penje.

Ali kralj, razmislivši se brzo, pođe za njim, i to tako brzo da, iako je Malikorn već bio na polovini stepenica, stiže pred sobu u isto vreme kao i on.

I on vide, kroz vrata koja behu ostala odškrinuta iza Malikorna, La Valijerovu u jednoj naslonjači, a u drugom uglu Montaleovu koja se češljala, u sobnoj haljini, pred jednim velikim ogledalom, odakle je pregovarala sa Malikornom.

Kralj naglo otvori vrata i uđe.

Montale uzviknu kad ču da se otvaraju vrata i, poznavši kralja, pobeže.

A La Valijer, kad ga vide, uspravi se kao umrla veštački vraćena u život i opet pade u naslonjaču.

Kralj pođe polako prema njoj.

— Hteli ste da vas primim, gospođice, — reče on hladno — evo, spreman sam da vas slušam. Govorite.

Sen-Enjan, veran svojoj ulozi gluvog, slepog i nemog, ostade u udubljenju jednih vrata, gde sede na jednu klupicu koju mu slučaj beše kao namerno pripremio.

Zaklonjen ćilimom koji je pokrivao vrata, naslonjen na zid, on ču sve a niko ga ne vide, mireći se tako sa sudbinom da bude onaj dobri pas čuvar koji čeka i pazi a nikad ne smeta gospodaru.

La Valijer, poražena izgledom razgnevljenoga kralja, ustade i po drugi put i, ostajući u stavu poniznosti i preklinjanja, ona promuca:

— Sire, oprostite mi.

— Eh, gospođice, šta imam da vam oprostim? — upita Luj XIV.

— Sire, učinila sam jednu veliku grešku, više nego veliku grešku, veliki zločin.

— Vi?

— Sire, uvredila sam Vaše veličanstvo.

— Ni najmanje — odgovori Luj XIV.

— Sire, preklinjem vas, ne pokazujte prema meni tu strašnu ozbiljnost u kojoj se krije opravdani kraljev gnev. Osećam da sam vas uvredila, Sire; ali mi je potrebno da vam objasnim kako vas nisam uvredila zato što sam ja htela.

— Pre svega, gospođice, — reče kralj — kad ste me vi to uvredili? Ja ne vidim. Je li to bila kakva devojačka šala, kakva vrlo bezazlena šala? Pošalili ste se sa jednim lakovernim mladićem, i to je prirodno. Svaka žena na vašem mestu uradila bi to isto.

— Oh, Vaše veličanstvo me satire tim rečima.

— A zašto?

— Zato što šala ne bi bila bezazlena, da je potekla od mene.

— Dobro, gospođice, — reče kralj — je li to ono što ste hteli da mi kažete, kad ste tražili da vas primim?

I kralj skoro učini korak unazad.

Tada La Valijer, govoreći isprekidanim glasom, sa očima koje su bile suve od vrelih suza, pođe prema kralju:

— Vaše Veličanstvo je sve čulo?

— Šta sve?

— Sve ono što sam rekla pod kraljevskim hrastom.

— Nije mi promakla nijedna reč, gospođice.

— I zar je Vaše veličanstvo, kad me je čulo, moglo verovati da iskorišćujem njegovu lakovernost?

— Jeste, lakovernost, tako je, rekli ste pravu reč.

— A zar Vaše veličanstvo nije moglo posumnjati da jedna sirota devojka kao ja može neki put biti naterana da se potčini tuđoj volji?

— Oprostite, ali ja nikad neću moći da razumem da ona čija se volja izražavala tako slobodno pod kraljevskim hrastom može dopustiti do te mere da na nju utiče tuđa volja.

— O, postoji i pretnja, Sire!

— Pretnja?… Ko vam preti? Ko se usuđuje da vam preti?

— Oni koji imaju prava da to čine, Sire.

— Ja nikome ne priznajem pravo da preti u mojoj kraljevini.

— Oprostite mi, Sire, postoje čak i u blizini Vašeg veličanstva ličnosti na tako visokim položajima da mogu imati ili verovati da imaju pravo da upropaste devojku bez budućnosti, bez imetka, koja ima samo svoj dobar ugled.

— A kako da je upropaste?

— Time što će sramnim proterivanjem da izgubi taj ugled.

— O, gospođice, — reče kralj sa dubokom gorčinom u glasu — mnogo volim ljude koji se pravdaju ne optužujući druge.

— Sire!

— Jeste, i teško mi je, priznajem, što vidim kako se u jedno lako opravdanje, kao što bi moglo biti vaše, upliću preda mnom mnogi prekori i prebacivanja.

— Kojima vi ne verujete? — uzviknu La Valijer.

Kralj ne odgovori ništa.

— O, recite! — ponovi La Valijer sa žestinom.

— Žalim što moram to da vam priznam — odgovori kralj klanjajući se hladno.

Devojka glasno uzviknu i, udarajući ruke jednu o drugu, reče:

— I tako, vi mi ne verujete?

Kralj opet ne odgovori ništa.

Ovo ćutanje izmeni crte na licu gospođice La Valijer.

— I tako vi mislite da sam ja, ja, skovala tu smešnu i sramnu zaveru da se neoprezno igram sa Vašim veličanstvom?

— Eh, bože moj, to nije ni smešno ni sramno; to nije čak ni zavera; to je šala, manje ili više smešna, i to je sve.

— O, — prošaputa očajna devojka — kralj mi ne veruje, kralj neće da mi veruje.

— Ne, neću da vam verujem.

— Bože moj! Bože moj!

— Slušajte: šta je, zaista, prirodnije? Kralj me prati, sluša, vreba me; kralj hoće možda da se zabavlja na moj račun; hajde da se mi zabavljamo na njegov, i, kako je kralj čovek koji ima srca, počnimo sa srcem.

La Valijer pokri lice rukama i uguši grcanje. Kralj nastavi nemilosrdno: on se svetio na ovoj jadnoj žrtvi za sve što je prepatio:

— Pretpostavimo, dakle, da je tačna ona priča da je ja volim i da sam je izdvojio od drugih. Kralj je u isto vreme i tako bezazlen i tako ponosit, on će mi verovati, a mi ćemo onda pričati svuda tu kraljevu bezazlenost i smejaćemo se.

— O! — uzviknu La Valijer — To da mislite, to da mislite! Pa to je užasno!

— I — nastavi kralj — to nije sve. Ako taj gordi princ ozbiljno shvati šalu, ako bude toliko neoprezan da javno pokaže izvesnu radost, e pa on će biti ponižen pred celim dvorom; i to će, jednog dana, biti divna priča za mog ljubavnika, jedan deo miraza koji ću doneti svome mužu, taj događaj sa kraljem koga je izigrala jedna lukava devojka.

— Sire! — uzviknu La Valijer izbezumljeno — Ni reči više, preklinjem vas! Zar ne vidite da me ubijate?

— O, to je samo šala, — prošaputa kralj, koji ipak poče da se uzbuđuje.

La Valijer pade na kolena, tako naglo da se ču udar njenih kolena o parket.

Zatim, sklopivši ruke, reče:

— Sire, ipak mi je milija sramota od izdajstva.

— Šta to radite? — upita kralj, ali ne učini nijedan pokret da podigne devojku.

— Sire, kad vam budem žrtvovala svoju čast i svoj razum, možda ćete verovati u moju odanost. Priča koju ste čuli kod Gospođe i koju vam je Gospođa ispričala, laž je; ono što sam ja rekla pod velikim hrastom…

— Šta?

— To je samo istina.

— Gospođice! — uzviknu kralj.

— Sire! — uzviknu La Valijer, ponesena silinom svojih osećanja — Sire, i kad bih morala da umrem od sramote na ovom mestu gde su se ukorenila moja dva kolena, ponavljaću vam dok mi glas ne nestane: rekla sam da vas volim… pa dobro: ja vas volim!

— Vi?

— Ja vas volim, Sire, od onog dana kad sam vas videla, otkad je u Bloa, gde sam čamila, vaš kraljevski pogled pao na mene, svetao i oživljavajući; volim vas, Sire! To je zločin protiv veličanstva, znam, kad sirota devojka kao ja voli svog kralja i to mu kaže. Kaznite me zbog te smelosti, prezrite me zbog te neopreznosti; ali nemojte nikad reći, nemojte nikad misliti da sam vas ismevala, da sam vas izdala. Ja sam od roda koji je uvek bio veran kraljevstvu, Sire; i ja volim… ja volim svog kralja!… O, umirem!

I najednom, nemajući više snage, glasa, daha, ona pade kao pokošena, slična onom cvetu o kome govori Vergilije i koji je dodirnula kosa žeteoca.

Čuvši te reči i tu žarku molbu, kralj nije više sumnjao, nije se više ljutio; celo njegovo srce se beše otvorilo plamenom dahu ove ljubavi koja se služila tako plemenitim i tako smelim jezikom.

I zato, kad ču strasnu ispovest ove ljubavi, on oseti kako slabi, i pokri lice rukama.

Ali kad oseti kako se ruke gospođice La Valijer grčevito hvataju za njegove, kad blago stiskanje zaljubljene devojke dopre do njegove krvi, u njemu se razbukta strast i, obuhvatajući La Valijerovu oko struka, podiže je i pritište na grudi.

Ali ona, potpuno nemoćna, obori na njegovo rame svoju glavu bez svesti, pokazujući jedva znake života.

Tada se kralj poplaši i zovnu de Sen-Enjana.

De Sen-Enjan, koji je bio toliko obazriv da nije ni mrdnuo iz svog ugla, praveći se kao da briše suze, dotrča kad ču da ga kralj zove.

On pomože Luju da spusti devojku u jednu naslonjaču, poče je lupati po rukama, poprska je mirisnom vodom koja osvežava i neprestano joj ponavljaše:

— Gospođice, slušajte, gospođice, gotovo je, kralj vam veruje, kralj vam oprašta. O, o, o! Pazite se, suviše ćete uzbuditi kralja, gospođice. Njegovo veličanstvo je osetljivo, Njegovo veličanstvo je čovek koji ima srca. Ah, dovraga, gospođice, vidite samo kako je kralj bled!

I zaista, kralj beše vidno prebledeo.

Ali La Valijer se nije pokretala.

— Gospođice! Gospođice! — nastavljao je Sen-Enjan, dođite k sebi, molim vas, preklinjem vas, vreme je; pomislite samo jedno: ako kralju pozli, moraću da zovem lekara. Ah, šta da radim, bože moj! Gospođice, draga gospođice, dođite k sebi; napregnite se, brzo, brzo!

Teško je bilo pokazati više ubedljive rečitosti nego što je sad pokazivao de Sen-Enjan; ali nešto energičnije i snažnije od te rečitosti probudi La Valijerovu.

Kralj beše klekao pred nju i ljubio joj dlanove onim žarkim poljupcima koji su za ruke ono što poljubac u usta za lice. Ona najzad dođe k sebi, otvori čežnjivo oči i, sa pogledom koji se gasio, prošaputa:

— O, Sire!… Vaše veličanstvo mi je dakle oprostilo?

Kralj ne odgovori… Bio je isuviše uzbuđen.

Sen-Enjan pomisli da treba opet da se udalji… On beše primetio plamen koji je izbijao iz očiju njegovog veličanstva.

La Valijer ustade.

— A sada, Sire, — reče ona hrabro — sada kad sam se opravdala, nadam se bar u očima Vašeg veličanstva, dozvolite mi da se povučem u neki manastir. Tamo ću provesti ceo život blagosiljajući svog kralja, tamo ću umreti voleći boga koji mi je pružio jedan dan sreće.

— Ne, ne, — odgovori kralj — ne, vi ćete živeti ovde, blagosiljajući boga, ali voleći Luja, koji će vam pružiti život pun blaženstva, Luja koji vas voli, Luja koji vam se kune da je tako!

— O, Sire, Sire!…

Ta sumnja gospođice de La Valijer izmami iz kralja tako vrele poljupce, da Sen-Enjan pomisli da mu je dužnost da pređe s druge strane zavese na vratima.

Ali ovi poljupci, koje ona nije imala snage da odbije, počeše da raspaljuju devojku.

— O, Sire! — uzviknu ona tada — Nemojte dozvoliti da se pokajem što sam bila tako iskrena, jer to bi značilo dokazati mi da me Vaše veličanstvo još prezire.

— Gospođice, — reče najednom kralj i ustuknu sa puno poštovanja — ništa na svetu ne volim i ne poštujem više od vas, i ništa na mome dvoru, kunem vam se, neće biti toliko poštovano kao što ćete ubuduće biti vi; molim vas, dakle, da mi oprostite moju jarost, gospođice: ona je dolazila iz suviše velike ljubavi; ali mogu da vam dokažem da ću vas voleti još više, poštujući vas toliko koliko biste vi to mogli da želite.

Zatim joj se pokloni i uze joj ruku.

— Gospođice, — reče joj on — hoćete li mi učiniti čast da primite ovaj poljubac koji spupgtam na vašu ruku?

I kraljeve usne se spustiše sa poštovanjem i lako na devojčinu uzdrhtalu ruku.

— Ubuduće, — dodade Luj ustajući i ne skidajući pogled sa Lujze — ubuduće ste pod mojom zaštitom. Nemojte nikome govoriti o zlu koje sam vam naneo, oprostite drugima ono zlo koje su vam mogli učiniti. U budućnosti, bićete toliko iznad ovih da, ne ulivajući vam ni najmanje straha, neće u vama buditi čak ni sažaljenje.

I on je pozdravi pobožno, kao da izlazi iz hrama.

Zatim pozva de Sen-Enjana, koji se vrlo ponizno približi, i reče mu:

— Grofe, nadam se da će vam gospođica pokloniti malo prijateljstva u zamenu za ono koje ću ja uvek osećati prema njoj.

Sen-Enjan savi koleno pred Lujzom de La Valijer.

— Kakva radost za mene, — prošaputa on — ako mi gospođica ukaže takvu čast!

— Sad ću da vam pošaljem vašu drugaricu — reče kralj. — Zbogom, gospođice, ili ne, doviđenja: učinite mi tu milost da me ne zaboravite kad budete čitali svoju molitvu.

— O, Sire, — reče La Valijer — budite mirni: bog i vi ste u mome srcu.

Ove poslednje reči opiše kralja, i on, sav srećan, povuče Sen-Enjana prema stepenicama.

Gospođa nije predvidela ovakav rasplet, jer ni najada ni drijada nisu o njemu govorile.

CXXXIV

NOVI GENERAL JEZUITA

Dok su La Valijer i kralj u svom prvom priznanju mešali sve bolove prošlosti, svu sreću sadašnjosti i sve nade budućnosti, Fuke, vrativši se u svoj stan, to će reći u odeljenje koje mu je bilo određeno u zamku, razgovarao je sa Aramisom upravo o svemu onome na šta kralj nije mislio toga trenutka.

— Reći ćete mi, — poče Fuke, pošto je smestio svoga gosta u jednu naslonjaču a i sam seo pored njega — reći ćete mi, gospodine d'Erble, kako sad stoji ona stvar sa Bel-Ilom i da li ste primili kakve vesti?

— Gospodine vrhovni rukovaoče, — odgovori Aramis — na toj strani sve ide kako mi želimo; rashodi su pokriveni, ništa nije dalo da se naslute naše namere.

— A šta je sa garnizonima koje je kralj hteo tamo da namesti?

— Primio sam jutros vest da su stigli pre petnaest dana.

— I kako su postupali sa njima?

— Ne može biti bolje.

— A šta je bilo sa ranijim garnizonom?

— On se iskrcao u Sarzou i odmah se uputio u pravcu Kempera.

— A novi garnizonci?

— U ovom trenutku pripadaju nama.

— Jeste li sigurni da je tako kao što govorite, dragi moj episkope?

— Siguran sam, a videćete, uostalom, kako su stvari tekle.

— Ali vi znate da je baš Bel-Il najgori od svih garnizona.

— Znam, i upravljam se prema tome; nema slobodnog kretanja, nema saobraćaja, nema žena, nema kocke; jer to je velika beda, danas, — dodade Aramis sa jednim od onih osmeha koji su bili svojstveni samo njemu — videti kako mladi ljudi traže samo da se zabavljaju, i koliko, prema tome, naginju samo onome koji plaća zabave.

— A ako se budu zabavljali u Bel-Ilu?

— Ako im kralj pruži to zabavljanje, oni će voleti kralja; ako im kralj pruži dosadu a g. Fuke zabavu, voleće g. Fukea.

— A vi ste obavestili mog upravnika, da bi odmah po dolasku…

— Nisam: ostavili smo ih da im nedelju dana bude dosadno do mile volje; ali posle te nedelje dana oni su protestovali, tvrdeći da su se ranije oficiri zabavljali više od njih. Tada su im odgovorili da su raniji oficiri umeli da se sprijatelje sa g. Fukeom, i da se g. Fuke, smatrajući ih za prijatelje, i želeći im dobra, potrudio da im ne bude dosadno na njegovom imanju. Ali je upravnik odmah dodao da, iako ne zna unapred kakva će biti naređenje g. Fukea, on dovoljno poznaje svog gospodara da bi znao kako njega zanima svaki plemić u kraljevoj službi, i da će i za njih učiniti, mada ne poznaje novodošavše, isto ono što je činio i za ostale.

— Divno! I onda je delo sledilo obećanju, nadam se? Vi znate da ja želim da se nikad ništa ne obećava u moje ime, a da se ne ispuni.

— Onda su stavili oficirima na raspoloženje naše dve naoružane lađe i vaše konje; dali su im ključeve glavne zgrade; tako da oni sad idu u lov i šetaju se sa ono malo dama iz Bel-Ila i onima koje su mogli da pokupe po okolini, ne plašeći se morske bolesti.

— Ima ih mnogo u Sarzou i u Vanu, je li tako, Vaše preosveštenstvo?

— O, ima ih na celoj obali — odgovori mirno Aramis.

— A sad, šta je sa vojnicima?

— Sve u vezi jedno s drugim, znate; vojnici dobijaju vino, izvrsnu hranu i veliku platu.

— Vrlo dobro; tako da…

— Tako da možemo računati sa ovim garnizonom, koji je već bolji nego onaj drugi.

— Lepo.

— Iz toga proizlazi da će, ako bog bude dao da nam tako obnavljaju garnizonce bar svaka dva meseca, posle tri godine tuda proći čitava vojska, tako da umesto da imamo jedan puk za sebe, mi ćemo imati pedeset hiljada ljudi.

— Da, znao sam dobro — reče Fuke — da niko, gospodine d'Erble, nije tako dragocen i jedinstven prijatelj; ali u svemu tome — dodade on smejući se — zaboravljamo našeg prijatelja di Valona: šta je sa njim? Za ova tri dana koje sam proveo u Sen-Mandeu nisam ni na šta mislio, priznajem.

— O, ja ne zaboravljam, ne — nastavi Aramis. — Portos je u Sen-Mandeu, gde mu podmazuju sve zglobove, dobro ga hrane, napajaju vinom; ja sam mu odobrio da se šeta po malom parku, koji ste vi odredili samo za sebe; i on to iskorišćuje. Opet je počeo da hoda; vežba svoju snagu savijajući mlade brestove ili cepajući stare hrastove, kao što je činio Milon iz Krotona, i kako nema lavova u parku, verovatno je da ćemo ga zateći zdravog i čitavog. Naš Portos je valjan čovek.

— Da; ali dotle će mu biti dosadno.

— O, neće.

— Ispitivaće.

— Nikoga ne viđa.

— Ali ipak, on nešto čeka ili se nečemu nada?

— Ulio sam mu nadu koju ćemo ostvariti jednog dana, i on živi od toga.

— Koju?

— Da će biti predstavljen kralju.

— O, o! U kome svojstvu?

— Kao inženjer Bel-Ila, razume se.

— Je li to moguće?

— Istina je.

— Svakako; a zar sad ne bi bilo potrebno da se vrati u Bel-Il?

— To je neophodno; ja čak mislim da ga vratim što je moguće pre. Portos ume vrlo lepo da se predstavi; to je čovek čije slabosti znamo samo d'Artanjan, Atos i ja. Portos se nikad ne pokazuje kakav je; on je pun dostojanstva; pred oficirima će činiti utisak viteza iz doba krstaških ratova. Napiće sve oficire glavnog štaba ali se sam neće napiti i za svakog će biti predmet divljenja i simpatija; zatim, ako se dogodi da nam neko bude potreban da izvršimo kakvo naređenje, Portos je živo naređenje, i moraće uvek svi da urade onako kako on bude hteo.

— Onda, vratite ga.

— To je i moja namera, ali tek kroz nekoliko dana, jer moram vam nešto reći.

— Šta to?

— Nemam poverenja u d'Artanjana. Kao što ste mogli da primetite, on nije u Fontenblou, a d'Artanjan nikad nije odsutan ili besposlen tek onako. I zato sad kad su moji poslovi posvršavani, potrudiću se da doznam kojim se poslovima bavi d'Artanjan.

— Vi rekoste da su vaši poslovi posvršavani?

— Jeste.

— U tom slučaju ste vrlo srećni, i ja bih želeo da mogu to isto da kažem.

— Nadam se više niste zabrinuti?

— Bogami …

— Kralj vas sjajno prima.

— Da.

— I Kolber vas ostavlja na miru?

— Tako nešto.

— U tom slučaju, — reče Aramis sa onom doslednošću koja je činila njegovu snagu — u tom slučaju možemo da mislimo na ono što sam vam rekao u pogledu male.

— Koje male?

— Zar ste već zaboravili?

— Jesam.

— U pogledu La Valijer.

— Aha, tačno.

— Zar vam se ne dopada da zadobijete tu devojku?

— U jednom pogledu.

— U kom?

— U tom što mi je srce na drugoj strani i što ne osećam baš ništa za to dete.

— O, o, srce na drugoj strani, rekoste?

— Da.

— Vraga! Na to treba paziti.

— Zašto?

— Zato što bi bilo strašno da srce bude zauzeto, kad je čoveku kao što ste vi potrebno da gospodari potpuno svojom glavom.

— Imate pravo. I zato, vidite, na vaš prvi poziv ja sam sve ostavio. Ali vratimo se maloj. Kakvu korist vidite od toga ako se pozabavim njom?

— Evo. Kralj, kažu, oseća prolaznu ljubav prema toj maloj, bar kao što veruje.

— A vi koji znate sve, šta znate još?

— Znam da se kralj vrlo brzo izmenio; prekjuče je kralj sav goreo od ljubavi za Gospođom; pre nekoliko dana Gospodin se zbog toga žalio kraljici majci, bilo je bračnih svađa, materinskih karanja.

— Otkud znate sve to?

— Glavno je da znam.

— Pa onda?

— Pa onda, posle svih tih svađa i karanja, kralj nije više progovorio nijednu reč sa Njenim kraljevskim visočanstvom, niti obraća više pažnju na nju.

— Posle?

— Posle je počeo da posvećuje svu pažnju gospođici de La Valijer. Gospođica de La Valijer je Gospođina počasna dama. Znate li šta se u ljubavi naziva zaklon?

— Svakako.

— E pa gospođica de La Valijer je Gospođin zaklon. Iskoristite to stanje. Vama to nije potrebno. Ali, povređeno samoljublje učiniće pobedu lakšom; mala će znati za kraljevu i Gospođinu tajnu. Vi ne znate šta sve inteligentan čovek učini sa tajnom.

— Ali kako da dođem do nje?

— Zar me to pitate? — reče Aramis.

— Naravno, ja neću imati vremena da se bavim njom.

— Ona je siromašna, ona je skromna, vi ćete joj stvoriti dobar položaj: bilo da potčini kralja kao njegova ljubavnica, bilo da mu se približi samo kao poverenica, steći ćete u njoj novu pristalicu.

— Dobro — reče Fuke. — A šta ćemo učiniti u pogledu te male?

— Šta ste radili kad ste poželeli neku ženu, gospodine vrhovni rukovaoče?

— Pisao sam joj. Izjavljivao sam ljubav. Dodavao sam da joj nudim svoje usluge, i potpisao sam: Fuke.

— I nijedna nije odolela?

— Samo jedna — reče Fuke. — Ali pre četiri dana i ona je popustila kao i ostale.

— Hoćete li se potruditi da napišete? — reče Aramis Fukeu, pružajući mu pero.

Fuke uze pero.

— Diktirajte — reče on. — Glava mi je puna tolikim drugim stvarima da ne bih umeo da napišem ni dva reda.

— Dobro — reče Aramis. — Pišite.

I on izdiktira:

Gospođice, video sam vas, i vi se nećete nimalo čuditi tome što nalazim da ste lepi.

Ali vi ne možete, zato što nemate položaj dostojan vas, da životarite na dvoru.

Ljubav jednog uglednog čoveka, u slučaju da osećate malo slavoljublja, mogla bi da posluži i vašem duhu i vašim dražima.

Ja stavljam svoju ljubav pred vaše noge; ali kako ljubav, ma koliko bila smerna i povučena, može da dovede u nezgodan položaj predmet svog obožavanja, ne priliči ličnosti vaše vrednosti da se izloži toj opasnosti a da ne vidi nikakve koristi za svoju budućnost.

Ako pristanete da odgovorite na moju ljubav, moja ljubav će vam dokazati svoju zahvalnost time što će vas učiniti zauvek slobodnom i nezavisnom.

Pošto je to napisao, Fuke pogleda u Aramisa.

— Potpišite — reče ovaj.

— Je li to potrebno?

— Vaš potpis na ovom pismu vredi milion; vi to zaboravljate, dragi moj vrhovni rukovaoče.

Fuke potpisa.

— A sad, po kome ćete poslati ovo pismo? — upita Aramis.

— Po jednom odličnom slugi.

— Jeste li sigurni u njega?

— On je moj sluga za poverljive poslove.

— Vrlo dobro.

— Uostalom, mi na ovoj strani igramo jednu igru koja ne vredi tako mnogo.

— Kako to?

— Ako je tačno kao što vi kažete da mala čini te ljubazne usluge kralju i Gospođi, kralj će joj dati onoliko novca koliko ga ona bude poželela.

— Kralj, dakle, ima novca? — upita Aramis.

— Nego! Treba verovati da je tako, više mi ga ne traži.

— O, tražiće vam ga on opet, budite spokojni.

— Ima i nešto više od toga, verovao sam da će mi govoriti o toj svečanosti u Vou.

— Pa šta onda?

— Nije mi govorio.

— Govoriće vam.

— O, vi verujete da je kralj zaista nemilosrdan, dragi moj d'Erble.

— On ne.

— Mlad je; dakle, dobar.

— Mlad je; dakle slab ili zaljubljen. A g. Kolber drži u svojoj poganoj ruci njegovu slabost ili njegove strasti.

— Eto, vidite da ga se bojite.

— Ne poričem.

— Onda sam ja izgubljen.

— Kako to?

— Kod kralja sam bio jak samo pomoću novca.

— A posle?

— Upropašćen sam.

— Niste.

— Kako, nisam? Da vi ne znate moje poslove bolje nego ja.

— Možda.

— A ako ipak zatraži tu svečanost?

— Priredićete je.

— A gde je novac?

— Da li vam je kadgod nedostajao?

— O, da znate s kakvom mukom sam pribavio onaj poslednji.

— Idući vas neće stati ništa.

— A ko će mi ga dati?

— Ja.

— Vi ćete mi dati šest miliona?

— Jeste.

— Vi? šest miliona?

— Deset, ako bude potrebno.

— Zaista, dragi moj d'Erble, — reče Fuke — vaše poverenje me užasava više nego kraljev gnev.

— Tek štogod!

— A ko ste vi?

— Čini mi se da me poznajete.

— Nisam siguran; dakle, šta vi hoćete?

— Hoću na francuskom prestolu jednog kralja koji će biti odan g. Fukeu, a g. Fuke da bude odan meni.

— O, — uzviknu Fuke stežući mu ruku — što se tiče toga da li vam pripadam, ja vam zaista pripadam; ali verujte mi, moj dragi d'Erble, vi se zavaravate.

— U čemu?

— Nikad mi kralj neće biti odan.

— Nisam vam ni kazao da će vam kralj biti odan, kako mi se čini.

— Naprotiv, sad ste to kazali.

— Ja nisam kazao kralj. Rekao sam jedan kralj.

— Zar to nije isto?

— Naprotiv, vrlo je različito.

— Ne razumem.

— Razumećete. Pretpostavite da taj kralj bude neko drugi a ne Luj XIV.

— Neko drugi.

— Da, koji za sve ima da zahvali vama.

— Nemoguće!

— Čak i za presto.

— O, pa vi ste ludi! Nijedan drugi čovek sem kralja Luja XIV ne može da sedne na francuski presto, ja ne vidim nijednog, baš nijednog.

— Ja vidim jednog.

— Sem ako to nije Gospodin — reče Fuke gledajući u Aramisa zabrinuto — …Ali, Gospodin…

— Nije to Gospodin.

— Kako vi to mislite? Zar može da vladar ne bude od kraljevske krvi? Kako hoćete da vladar koji ne bi imao nikakvo pravo…

— Moj kralj, ili tačnije vaš kralj, biće sve što treba da bude, budite vi samo spokojni.

— Čuvajte se, čuvajte se, gospodine d'Erble, ja drhtim od vaših reči, hvata me vrtoglavica.

Aramis se nasmeši.

— Ne staju vas skupo drhtanje i vrtoglavica — odvrati on.

— O, opet vam kažem da me užasavate.

Aramis se nasmeši.

— Vi se smejete?— upita Fuke.

— Kad dođe taj dan i vi ćete se smejati kao ja; samo sad moram da se smejem sam.

— Budite jasniji.

— Kad dođe taj dan biću jasniji, ne bojte se. Vi ste isto tako malo sveti Petar kao što sam ja Isus, a ipak ću vam reći: „Doći će dan kad će ti se oči otvoriti.”

— O, — reče Fuke — kako bih voleo da verujem.

— Ne verujete, vi koga sam deset puta proveo preko ponora u koji biste, da ste bili sami, upali; ne verujete, vi koji ste se sa položaja državnog tužioca popeli na položaj vojnog intendanta, sa položaja vojnog intendanta do prvog ministra, vi koji sa položaja prvog ministra prelazite na položaj upravnika dvora. Ali ne, — reče on sa svojim večitim osmehom — ne, vi ne možete videti, i prema tome, ne možete ni verovati.

I Aramis ustade da se povuče.

— Još jednu reč samo, — reče Fuke — vi mi nikad niste tako govorili, nikad niste pokazali toliku samopouzdanost, ili bolje reći toliku smelost.

— Zato što čovek treba da sme da govori, pa da govori glasno.

— A zar vi to smete?

— Da.

— Znači od pre kratkog vremena?

— Od juče.

— O, gospodine d'Erble, čuvajte se, vi se igrate svojom bezbednošću postajući suviše smeli.

— Pa čovek može da bude smeo kad je moćan.

— A zar ste vi moćni?

— Ponudio sam vam deset miliona, nudim vam ih ponovo.

Sad se i Fuke podiže, sav zbunjen.

— Čekajte, — reče on — čekajte; govorili ste o tome kako ćete obarati kraljeve, kako ćete ih zameniti drugim kraljevima. Neka mi bog oprosti, ali, ako nisam lud, to ste maločas rekli.

— Niste vi ludi, i to sam maločas rekao.

— A zašto ste to rekli?

— Zato što se tako može govoriti o obaranju prestola i dovođenju novih kraljeva, kad se čovek nalazi iznad kraljeva i prestola… ovoga sveta.

— Pa to ste vi onda svemoćni? — uzviknu Fuke.

— To sam vam kazao i to vam ponavljam — odgovori Aramis zažarena pogleda i uzdrhtalih usana.

Fuke se baci u svoju naslonjaču i pokri lice rukama.

Aramis ga je gledao jedan trenutak onako kao što bi anđeo koji gospodari nad ljudskim sudbinama posmatrao običnog samrtnika.

— Zbogom, — reče on — spavajte mirno, i pošaljite svoje pismo gospođici La Valijer, sutra ćemo se videti je l' tako?

— Da, sutra; — reče Fuke, tresući glavom kao čovek kome se vraća svest — a kad ćemo se videti?

— Za vreme kraljeve šetnje, ako hoćete.

— Vrlo dobro.

I oni se rastadoše.

CXXXV

NEPOGODA

Sutradan osvanu sumorno i sivo jutro i, kako su svi znali da se kraljeva šetnja nalazi u kraljevskom programu, svako je budeći se dizao pogled prema nebu.

Iznad drveća je lebdela gusta i vrela para, koja se jedva izdizala na trideset stopa od zemlje, pod zracima sunca koje se moglo videti samo kroz koprenu teških i velikih oblaka.

Tog jutra nije bilo rose. Trava je bila suva, cveće sparušeno. Ptice su pevale uzdržanije nego obično u lišću tako nepomičnom kao da je bilo mrtvo. Oni čudni, nejasni i puni života šapati, koji kao da se rađaju i postoje samo kad sija sunce, ono disanje prirode koje neprestano odjekuje kroz sve te šumove, ništa od svega toga nije se čulo: nikad tišina nije bila tako velika.

Ta tuga neba iznenadi pogled mladoga kralja kad ovaj ustade i stade pored prozora.

Ali kako su sve zapovesti za šetnju već bile izdate, kako su bile izvršene sve pripreme, kako je, što je bilo još od presudnijeg značaja, Luj računao da će ta šetnja ispuniti obećanja koja je sebi davao u mašti, i da će, možemo slobodno reći, odgovoriti potrebama njegovog srca, kralj odluči bez ustezanja da stanje neba ne može nikako da utiče na sve to, da je šetnja odlučena i da će se, ma kakvo vreme bilo, i održati.

Uostalom, ima u izvesnim zemaljskim krajevima kojima je nebo naklonjeno časova kad bi se moglo poverovati da volja zemaljskog kralja ima uticaja na božansku volju. Avgust je imao Vergilija, koji je rekao: Nocte pluit tota, redeunt spectacula mane. Luj XIV je imao Boaloa, koji mu je rekao nešto sasvim drugo, i boga, koji se pokazivao prema njemu skoro isto tako ljubazan kao i Jupiter prema Avgustu.

Kao i obično, Luj je prvo išao na službu, ali mora se priznati, i u prisustvu Tvorca bio je malo rasejan sećanjem na biće koje je ovaj stvorio. Za vreme cele službe on je mnogo puta računao koliko ga minuta, a zatim sekundi, razdvajaju od onog blaženog trenutka kad će početi šetnja, to će reći od trenutka kad će Gospođa poći u šetnju sa svojim počasnim damama.

Ne treba naglašavati da niko u zamku nije znao za sastanak koji su tokom noći imali gospođica La Valijer i kralj. Brbljiva, kao obično, Montaleova bi ga možda raztlasila, ali je Montaleovoj, u ovoj prilici, Malikorn preporučio ćutanje, stavivši joj na usta katanac, u zajedničkom interesu.

Što se tiče Luja XIV, on je bio tako srećan da je skoro oprostio Gospođi što je sinoć bila malo pakosna. Zaista, on je imao pre da joj zahvali za to nego da se žali na nju. Da nije bilo te pakosti, ne bi dobio pismo od La Valijerove; da nije bilo tog pisma, ne bi bilo audijencije, a da nije bilo audijencije, on bi bio u neizvesnosti. Bilo je, dakle, isuviše cpeće u njegovom srcu da bi pomišljao na osvetu, bar u ovom času.

I zato, umesto da se namršti kad bude video svoju snahu, Luj reši da pokaže još više prijateljskih osećanja i da je još lepše dočeka nego obično.

Ali ipak pod jednim uslovom: pod uslovom da rano bude spremna za šetnju.

Eto na šta je Luj mislio za vreme službe, a zbog toga, to moramo reći, zaboravljao je one stvari na koje je morao da misli u svojstvu vrlo hrišćanskog kralja i najstarijeg sina crkve.

Ali bog je tako milosrdan kad su u pitanju pogreške mladosti; sve što je ljubav, čak i grešna ljubav, lako nalazi oproštaj u njegovim očinskim očima i, izlazeći iz crkve, Luj podiže pogled prema nebu i vide kroz pukotine u jednom oblaku deo onog azurnog ćilima koji gaze Gospodove noge.

On se vrati u zamak, i kako je šetnja bila određena tek za podne, a kako nije bilo više od deset sati, on poče vrlo marljivo da radi sa Kolberam i Lionom.

Ali kako je, ne prekidajući rad, Luj stalno koračao između stola i prozora, jer je ovaj prozor gledao na krilo zgrade u kome je bila Gospođa, on ugleda u dvorištu g. Fukea, oko koga su se dvorani, posle sinoćne milosti, vrteli više nego obično, i koji je, sa ljubaznim i srećnim osmehom na licu, dolazio na podvorenje kralju.

Ugledavši Fukea, kralj se i nehotice okrete prema Kolberu.

Kolber se smešio i izgledao isto tako pun blagosti i razdragane veselosti. Bio je tako srećan otkako je jedan od njegovih sekretara ušao i predao mu jednu lisnicu koju je on, ne otvarajući je, strpao u široki džep svog prsnika.

Ali kako u Kolberovoj radosti uvek ima nečeg kobnog, Luj između ta dva osmeha izabra Fukeov.

On dade znak vrhovnom rukovaocu da se popne; za tim se okrete prema Kolberu i Lionu i reče im:

— Dovršite ovaj rad i stavite ga na moj sto; čitaću ga kad mi glava bude odmorna.

I on iziđe.

Na kraljev znak, Fuke se brzo pope. Što se tiče Aramisa, koji ga je pratio, on se lagano povuče među obične dvorane i izgubi među njima. Kralj ga ne beše ni opazio.

Kralj i Fuke se susretoše na vrhu stepenica.

— Sire, — reče Fuke videći ljubazan prijem koji mu priređuje Luj — Sire, već nekoliko dana me Vaše veličanstvo usrećuje ne može biti više. Ne vlada više Francuskom jedan mlad kralj, već jedan mladi bog, bog zadovoljstva, sreće i ljubavi.

Kralj porumene. Ma koliko da je bio laskav, kompliment je bio i prilično neposredan.

Kralj odvede Fukea u jedan mali salon koji je razdvajao njegovu sobu za rad od njegove spavaće sobe.

— Znate li zašto sam vas zvao? — reče kralj sedajući na prozor, kako ne bi propustio ništa od onoga što se događa u vrtu prema kome je vodio drugi izlaz iz Gospođinog stana.

— Ne, Sire… Ali sam ubeđen da je to nešto što će me usrećiti, sudeći po prijatnom osmehu na licu Vašeg veličanstva.

— Ah, vi unapred donosite zaključak.

— Ne, Sire, gledam i vidim.

— Onda se varate.

— Ja, Sire?

— Jer sam vas zvao, naprotiv, da vas grdim.

— Mene, Sire?

— Da, i to vrlo ozbiljno.

— Uistinu, Vaše veličanstvo me plaši… a ipak čekam, pun poverenja u njegovu pravdu i njegovu dobrotu.

— Šta mi kažu, gospodine Fuke, vi spremate neku veliku svečanost u Vou?

Fuke se nasmeši kao bolesnik pri prvom naletu groznice na koju je zaboravio a koja se povraća.

— A mene ne zovete? — nastavi kralj.

— Sire, — odgovori Fuke — nisam više mislio na tu svečanost i tek juče jedan od mojih prijatelja (Fuke naglasi ove reči) podsetio me je na nju.

— Ali ja sam vas sinoć video i vi mi niste ništa govorili o njoj, gospodine Fuke.

— Sire, kako da se nadam da će Vaše veličanstvo napustiti te visoke regione u kojima živi i spustiti se dotle da počasti moj stan svojim kraljevskim prisustvom?

— To je samo izvinjenje, gospodine Fuke; vi mi niste ništa rekli o svojoj svečanosti.

— Nisam govorio o toj svečanosti, ponavljam, pre svega kralju, jer ništa nije bilo odlučeno u vezi sa njom, zatim zbog toga što sam se plašio odbijanja poziva.

— A zbog čega ste se plašili odbijanja, gospodine Fuke? Pazite se, ja sam čvrsto rešen da teram do kraja.

— Sire, zbog duboke želje da kralj prihvati moj poziv.

— Pa lepo, gospodine Fuke, ništa lakše nego da se sporazumemo. Vaša je želja da me pozovete na svoju svečanost, moja da dođem; pozovite me, i ja ću doći.

— Šta! Vaše veličanstvo će pristati? — prošaputa rukovalac.

— Stvarno, gospodine, — reče kralj smejući se — čini mi se da je ovo više nego da pristajem; čini mi se da se sam pozivam.

— Vaše veličanstvo me čini srećnijim nego ikad! — uzviknu Fuke — Ali ja sam prinuđen da ponovim ono što je g. de Lavjevil rekao vašem pretku Anriju IV: Domine, non sum dignus.⁸¹

— Moj odgovor na to, gospodine Fuke, glasi da ću ja, ako priredite svečanost, doći na nju, bio pozvan ili ne.

— O, hvala, hvala, kralju moj! — reče Fuke, podižući gordo glavu zbog tolike milosti, koja je po njegovom shvatanju, značila njegovu propast. — Ali, kako je Vaše veličanstvo obavešteno o tome?

— Pa to svi pričaju, gospodine Fuke, i govore čuda o vama i vašoj kući. Da li ćete se pogorditi, gospodine Fuke, što je kralj surevnjiv na vas?

— To će me učiniti najsrećnijim čovekom na svetu, Sire, pošto onog dana kada kralj bude surevnjiv na Vo, ja ću imati stvar koju ću dostojno moći da ponudim svome kralju.

— E pa, gospodine Fuke, pripremite svoju svečanost i otvorite širom sva vrata na svojoj kući.

— A vi, Sire, — reče Fuke — odredite dan.

— Kroz mesec dana od danas.

— Sire, ima li Vaše veličanstvo još kakvu želju?

— Ništa, gospodine vrhovni rukovaoče, sem da vas dotle vidim što vam je moguće češće kraj sebe.

— Sire, imam čast da budem za vreme šetnje sa Vašim veličanstvom.

— Vrlo dobro; ja izlazim, zaista, gospodine Fuke, a evo i gospođe odlaze na zborno mesto.

Posle tih reči, kralj se udalji od prozora sa žurbom, ne samo mladog čoveka nego i zaljubljenog mladog čoveka, i uze rukavice i štap koje mu je pružio njegov sobar.

Napolju se čulo tapkanje kola i kotrljanje točkova po pesku dvorišta.

Kralj siđe. U trenutku kad se on pojavi na spoljnim stepenicama, svi se zaustaviše. Kralj su uputi pravo prema mladoj kraljici. Kraljica majka, čija se bolest stalno pogoršavala, nije htela da iziđe.

Marija-Tereza se pope u kola sa Gospođom i upita kralja na koju stranu želi da pođu u šetnju.

Kralj, koji beše spazio La Valijer, još svu bledu od noćašnjih uzbuđenja, koja se pela u jedna kola sa tri svoje drugarice, odgovori kraljici da mu je svejedno i da će njemu biti dobro svuda gde ona bude bila.

Onda kraljica naredi da sluge na konjima krenu prema Apremonu.

Sluge pođoše napred.

Kralj uzjaha svog konja. Nekoliko minuta je pratio kola sa kraljicom i Gospođom, jašući pored vrata.

Nebo se beše skoro razvedrilo; pa ipak, nekakva prašljiva koprena, slična prljavom tankom platnu, širila se preko celog neba; sjajni atomi svetlucali su svuda tamo gde su se probijali sunčevi zraci.

Vrućina je bila nepodnošljiva.

Ali kako je izgledalo da kralj ne obraća pažnju na nebo, niko se nije uznemiravao, i šetnja je, prema kraljičinoj naredbi, vodila u pravcu Apremona.

Grupa dvorana žagorila je veselo, videlo se da se svaki trudi da zaboravi i da postigne na drugi zaborave sinoćna žučna raspravljanja.

Gospođa, naročito, bila je zanosna.

Zaista, videći kralja kraj vrata svojih kola, a kako nije pretpostavila da je on tu zbog kraljice, nadala se da joj se njen princ vratio.

Ali posle četvrt milje otprilike, kralj se nasmeši ljupko, pozdravi i okrete konja, puštajući da kraljičine kočije odu same, zatim propusti kola sa prvim počasnim damama, zatim sva ostala jedna za drugim, koja, videći da se on zaustavlja, htedoše i sama da se zaustave.

Ali kralj im dade rukom znak da produže.

Kad naiđoše kola sa gospođicom La Valijer, kralj im se približi.

Kralj pozdravi ove gospođice i htede da nastavi put jašući pored njih, kao što je jahao pored Gospođinih kola, kad se cela povorka najednom zaustavi.

To je bez sumnje kraljica, zabrinuta zbog kraljevog udaljavanja, naredila da se stane.

Sećamo se da je njoj bilo dato pravo da upravlja šetnjom.

Kralj naredi da je upitaju zašto je zaustavila kola i šta želi.

— Hoću da idem pešice — odgovori ona.

Nadala se, nema sumnje, da se kralj, koji je jašući pratio kola sa počasnim damama, neće usuditi da ove prati kad budu išle pešice.

Sad su bili usred šume.

Izgledalo je, zaista, da će šetnja biti lepa, lepa naročito za sanjalice ili zaljubljene.

Tri lepe aleje, dugačke, senovite i neravne, polazile su od malog raskršća na kome se behu zaustavili.

Te aleje, zelene od mahovine, zasvođene izreckanim lišćem, na kraju kojih se videlo vrlo malo parče neba kroz isprepleteno granje — eto kakav je bio izgled ovog mesta.

U dnu ovih aleja stalno su prolazili, pokazujući jasne znake zabrinutosti, preplašeni srndaći, koji su, pošto bi se za trenutak zaustavili nasred puta, bežali što mogu brže, prebacujući se jednim skokom u gustu šumu, gde su nestajali, dok je s vremena na vreme kakav zečji filozof, sedeći na stražnjici i češući njušku prednjim šapama, njuškao po vazduhu da bi proverio da li ovi ljudi koji se približuju i dolaze da ometaju njegova razmišljanja, njegove obede i njegove ljubavi ne vode sa sobom kakvog krivonogog psa ili ne nose pušku ispod ruke.

Celo društvo, uostalom, beše sišlo sa kola, videći kraljicu kako silazi.

Marija-Tereza uze ispod ruke jednu od svojih dama i, pošto je pogledala ispod oka u kralja, koji kao da ni najmanje ne primeti da je predmet kraljičine pažnje, uđe u šumu prvom stazom koja se otvori pred njom.

Dva lakeja išla su ispred njenog veličanstva, podižući grane ili sklanjajući u stranu trnje koje je preprečavalo put.

Izišavši iz kočija, Gospođa nađe pored sebe de Giša, koji se pokloni i stavi joj se na raspoloženje.

Gospodin, očaran svojim prekjučerašnjim kupanjem beše se izjasnio za reku i, rekavši de Gišu da može da bude slobodan, ostao u zamku sa vitezom de Lorenom i Manikanom.

Više nije osećao ni najmanju ljubomoru.

Tražili su ga, dakle, uzalud u povorci; ali kako je Gospodin bio vrlo osoben princ, koji je obično vrlo osrednje doprinosio opštem zadovoljstvu, njegova odsutnost je pre bila povod za zadovoljstvo nego za žaljenje.

Svako se ugleda na kraljicu i Gospođu, i svako poče da radi ono što je želeo, što su mu omogućavali slučaj ili njegov ukus.

Kralj, kao što smo rekli, beše ostao pored gospođice La Valijer i, sišavši s konja u trenutku kad su otvarali vrata od kola, on joj pruži ruku.

Montale i Tone-Šarant se odmah udaljiše, prva iz ličnih računa, druga iz pažnje.

Samo, između njih dve postojala je ta razlika što se jedna udaljila u nameri da bude prijatna kralju, a druga u nameri da mu bude neprijatna.

Za ovih poslednjih pola sata i vreme se beše izmenilo: cela ona koprena, kao odgurnuta nekim toplim vetrom, nagomilala se na zapadu; zatim, kao gurana suprotnom strujom, primicala se teško i polako.

Osećalo se približavanje nepogode; ali kako je kralj nije video, niko nije smatrao da ima prava da je vidi.

Šetnja, dakle, bi nastavljena; neki nespokojni duhovi dizali su samo s vremena na vreme oči prema nebu.

Drugi još plašljiviji, šetali su ne udaljujući se od kola, u koja su hteli da se sklone u slučaju nepogode.

Ali najveći deo povorke, videći kako kralj hrabro uđe u šumu sa gospođicom La Valijer, najveći deo povorke, rekosmo, pođe za kraljem.

Kad kralj to vide, on uze za ruku gospođicu La Valijer i odvuče je jednom sporednom stazom, kuda se niko ne usudi da pođe za njim.

CXXXVI

KIŠA

U tom trenutku, u istom pravcu kojim su bili pošli kralj i La Valijer, išla su ispod drveća, umesto da idu alejom, dva čoveka koja kao da se ni najmanje nisu brinuli u kakvom se stanju nalazi nebo.

Oni su išli pognutih glava, kao ljudi koji govore o ozbiljnim stvarima.

Oni ne behu videli ni de Giša, ni Gospođu, ni kralja, ni La Valijerovu.

Najednom, kroz vazduh prođe nešto kao neki plameni dah, a za njim se začu potmula i udaljena tutnjava.

— Aha, — reče jedan od njih i podiže glavu — evo nepogode. Vratimo se u kola, dragi moj d'Erble.

Aramis podiže pogled i stade ispitivati nebo.

— O, — reče on — još nije tako hitno.

I nastavi razgovor tamo gde ga bez sumnje beše prekinuo:

— Vi kažete, dakle, da je pismo koje smo napisali sinoć moralo do ovog časa stići onome kome je upućeno.

— U to ne može biti sumnje.

— Po kome ste ga poslali?

— Po svome poverljivom slugi, kao što sam imao čast da vam kažem.

— Da li je doneo odgovor?

— Nisam ga posle toga video; svakako je mala bila na službi kod Gospođe ili se oblačila u svojoj sobi, i on je morao da čeka. Došao je čas polaska i mi smo pošli. Prema tome, ne mogu da znam šta se tamo dogodilo.

— Jeste li videli kralja pre odlaska?

— Jesam.

— Kako vam je izgledao?

— Savršen ili bestidan, prema tome da li je bio iskren ili dvoličan.

— A vaša svečanost?

— Prirediću je kroz mesec dana.

— Da li se on sam pozvao?

— Sa upornošću u kojoj sam prepoznao Kolbera.

— To je dobro.

— Zar noć nije uništila vaša maštanja?

— O čemu?

— O pomoći koju možete da mi pružite u toj prilici.

— Ne, proveo sam noć u pisanju, i sva naređenja su izdata.

— Svečanost će stati nekoliko miliona, ne treba da se zavaravate.

— Daću vam šest. Za svaki slučaj, spremite sa svoje strane dva ili tri.

— Vi ste čudotvorac, dragi moj, d'Erble.

Aramis se nasmeši.

— Ali, — upita Fuke još malo zabrinut — pošto vi tako okrećete milione, zašto pre nekoliko dana niste iz svoga džepa dali pedeset hiljada franaka Bezmou?

— Zato što sam tada bio siromah kao Jov.

— A danas?

— Danas sam bogatiji od kralja.

— Vrlo dobro, — reče Fuke — ja se razumem u ljude. Znam da ste nesposobni da ne održite reč; neću da vam izmamljujem vašu tajnu, i zato ne govorimo više o tome.

U tom trenutku se opet začu potmula tutnjava koja se najednom pretvori u strahovit tresak.

— Oho, — reče Fuke — lepo sam vam govorio.

— Hajdemo, — reče Aramis — vratimo se u kola.

— Nećemo imati vremena, evo kiše.

Zaista, kao da se nebo beše otvorilo, jak pljusak najednom odjeknu po granama drveća.

— O, — reče Aramis — imamo vremena da stignemo do naših kola pre nego što kiša probije kroz lišće.

— Bolje će biti da se sklonimo u kakvu pećinu — reče Fuke.

—A zar ovde ima pećina? — upita Aramis.

— Ja znam za jednu koja se nalazi desetak koračaji odavde — reče Fuke smešeći se.

Zatim, snalazeći se, dodade:

— Da, tako je.

— Kako ste srećni što imate tako dobro pamćenje! — reče Aramis, smešeći se i on — Ali zar se ne plašite da vaš kočijaš, videći da se ne vraćate, ne pomisli da smo pošli natrag drugim putem i ne pođe za povorkom dvorskih kola?

— O, — reče Fuke — nema opasnosti; kad ja ostavim svog kočijaša i svoja kola na nekom mestu, jedino što može da ih otera odatle to je izričita kraljeva naredba, pa i onda to ne ide tako lako; uostalom, čini mi se da nismo jedini koji smo otišli ovako daleko. Čujem korake i glasove.

Govoreći to, Fuke se okrete i razmače štapom lišće koje je zaklanjalo put.

Aramis pogleda kroz otvor u isti mah kad i on.

— Jedna žena! — reče Aramis.

— Jedan čovek! — reče Fuke.

— La Valijer!

— Kralj!

— O, o, — reče Aramis — zar i kralj zna za vašu pećinu? To me ne bi čudilo, jer izgleda da se on dosta često nalazi sa nimfama iz Fontenbloa.

— Svejedno, — reče Fuke — hajdemo mi tamo; ako ne zna za nju, videćemo šta će sa njim biti; ako zna, kako ona ima dva otvora, dok on bude ulazio kroz jedan, mi ćemo izići kroz drugi.

— Je li to daleko? — upita Aramis — Evo, kiša se probija.

— Stigli smo.

Fuke razmače granje, i sad su mogli da vide među stenama jednu pukotinu potpuno zaklonjenu vresom i bršljanom.

Fuke pokaza put.

Aramis pođe za njim.

U trenutku kad su ulazili u pećinu, Aramis se okrete.

— Oho! — reče on — Evo ih gde ulaze u šumu, evo ih gde idu u ovom pravcu.

— Pa lepo, da im ustupimo mesto — reče Fuke smešeći se i povuče Aramisa za ogrtač. — Ali ja ne verujem da kralj zna za moju pećinu.

— Stvarno, — reče Aramis — oni traže, ali neko gusto drvo, i to je sve.

Aramis se nije varao, kralj je gledao uvis a ne oko sebe.

La Valijer ga je držala ispod ruke, a njegova šaka je bila položena preko njene. La Valijer se klizala po vlažnoj travi.

Luj pogleda još pažljivije oko sebe i, primetivši jedan ogroman hrast sa gustim lišćem, on povede La Valijer u zaklon ispod tog hrasta.

Jadno dete je gledalo unaokolo; izgledalo je i da se plaši da neko ne ide za njima i da to želi.

Kralj je dovede pod samo stablo drveta, pod čijim je gustim lišćem bilo tako suvo kao da u tom trenutku kiša nije padala u mlazevima. On stajaše pred njom gologlav.

Posle kratkog vremena, kapi kiše počeše da se cede između grana i padoše na čelo kralja, koji na to i ne obrati pažnju.

— O, Sire! — prošaputa La Valijer i dodirnu rukom kraljev šešir.

Ali kralj se pokloni i ne htede da ga stavi na glavu.

— Sad ili nikad treba da im ustupimo svoje mesto — reče Fuke Aramisu na uvo.

— Sad ili nikad treba da slušamo i da ne izgubimo nijednu reč — odgovori Aramis na uvo Fukeu.

I zaista, obojica ućutaše i kraljev glas je mogao da dopre do njih.

— O, bože moj, gospođice, — reče kralj — ja vidim, ili bolje reći pogađam vašu zabrinutost; verujte mi da iskreno žalim što sam vas udaljio od ostalog društva, i to da bih vas doveo do ovog mesta gde ćete imati da kisnete. Već ste mokri, možda vam je već i hladno.

— Nije, Sire.

— Ali ipak drhtite?

— Sire, to je zato što se plašim da ne protumače rđavo moje odsustvo u trenutku kad su svi ostali svakako već zajedno.

— Ja bih vam predložio da se vratimo u kola, gospođice; ali, stvarno, pogledajte i slušajte i recite da li je moguće pokušati to u ovom trenutku?

Zaista, grmelo je i kiša je lila kao iz kabla.

— Uostalom, — nastavi kralj — ne može biti nikakvog rđavog tumačenja. Zar se vi ne nalazite sa kraljem Francuske, to će reći sa prvim plemićem u kraljevini?

— Svakako, Sire, — odgovori La Valijer — i to je vrlo velika čast za mene; ja se ne plašim tih tumačenja zbog sebe.

— Pa zbog koga, onda?

— Zbog vas, Sire.

— Zbog mene, gospođice? — reče kralj i nasmeši se — Ja vas ne razumem.

— Zar je Vaše veličanstvo već zaboravilo šta se dogodilo sinoć kod Njenog kraljevskog visočanstva?

— O, zaboravimo to, molim vas, ili mi bar dozvolite da se toga sećam da bih vam još jednom zahvalio za vaše pismo i…

— Sire,— prekide ga La Valijer — evo gde prokišnjava a Vaše veličanstvo je bez šešira na glavi.

— Molim vas da mislimo samo na vas, gospođice.

— O, što se tiče mene, — reče La Valijer smešeći se — ja sam seljanka i navikla sam da trčim po livadama oko Loare i vrtovima u Bloa, ma kakvo vreme bilo. A što se tiče moga odela, — dodade ona gledajući svoju običnu haljinu od muslina — Vaše veličanstvo vidi da ništa naročito ne izlažem opasnosti.

— Zaista, gospođice, već više puta sam primetio da vi skoro sve dugujete samo sebi a ništa odelu. Vi niste kaćiperka, a za mene je to velika vrlina.

— Sire, nemojte misliti da sam bolja nego što sam i recite samo: Vi ne možete da budete kaćiperka.

— A zašto?

— Pa, — reče La Valijer smešeći se — zato što nisam bogata.

— Vi, dakle, priznajete da volite lepe stvari? — uzviknu živo kralj.

— Sire, za mene su lepe samo one stvari do kojih mogu da dođem. Sve što je nedostižno za mene…

— To vas ostavlja ravnodušnom?

— To je za mene strano, jer mi je zabranjeno.

— A ja, gospođice, — reče kralj — ja ne nalazim da vi na mome dvoru imate ono mesto koje zaslužujete. Svakako mi nisu dovoljno govorili o zaslugama vaše porodice. Moj stric je svirepo zanemario da uveća bogatstvo vaše kuće.

— O, ne, Sire! Njegovo kraljevsko visočanstvo, gospodin vojvoda od Orleana uvek je bio beskrajno dobar prema g. de Sen-Remiju, mome očuhu. Usluge su bile neznatne, i može se reći da smo bili plaćeni prema onome što smo učinili. Svako nema sreću da nađe prilike da slavno služi svome kralju. Ja ne sumnjam, naravno, da je za to bilo prilike, da revnost moje porodice ne bi bila isto toliko velika koliko i njene želje. Ali, nismo imali tu sreću.

— Dobro, gospođice, na kraljevima je da poprave sudbinu i ja ću biti vrlo radostan da, što je moguće pre, ispravim sve nepravde sudbine u pogledu vas.

— Ne, Sire! — uzviknu živo La Valijer — Molim vas da ostavite sve to u stanju u kome se nalazi.

— Šta, gospođice! Zar vi odbijate ono što moram, što hoću da učinim za vas?

— Meni je ispunjena želja, Sire, kad mi je ukazana ta čast da pripadam Gospođinoj kući.

— Ali, ako odbijate radi sebe same, primite to bar radi svojih.

— Sire, vaša tako plemenita namera me zasenjuje i plaši, jer ako budem učinila za svoju porodicu to što me vaša dobrota prisiljava da uradim, Vaše veličanstvo će stvoriti nama zavidljivce a sebi neprijatelje. Ostavite me, Sire, u mojoj osrednjosti, pustite da svim mojim osećanjima gospodari nepomućeno nekoristoljublje.

— O, kako je divno to što vi govorite! — reče kralj.

— To je istina; — reče Aramis na uvo Fukeu — on na tako što nije naviknut.

— Ali, — odgovori Fuke — ako i ja dobijem isti odgovor na svoje pismo?

— Ne sudimo unapred i sačekajmo kraj — reče Aramis.

— A zatim, dragi gospodine d'Erble, — dodade vrhovni rukovalac, koji je bio malo sklon da veruje u sve to što je govorila La Valijer — pokazati se nekoristoljubiv kad su u pitanju kraljevi, to je samo vrlo vešt račun.

— I ja sam to isto mislio ovog trenutka — reče Aramis. — Čujmo šta će još reći.

Kralj se približi La Valijerovoj i, kako je kiša prolazila između lišća hrasta, on stavi svoj šešir iznad devojčine glave.

Devojka podiže svoje lepe plave oči prema tom kraljevskom šeširu koji ju je zaštićavao i zatrese glavom uzdišući.

— O, bože moj! — reče kralj — Kakva li to tužna misao dopire do vašeg srca, kad ga ja štitim svojim kao bedemom?

— Kazaću vam, Sire. Ja sam već dotakla to pitanje, o kome tako teško može da raspravlja devojka mojih godina, ali Vaše veličanstvo mi je naredilo da ćutim. Sire, Vaše veličanstvo ne pripada sebi; Sire, Vaše veličanstvo je oženjeno; svako osećanje koje bi udaljilo Vaše veličanstvo od kraljice, nagoneći Vaše veličanstvo da se pozabavi mojom ličnošću, bilo bi za kraljicu izvor dubokog bola.

Kralj pokuša da prekine devojku, ali ona učini jedan pokret pun preklinjanja i nastavi:

— Kraljica voli Vaše veličanstvo sa nežnošću koja je razumljiva, kraljica prati Vaše veličanstvo pri svakom koraku koji je udaljava od nje. Pošto je imala sreću da naiđe na takvog supruga, ona sa suznim očima preklinje nebo da joj ga sačuva, i ona je ljubomorna zbog i najmanjeg skretanja vašeg srca.

Kralj opet htede nešto da kaže, ali ga La Valijer i ovoga puta zaustavi.

— Zar to ne bi bilo vrlo grešno delo, — reče mu ona — kad bi, videći tu tako jaku i tako plemenitu ljubav, Vaše veličanstvo davalo kraljici povod da bude ljubomorna? O, oprostite mi te reči, Sire. O, bože moj, ja dobro znam da je nemoguće, ili tačnije rečeno da bi moralo da bude nemoguće, da najveća kraljica sveta bude ljubomorna na tako jadnu devojku kao što sam ja. Ali ta kraljica je žena, i kao kod svake žene, njeno srce može da oseti sumnje, koje bi rđavi ljudi potpirivali. Tako vam neba, Sire, ne mislite više na mene, ja to ne zaslužujem.

— O, gospođice! — uzviknu kralj — Vi i ne slutite da govoreći tako pretvarate moje poštovanje u divljenje.

— Sire, vi tumačite moje reči onako kako one ne glase; ja vam se činim bolja nego što sam; ja sam za vas plemenitija nego što me je bog stvorio. Smilujte se na mene, Sire, jer kad ne bih verovala da je kralj najplemenitiji čovek u svojoj kraljevini, pomislila bih da hoće da mi se podsmeva.

— O, svakako se nećete plašiti da je tako, u to sam uveren — uzviknu Luj.

— Sire, bila bih prinuđena da u to verujem, kad bi kralj nastavio da mi govori tako kao što sad čini.

— Ja sam dakle vrlo nesrećan princ, — reče kralj sa tugom u kojoj nije bilo ničeg izveštačenog — najnesrećniji princ u celom hrišćanskom svetu, pošto nisam uspeo da mojim rečima veruje ličnost koju volim najviše na svetu, i koja mi kida srce time što neće da veruje u moju ljubav.

— O, Sire! — uzviknu La Valijer, udaljujući blago kralja koji se još više beše primakao — Čini mi se da se nepogoda stišala i da kiša više ne pada.

Ali u istom trenutku kad je jadno dete, da bi pobeglo od svog srca koje se, bez sumnje, isuviše slagalo sa kraljevim, izgovaralo ove reči, nepogoda reši da je utera u laž: jedna plavičasta munja osvetli šumu čudnom svetlošću i tresak groma, sličan artiljerijskom pucnju, prolomi se nad glavama dvoje mladih ljudi, kao da je visina hrasta koji ih je štitio izazvala grom.

Devojka se ne mogaše uzdržati da ne vrisne od užasa.

Kralj je jednom rukom privuče na svoje srce a drugu raširi iznad njene glave, kao da je hteo da je zaštiti od groma.

Nastade trenutak ćutanja koji ova grupa, divna kao sve što je mlado i zaljubljeno, provede nepomična, dok su je Fuke i Aramis posmatrali, isto tako nepomični kao kralj i La Valijer.

— O, Sire, Sire! — prošaputa La Valijer — Jeste li čuli?

I ona obori glavu na njegovo rame.

— Da, — reče kralj — sad vidite da nepogoda nije prošla.

— Sire, ovo je opomena.

Kralj se nasmeši.

— Sire, to je glas božji koji preti.

— Pa lepo, — reče kralj — ja stvarno primam taj udar groma kao opomenu, pa čak i kao pretnju, ako se za pet minuta ponovi sa istom snagom i jednakom žestinom; ali ako se ne dogodi ništa, dozvolite mi da mislim kako je nepogoda samo nepogoda, i ništa drugo.

U isto vreme kralj podiže glavu, kao da ispituje nebo.

Ali kao da je nebo bilo Lujev saučesnik, za ovih pet minuta tišine, koji su sledili tresku od čega su se preplašili dvoje ljubavnika, ne ču se nikakva nova grmljavina, a kad se grom ponovi, to se dogodi u daljini, kao da je za tih pet minuta nepogoda, bežeći, prešla deset milja, šibana krilima vetra.

— Pa, Lujza, — reče kralj tiho — hoćete li još da mi pretite nebeskim gnevom? A pošgo ste hteli da taj grom bude predskazivanje, da li još mislite da je to u najmanju ruku predskazivanje neke nesreće?

Devojka podiže glavu; kiša beše probila svod od lišća i voda je curila niz kraljevo lice.

— O, Sire, Sire! — reče ona sa naglaskom neodoljive zebnje, koji dirnu kralja do dna srca — Zbog mene — prošaputa ona — kralj stoji gologlav i izložen kiši. Pa ko sam ja?

— Vi ste, kao što vidite, božanstvo koje nateruje nepogodu u bekstvo, boginja koja opet dovodi lepo vreme.

I zaista, jedan zrak sunca, probijajući se kroz šumu osvetljavao je kišne kapi koje su klizile preko lišća ili padale između njega, blistajući se kao dijamanti.

— Sire, — reče La Valijer skoro pobeđena, ali čineći i poslednji pokušaj — Sire, pomislite još jednom na bolove koje će Vaše veličanstvo imati da pretrpi zbog mene. U ovom trenutku, bože moj, vas traže, vas zovu. Kraljica mora biti zabrinuta, pa Gospođa, o, Gospođa!… — uzviknu devojka sa osećanjem koje je ličilo na užas.

To ime je delovalo na kralja; on uzdrhta i pusti La Valijerovu, koju je dotle držao zagrljenu.

Zatim pođe u pravcu puta, da pogleda, i vrati se skoro zabrinut.

— Gospođa, rekoste? — upita kralj.

— Da, Gospođa; Gospođa koja je isto tako ljubomorna — reče La Valijer dubokim glasom.

I njene oči, tako bojažljive, tako čedno plašljive, usudiše se za trenutak da pogledom pitaju kralja.

— Ali, — nastavi Luj savlađujući se — Gospođa, čini mi se, nema nikakav povod da bude ljubomorna zbog mene, Gospođa nema nikakvo pravo…

— Nažalost! — prošaputa La Valijer.

— O, gospođice, — reče kralj skoro prekornim glasom — da niste i vi od onih koji misle da sestra ima prava da bude ljubomorna na brata?

— Sire, nije moje da proničem tajne Vašeg veličanstva.

— O, vi o tome mislite kao i ostali! — uzviknu kralj.

— Ja mislim da je Gospođa ljubomorna, jeste, Sire — odgovori odlučno La Valijer.

— Bože! — reče kralj zabrinuto — Da vi to niste primetili po tome kako se ponaša prema vama? Da li, u njenom ponašanju nije bilo nečeg rđavog što biste mogli da pripišete toj ljubomori?

— Ni najmanje, Sire; ja predstavljam toliko malo, ja!

— O, kad bi bilo tako, onda!… — uzviknu Luj sa neobičnom žestinom.

— Sire, — prekide ga devojka — kiša ne pada više; neko ide, neko ide, čini mi se.

I zaboravljajući dvorsku etiketu, ona uhvati kralja za ruku.

— Pa šta, gospođice, — odvrati kralj — pustimo ih neka dođu. Ko bi se smeo usuditi da prigovori što sam pravio društvo gospođici de La Valijer?

— Smilujte se, Sire; svima će biti čudno što ste toliko iskisli, što ste se žrtvovali radi mene.

— Ja sam samo izvršio svoju plemićku dužnost — reče Luj — i neka se dobro čuva onaj koji ne bi izvršio svoju i tako kritikovao držanje svoga kralja!

U tom trenutku videše kako se na aleji pojaviše nekoliko užurbanih i radoznalih lica, koja kao da su nešto tražila, i koja, spazivši kralja i La Valijer, kao da nađoše to što su tražili.

To su bili ljudi koje su poslale kraljica i Gospođa; oni skidoše šešire, pokazujući na taj način da su videli njegovo veličanstvo.

Ali Luj, ma kolika da je bila zbunjenost Lujze La Valijer, ne promeni svoje držanje, puno poštovanja i nežnosti.

Zatim, kad se svi dvorani behu okupili u aleji, kad su svi mogli da vide sa koliko se poštovanja ponašao prema devojci, ostavši pred njom gologlav i na nogama za vreme nepogode, kralj joj ponudi ruku, odvede je do ovih koji su čekali, odgovori glavom na pozdrave koji su mu bili upućeni i, stalno sa šeširom u ruci, otprati je do njenih kola.

A kako je kiša i dalje padala, poslednji pozdrav nepogode koja se udaljavala, ostale dame, koje nisu mogle pre kralja da se popnu u kola, bez ogrtača i kaputića stajale su na toj kiši od koje je kralj svojim šeširom, koliko je to bilo u njegovoj moći, štitio najsmerniju od svih njih.

Kao svi ostali, i kraljica i Gospođa morale su da primete ovu kraljevu preteranu pažnju; Gospođa se toliko zaboravi da gurnu kraljicu laktom i reče joj:

— Gledajte, ama gledajte!

Kraljica zatvori oči, kao da je osećala nesvesticu. Ona prinese ruku licu i pope se u kola.

Gospođa se pope posle nje.

Kralj uzjaha svog konja i, ne zadržavajući se naročito pored nijednih kola, vrati se u Fontenblo; dizgine su ležale na vratu njegovog konja, a on je bio utonuo u duboke misli.

Kad se cela ta gomila beše udaljila, kad su čuli kako iščezava topot konja i lupa kola, kad su najzad bili sigurni da niko ne može da ih vidi, Aramis i Fuke iziđoše iz pećine.

Zatim, ćuteći, obojica stigoše do aleje.

Aramis dobro pregleda sav prostor koji se pružao ispred i iza njega, a isto tako i gustu šumu, pa kad se uveri da je sve pusto, on reče:

— Gospodine Fuke, treba po svaku cenu da dobijete natrag pismo koje ste poslali La Valijerovoj.

— To će biti lako — reče Fuke — ako ga sluga nije predao.

— Treba da to bude moguće u svakom slučaju, da li me razumete?

— Da, kralj voli tu devojku, je li tako?

— Mnogo, a što je još gore, i ta devojka ludo voli kralja.

— Što će reći da treba da promenimo taktiku, je li tako?

— Nema sumnje; nemate vremena za gubljenje. Treba da odete La Valijerovoj i, ne misleći više na to da postanete njen ljubavnik, što je nemoguće, da joj izjavite da ste njen najodaniji prijatelj i najverniji sluga.

— Tako ću i učiniti — odgovori Fuke — i to mi neće biti neprijatno. Ovo dete mi izgleda vrlo velikodušno.

— Ili vešto; — reče Aramis — ali to je onda razlog više.

Zatim dodade posle kraćeg ćutanja:

— Ili se ja varam, ili će ova devojčica biti kraljeva velika ljubav. Hajdemo u kola, pa što brže možemo u zamak!

CXXXVII

TOBIJA

Protekla su dva sata otkako su kočije vrhovnog rukovaoca, po Aramisovoj naredbi, pošla i ponela ih obojicu u pravcu Fontenbloa brzinom oblaka koji su jurili preko neba pod poslednjim dahom bure, a La Valijer je bila u svojoj sobi, u običnoj domaćoj haljini od muslina, i dovršavala užinu sedeći za jednim mramornim stočićem.

Najednom se vrata otvoriše i jedan sobar je obavesti da g. Fuke moli za dopuštenje da je poseti.

Ona mu zatraži da joj to ponovi; jadno dete je znalo g. Fukea samo po imenu i nije moglo da pogodi kakve bi ono imalo veze sa vrhovnim rukovaocem finansija.

Međutim, kako se moglo dogoditi da on dolazi od strane kralja, a posle razgovora koji smo izneli to je moglo biti vrlo moguće, ona baci jedan pogled na svoje ogledalo, razvuče već ionako duge kovrdže svoje kose i naredi da ga uvedu.

La Valijer je morala da oseća izvestan nemir. Poseta vrhovnog rukovaoca nije običan događaj u životu žena sa dvora. Fuke, toliko čuven zbog svoje plemenitosti, ljubaznosti i nežnosgi prema ženama, primao je više poziva nego što je tražio audijencija.

U mnogim kućama, prisustvo vrhovnog rukovaoca značilo je bogatstvo. U mnogim srcima značilo je ljubav.

Fuke uđe sa puno poštovanja u sobu gospođice La Valijer i pokloni se sa onom ljupkošću koja je bila izrazito obeležje uglednih ljudi toga veka, a koje mi više ne shvatamo, čak ni na portretima iz tog vremena, na kojima je slikar pokušao da oživi te ljude.

La Valijer odgovori dubokim poklonom na svečani pozdrav i ponudi ga da sedne.

Ali Fuke se opet pokloni i reče:

— Neću da sednem, gospođice, pre nego što mi oprostite.

— Ja? — začudi se La Valijer.

— Jeste, vi.

— A šta da vam oprostim, bože moj?

Fuke zadrža na devojci svoj oštri pogled i učini mu se da na njenom licu vidi samo najbezazlenije čuđenje.

— Vidim, gospođice, — reče on — da vi imate isto toliko plemenitosti koliko i duha, i u vašim očima čitam oproštaj za koji sam molio. Ali meni nije dovoljan oproštaj sa vaših usana, uveravam vas, meni je potreban i oproštaj koji potiče iz vašeg srca i duše.

— Časne mi reči, gospodine, — reče La Valijer — zaklinjem vam se da vas ne razumem.

— I to je pažnja koja me očarava — odgovori Fuke — i ja vidim da vi nećete da pocrvenim pred vama.

— Da pocrvenite! Da pocrvenite preda mnom! Ali, molim vas, recite zbog čega biste imali da crvenite.

— Da li se ne varam — reče Fuke — i da li imam tu sreću da vam se moj postupak prema vama nije učinio nezgodan?

La Valijer sleže ramenima.

— Nema sumnje, gospodine, — reče ona — vi govorite u zagonetkama, a ja sam isuviše velika neznalica, kako izgleda, da bih mogla da vas razumem.

— Dobro, — reče Fuke — neću navaljivati. Samo mi recite, molim vas, mogu li računati sa vašim pravim i potpunim oproštajem?

— Gospodine, — reče La Valijer malo nestrpljivo — mogu da vam dam samo jedan odgovor, i nadam se da će vas zadovoljiti. Kad bih znala čime ste me uvredili, ja bih vam oprostila. Utoliko pre vam to mora biti jasno, što ne znam ni za kakvu uvredu…

Fuke skupi usne, kao što bi to učinio Aramis.

— Dakle, — reče on — mogu da se nadam da ćemo, i pored toga što se dogodilo, ostati u dobrim odnosima i da ćete mi učiniti tu ljubaznost da verujete u moje prijateljstvo puno dubokog poštovanja.

La Valijerova pomisli da počinje da shvata.

— O, — reče ona u sebi — nisam mislila da je g. Fuke čovek koji tako pohlepno žudi da iskoristi jednu tako novu milost.

A glasno reče:

— Vaše prijateljstvo, gospodine? Nudite mi svoje prijateljstvo? Ali da kažem istinu, ja sam ta kojoj to čini veliku čast, to je isuviše od vas.

— Ja znam, gospođice, — odgovori Fuke — da prijateljstvo gospodara može da izgleda mnogo lepše i poželjnije nego prijateljstvo sluge, ali vam jemčim da će i ovo poslednje biti isto tako znak odanosti, vernosti i potpune nekoristoljubivosti.

La Valijer se pokloni: u glasu vrhovnog rukovaoca bilo je, zaista, mnogo ubedljivosti i stvarne odanosti.

I zato mu ona pruži ruku.

— Verujem vam — reče ona.

Fuke brzo prihvati ruku koju mu je devojka pružala.

— Dakle, — dodade on — ne vidite u tome nikakvu teškoću da mi vratite ono nesrećno pismo?

— Koje pismo? — upita La Valijer.

Fuke je osmotri, kao što to već beše učinio, svom snagom svog pogleda.

Ista bezazlenost, ista nevinost na licu.

— Dobro, gospođice,— reče on — posle ovog odricanja primoran sam da priznam da je vaš način najprijatniji na svetu, kao i to da ja sam ne bih bio častan čovek kad bih se plašio čega od tako velikodušne žene kao što ste vi.

— Da kažem istinu, gospodine Fuke, — odgovori La Valijer — sa dubokim žaljenjem sam prinuđena da vam ponovim da baš ni najmanje ne razumem vaše reči.

— Pa dobro, tako vam časne reči, gospođice, zar niste primili nikakvo pismo od mene?

— Časne mi reči, nikakvo — odgovori odlučno La Valijer.

— To mi je dovoljno, gospođice. Dozvolite mi da vam ponovo izrazim svoje duboko uvaženje i poštovanje.

Zatim se Fuke pokloni i ode da nađe Aramisa, koji ga je čekao u njegovom stanu, a La Valijerovu ostavi da se pita da li vrhovni rukovalac nije poludeo.

— Dakle, — upita Aramis, koji je čekao Fukea nestrpljivo — jeste li zadovoljni kraljevom izabranicom?

— Očaran sam, — odgovori Fuke — to je žena koja ima i duha i srca.

— Nije se naljutila?

— Ni najmanje; čak je izgledalo kao i da ništa ne shvata.

— Da ne shvata šta?

— Da ne shvata da sam joj pisao.

— Trebalo je, međutim, da shvati da bi vam vratila pismo, jer ja pretpostavljam da vam ga je vratila.

— Nije.

— Ali ste bar ubeđeni da ga je spalila?

— Dragi moj gospodine d'Erble, ima već dobar sat kako ne mogu da se sporazumem, i ta igra, ma koliko bila zanimljiva, počinje da me zamara. Razumite me dobro: mala se pravila kao da ne shvata o čemu joj govorim; poricala je da je primila ikakvo pismo; odričući, dakle, da ga je primila, nije mogla ni da mi ga vrati ni da ga spali.

— Oho!— reče Aramis brižno — Šta mi to kažete?

— Kažem vam da mi se zaklela svojim velikim bogovima da nije primila nikakvo pismo.

— O, pa to je i suviše! A zar vi niste bili uporni?

— Jesam, naprotiv, čak sam u tome išao do neučtivosti.

— I ona je stalno poricala?

— Stalno.

— I nijednog trenutka se nije opovrgla?

— Nijednog.

— Ali onda, dragi moj, vi ste ostavili pismo u njenim rukama?

— Pa morao sam, dovraga!

— O, to je velika greška.

— A šta biste vi uradili da ste bili na mom mestu?

— Svakako, niste mogli da je prisilite na to, ali to me onespokojava; ne sme da postoji jedno takvo pismo, koje govori protiv nas.

— O, ta devojka je plemenita.

— Da je to zaista, ona bi vam vratila pismo.

— Kažem vam da je plemenita; video sam joj oči, a ja se u to razumem.

— Znači, verujete da je dobronamerna?

— O, iz sveg srca.

— Pa lepo, ja, eto, verujem da se varamo.

— Kako to?

— Ja stvarno verujem u to što vam je ona kazala: ona nije primila nikakvo pismo.

— Kako! Nije primila pismo?

— Nije.

— Zar vi pretpostavljate?…

— Ja pretpostavljam da, iz razloga koji je nama nepoznat, vaš sluga nije predao pismo.

Fuke udari u jedno zvonce.

Jedan sobar se pojavi.

— Dovedite mi Tobiju — reče Fuke.

Trenutak docnije jedan čovek nemirna pogleda, tankih usana, kratkih ruku i pogurenih leđa uđe u sobu.

Aramis zadrža na njemu svoj oštri pogled.

— Hoćete li mi dozvoliti da ga ja sam ispitam? — upita Aramis.

Aramis htede da oslovi slugu, ali se uzdrža.

— Ne, — reče on — video bi tada da polažemo mnogo na njegov odgovor; ispitujte ga vi, a ja ću se praviti kao da pišem.

I stvarno, Aramis sede za jedan sto, leđima okrenut slugi, ali prateći svaki njegov pokret i svaki pogled u jednom ogledalu preko puta sebe.

— Hodi, Tobija — reče Fuke.

Sluga se približi dosta sigurnim korakom.

— Kako si izvršio moju poruku? — upita ga Fuke.

— Izvršio sam je kao obično, gospodaru — odgovori čovek.

— Da čujem kako.

— Ušao sam u stan gospođice de La Valijer, koja je bila u crkvi, i spustio sam pisamce na njen sto. Zar mi niste rekli da tako uradim?

— Jesam; je li to sve?

— Sve, gospodaru.

— Niko nije bio u sobi?

— Niko.

— Jesi li se zatim sakrio, kao što sam ti rekao da učiniš.

— Jesam.

— I ona se vratila?

— Deset minuta docnije.

— Da li je kogod mogao da uzme pismo?

— Niko, jer niko nije ušao.

— Spolja. Ali iznutra?

— Sa mesta na kome sam bio sakriven mogao sam da vidim celu sobu.

— Slušaj, — reče Fuke gledajući oštro u slugu — ako je to pismo otišlo kome nije trebalo da ode, priznaj mi; jer ako je učinjena greška, to ćeš mi ti platiti svojom glavom.

Tobija uzdrhta, ali se odmah pribra.

— Gospodaru, — reče on — ja sam spustio pismo na ono mesto koje sam vam pomenuo i ja vas molim samo za pola sata vremena pa ću vam dokazati da je pismo u rukama gospođice de La Valijer, ili ću vam čak doneti pismo.

Aramis je posmatrao slugu radoznalo.

Fuke nije mogao nimalo da sumnja: taj čovek ga je služio dvadeset godina.

— Dobro idi, — reče on — ali mi donesi dokaz o kome govoriš.

Sluga iziđe.

— Pa šta mislite o ovome? — upita Fuke Aramisa.

— Mislim da se moramo ma na koji način uveriti u to šta je istina. Mislim da je pismo stiglo do La Valijerove ili da nije stiglo. U prvom slučaju, La Valijerova treba da vam ga vrati ili da vam priredi to zadovoljstvo da ga spali pred vama; u drugom slučaju, treba da dođemo do pisma, pa ma nas to stalo i ceo milion. Zar nije to i vaše mišljenje?

— Jeste; ali ipak, dragi moj episkope, meni se čini da vi preuveličavate ozbiljnost našeg položaja.

— Slepi, slepi ste vi! — prošaputa Aramis.

— La Valijer, koja nama izgleda kao kakva velika politička sila, samo je obična kaćiperka koja se nada da ću joj se ja udvarati zato što sam to već učinio, i koja se, sad kad je već primila potvrdu kraljeve ljubavi, nada da me tim pismom drži na uzici. To je prirodno.

Aramis odmahnu glavom.

— Zar nije to i vaše mišljenje? — upita Fuke.

— Nije ona kaćiperka — reče on.

— Dopustite mi da vam kažem…

— O razumem se ja u kaćiperke — reče Aramis.

— Dragi moj prijatelju! Dragi moj prijatelju!

— Hoćete da kažete da sam ja već odavno prošao kroz školu? O, žene se ne menjaju.

— Jeste, ali se ljudi menjaju, i vi ste danas nepoverljiviji nego što ste ranije bili.

Zatim se nasmeja:

— Ako, dakle, La Valijer hoće mene da voli za jednu trećinu a kralja za dve, da li se to stanje može prihvatiti?

Aramis se podiže nestrpljivo.

— La Valijer — reče on — nikad nije volela niti će voleti ikog drugog sem kralja.

— Pa dobro, — reče Fuke — šta biste vi radili?

— Pitajte me, bolje, šta bih nekad radio.

— Dobro, šta biste vi nekad radili?

— Pre svega ne bih dopustio da onaj čovek iziđe odavde.

— Zar Tobija?

— Jeste, Tobija; to je izdajnik.

— Oho!

— Ubeđen sam. Ne bih ga pustio da iziđe odavde dok ne prizna pravu istinu.

— Još ima vremena.

— Kako?

— Zovimo ga opet i sad ga vi ispitujte.

— Pristajem.

— Ali vas uveravam da je to izlišno. On me služi već dvadeset godina i nikad nije napravio ni najmanju zbrku, a međutim,— dodade Fuke smejući se — to je bilo lako.

— Zovnite ga ipak. Učinilo mi se jutros da sam to lice video kako se nadugačko raspravlja sa jednim od Kolberovih ljudi.

— Gde to?

— Pred konjušnicama.

— Vraga! Svi moji ljudi su u velikoj zavadi sa ljudima tog slugeranje.

— Video sam ga, kažem vam! I njegovo lice, koje je trebalo da mi bude nepoznato kad je ušao maločas, neprijatno me je iznenadilo.

— Zašto niste ništa rekli dok je bio ovde?

— Zato što sam se tek sad jasno setio toga.

— O, o, pa vi me plašite — reče Fuke.

I on udari u zvonce.

— Neka samo nije dockan — reče Aramis.

Fuke udari ponovo.

Jedan obični sobar se pojavi.

— Tobija! — reče Fuke — Zovnite Tobiju.

Sobar zatvori vrata.

— Sve prepuštate meni, je li tako?

— Sve.

— Mogu li da upotrebim sva sredstva da saznam istinu?

— Sva.

— Čak i da ga zastrašujem?

— Budite državni tužilac umesto mene.

Pričekaše još deset minuta, ali uzalud. Fuke, nestrpljiv, udari opet u zvonce.

— Gde je Tobija? — viknu on.

— Ali, gospodaru, — reče sluga — tražimo ga.

— Ne može on biti daleko, nisam mu dao nikakav nalog.

— Sad ću da vidim, gospodaru.

I sobar iziđe.

Aramis je za to vreme nestrpljivo ali ćuteći šetao po sobi.

Prođe još deset minuta.

Fuke stade tako zvoniti da bi to moglo da probudi i mrtve.

Sobar ponovo uđe; drhtao je dovoljno da bi se videlo da donosi neprijatnu vest.

— Vaša milost se vara, — reče on pre nego što mu je Fuke postavio pitanje — Vaša milost je svakako dala neki nalog Tobiji, jer je on uzeo iz konjušnice najboljeg trkača i sam ga osedlao, Vaša milosti.

— I?

— I otišao je.

— Otišao?… — uzviknu Fuke — Pojurite za njim, uhvatite ga!

— Polako, polako — reče Aramis i uze ga za ruku. — Stišajmo se. Sad je zlo učinjeno.

— Sad je zlo učinjeno?

— Nema sumnje, u to sam bio ubeđen. Sad ne treba to da pokazujemo; razmotrimo šta je postignuto tim udarcem i sprečimo posledice, ako možemo.

— Najzad, — reče Fuke — zlo nije tako veliko.

— Nalazite? — upita Aramis.

— Nema sumnje. Čoveku je dozvoljeno da napiše nekoj ženi ljubavno pismo.

— Čoveku, da; podaniku, ne; naročito kad je ta žena ona koju voli kralj.

— Eh, prijatelju moj, pre nedelju dana kralj nije voleo La Valijerovu; nije je voleo ni juče, a pismo je od juče; ja nisam mogao da naslutim kraljevu ljubav, kad kraljeva ljubav još nije ni postojala.

— Neka je i tako — reče Aramis. — Ali, na nesreću, pismo nije datirano. Eto, šta me naročito muči. Ah, da je na njemu bar jučerašnji datum, ne bih se ja za vas ni najmanje plašio.

Fuke sleže ramenima.

— Da li sam ja pod tutorstvom — reče on — i da li je kralj i nad mojim mozgom i telom gospodar?

— Imate pravo; — odgovori Aramis — ne treba da stvarima pridajemo više važnosti nego što priliči; a sem toga… pa da! Ako nam preti opasnost imamo mi i sredstva za odbranu.

— O, opasnost! — reče Fuke — Vi ne stavljate valjda ovaj mravlji ubod među opasnosti koje mogu da dovedu u pitanje moje bogatstvo i moj život?

— Eh, pomislite samo, gospodine Fuke: ubod mrava može da ubije i diva, ako je mrav otrovan.

— A ona svemoć o kojoj ste mi govorili, zar je nje već nestalo?

— Ja sam svemoćan, tako je; ali ja nisam besmrtan.

— Slušajte, najvažnije mi se čini da što pre nađemo Tobiju. Nije li to i vaše mišljenje?

— O, što se toga tiče, njega nećete naći — reče Aramis, — i ako vam je bio dragocen, prežalite ga.

— Pa ipak je on negde na svetu — reče Fuke.

— Imate dravo; ostavite sve to meni — odgovori Aramis.

CXXXVIII

GOSPOĐINE ČETIRI MOGUĆNOSTI

Kraljica Ana je zamolila mladu kraljicu da je poseti.

Bolesna i gubeći lepotu i mladost sa onom brzinom koja označava propast za žene koje su se mnogo borile, Ana Austrijska je već od izvesnog vremena osećala kako se telesnom bolu pridružuje i bol što još postoji samo kao živa uspomena usred tolikih mladih lepota, mladih duhova i mladih snaga na dvoru.

Mišljenje njenog lekara i njenog ogledala bacala su je manje u očajanje nego one neumoljive opomene dvorskog društva koje, kao pacovi na brodu, napušta donji deo broda u koji će prodreti voda zahvaljujući kvaru nastalom usled dotrajalosti.

Ana Austrijska nije bila zadovoljna vremenom koje joj je posvećivao njen stariji sin.

Kralj, dobar sin, ali više pretvarajući se da je voli nego što ju je stvarno voleo, provodio je ispočetka sa svojom majkom jedan sat izjutra i jedan uveče; ali otkako je uzeo na sebe državne poslove, jutarnje i večernje posete su se svele na pola sata; zatim, postepeno, jutarnja poseta je otpala.

Viđali su se u crkvi, a i sama večernja poseta bila je zamenjena susretima bilo kod kralja, tokom opštih prijema, bilo kod Gospođe, kojoj je kraljica vrlo rado odlazila iz pažnje prema svojim sinovima.

Otuda je proizlazio onaj ogromni uticaj koji je Gospođa imala na dvoru i koji je njenu kuću pretvarao u mesto gde se sastajala kraljevska porodica.

Ana Austrijska je to osećala.

Kako je bila bolesna i kako su je bolovi osuđivali na česta usamljivanja, bila je očajna što je predviđala da će najveći broj njenih dana i večeri beskorisno proteći u samoći i očajanju.

Sa užasom se sećala samoće u kojoj ju je nekad ostavljao kardinal Rišelje, sudbonosnih i nepodnošljivih večeri, ali kad je kao utehu imala mladost i lepotu, koje se uvek nalaze u pratnji nade.

I tada ona odluči da premesti dvor kod sebe i da privuče Gospođu i njenu sjajnu pratnju u sumorni i već tužni stan u kome je udovica jednog kralja Francuske, majka jednog kralja Francuske, bila prinuđena da svojim preranim udovištvom teši uvek plačevnu ženu jednog kralja Francuske.

Ana je razmišljala.

Ona je pravila mnoge spletke u svom životu. U ranije lepo doba, kad su se u njenoj glavi rađali uvek srećni planovi, ona je imala kraj sebe, da joj podstiče sujetu i ljubav, jednu prijateljicu koja je bila još vatrenija i još slavoljubivija od nje, prijateljicu koja ju je volela, što je vrlo retka stvar na dvoru, i koju su sićušni razlozi udaljili od nje.

Ali ako se izuzme gospođa de Motvil i Molena, ta španjolska dadilja, kraljičina poverljiva ličnost već samim tim što je bila zemljakinja i žena, ko bi se mogao pohvaliti da je, za toliko mnogo godina, dao kraljici neki dobar savet?

I ko bi mogao, od tolikih mladih glava, da je podseti na prošlost, od koje je ona jedino živela?

Ana Austrijska se seti gospođe de Ševrez, ispočetka izagnane više po svojoj nego po kraljevoj volji, koja je umrla zatim u izgnanstvu kao žena nekog nepoznatog plemića.

Ona se upita šta bi joj gospođa de Ševrez savetovala nekad u sličnom slučaju, i pošto je zrelo razmislila, učini joj se da joj ta lukava žena, puna iskustva i bistrine, odgovara svojim ironičnim glasom:

— Svi ovi mladi ljudi su siromašni i pohlepni. Njima je potrebno da imaju zlata i prihoda, da bi mogli da podržavaju svoja zadovoljstva, i zato im priđite sa onim što će njima da bude od koristi.

Ana Austrijska usvoji taj plan.

Kesa joj je bila dobro snabdevena; ona je raspolagala ogromnom svotom novca koju je Mazaren za nju nagomilao i ostavio na sigurno mesto.

Ona je imala najlepše drago kamenje u Francuskoj, a naročito tako krupne bisere da je kralj uzdisao kad god bi ih video, jer su biseri u njegovoj kruni bili kao zrna prosa u poređenju sa ovima.

Ana Austrijska nije više imala na raspoloženju ni lepotu ni draži. Ona se prikaza kao bogata i pruži kao mamac onima koji bi dolazili k njoj, bilo mogućnost da zarade na kocki lepe zlatnike, bilo lepa obdarivanja u novcu, vešto izvedena u dane dobrog raspoloženja, bilo neočekivane prihode, koje je ona izmamljivala od kralja usrdnim molbama, što je bila odlučila da radi kako bi održala svoj ugled.

Ona prvo okuša to sredstvo na Gospođi, jer joj je bilo najkorisnije od svega da nju zadobije.

Gospođa, i pored bezgraničnog poverenja u svoju pamet i u svoju mladost, zalete se u klopku koja je bila otvorena pred njom. Kad se malo obogati tim poklonima i tim ustupanjima, njoj se dopadoše ta prevremena nasledstva.

Ana Austrijska okuša isto sredstvo na Gospodinu, pa i na samome kralju.

Zatim ona ustanovi i lutrije.

Onog dana do koga smo došli, trebalo je da bude noćno bdenje kod kraljice majke, i ona je odredila za dobitak na lutriji dve vrlo lepe brilijantske narukvice, izvanredno izrađene.

Medaljoni su bili starinski izrađeno kamenje od najveće vrednosti; dijamanti nisu predstavljali neku naročito veliku vrednost u novcu, ali originalnost i retkost tog rada bili su takvi da su na dvoru želeli ne samo da imaju te narukvice nego i da ih vide na kraljičinim rukama, a u dane kad ih je kraljica nosila bila je velika milost biti prisutan i diviti im se, ljubeći ruku kraljici.

Dvorani su čak u vezi s tim pokazivali naročite načine udvaranja, da bi potvrdili onaj aforizam da bi narukvice bile bez vrednosti kad bi ih zadesila nesreća da se ne nalaze u dodiru sa rukama koje su kao kraljičine.

Ta pohvala je imala čast da bude prevedena na sve evropske jezike, a više od hiljadu dvostiha na latinskom i francuskom kružilo je u vezi sa tom temom.

Dan kada se Ana Austrijska beše odlučila za lutriju bio je odlučujući: kralj već dva dana nije bio kod svoje majke. Gospođa se durila posle velikog događaja sa drijadama i najadama.

Kralj se više nije durio, ali ga je neka svemoćna rasejanost dizala iznad dvorskih oluja i zadovoljstava.

Ana Austrijska izvede svoj bočni napad objavljujući da će sledeće večeri biti kod nje lutrija.

I u vezi sa tim ona primi mladu kraljicu, koju kao što znamo, beše zamolila tog jutra da je poseti.

— Kćeri moja, — reče joj ona — imam za vas prijatnu vest. Kralj mi je vrlo nežno govorio o vama. Kralj je mlad i njega je vrlo lako zaluditi; ali dokle god se vi budete držali uz mene, on se neće usuditi da se udalji od vas, sa kojom je, uostalom, vezan najvećom ljubavlju. Večeras je kod mene lutrija: hoćete li doći?

— Rekli su mi — odgovori mlada kraljica sa bojažljivim prekorom u glasu — da Vaše veličanstvo stavlja na lutriju svoje lepe narukvice, koje su takva retkost da mi ne bismo smeli da dozvolimo da one iziđu iz riznice krune, makar samo zbog toga što su vama pripadale.

— Kćeri moja, — reče tada Ana Austrijska, koja pogodi misao mlade kraljice i htede da je uteši što nije dobila taj poklon — trebalo je da zauvek privučem kod sebe Gospođu.

— Gospođu? — reče mlada kraljica crveneći.

— Svakako; zar ne volite da vidite u svojoj kući suparnicu i da pazite na nju i gospodarite njome, nego da znate da je kralj kod nje, uvek raspoložen da joj se udvara? Ova lutrija je mamac kojim se služim za to. Da li me osuđujete?

— O, ne! — reče Marija Tereza i pljesnu rukama, izražavajući tako detinjasto svoju radost Španjolke.

— I zato nemojte više da žalite, draga moja, što vam nisam dala te narukvice, kao što je bila moja prva namera.

— O, neću, o, neću, dobra moja majko!…

— E pa lepo, draga moja kćeri, ulešpajte se pgto možete više, i neka naše bdenje bude divno: što budete veseliji to ćete biti dražesniji, i bacićete u zasenak sve žene kako svojim sjajem tako i svojim položajem.

Marija Tereza je bila oduševljena.

Jedan sat docnije, Ana Austrijska primi Gospođu.

— Lepe vesti! — reče joj ona sa mnogo ljupkosti — Kralj je očaran mojom lutrijom.

— Što se tiče mene, — reče Gospođa — ja nisam toliko očarana; videti lepe narukvice kao što su ove na rukama žene koja nije ni vi, moja kraljica, ni ja, to je nešto na šta se ne mogu navići.

— Polako, polako! — reče Ana Austrijska skrivajući jednim osmehom silni bol koji je osetila — Nemojte se buniti, mlada ženo… i nemojte odmah da vidite sve najgore.

— Ah, gospođo, sudbina je slepa… a na lutriji ima, kako su mi rekli, dve stotine brojeva.

— Tačno toliko. Ali zar ne znate da će biti samo jedan dobitnik?

— Svakako. A ko će to biti? Možete li mi reći? — upita Gospođa očajna.

— Vi me podsećate na jedan san koji sam noćas sanjala… O, moji snovi su tako lepi… Ja tako malo spavam.

— Koji san?… Da niste bolesni?

— Nisam — reče kraljica ugušujući sa istrajnošću kojoj se trebalo diviti jedan novi bol u grudima. — Sanjala sam, dakle, kako je kralj dobio narukvice.

— Kralj?

— Sad ćete vi da me pitate šta kralj može da uradi sa narukvicama, je li tako?

— Tako je.

— A onda ćete ipak dodati da bi to bila velika sreća da ih kralj dobije, jer bi onda bio prinuđen da ih nekome pokloni.

— Da vam ih vrati, na primer.

— U tom slučaju bih ih ja odmah poklonila; jer ne mislite valjda, — reče kraljica smejući se — da ih stavljam na lutriju zato što mi je potreban novac! Hoću da ih dam a da ne izazovem zavist; ali ako slučaj ne bude hteo da mi pomogne, lepo, ja ću popraviti ćud slučaja… Ja znam kome ću dati narukvice.

Ove reči proprati tako izrazit osmeh da Gospođa morade da poljubi kraljicu u znak zahvalnosti.

— Ali, — dodade Ana Austrijska — zar ne znate isto tako dobro kao i ja da mi kralj ne bi vratio ove narukvice, kad bi ih dobio?

— On bi ih tada dao kraljici.

— Ne; iz istog razloga iz koga ih i meni ne bi vratio; jer da sam ja htela da ih dam kraljici, on mi za to ne bi bio potreban.

Gospođa pogleda ispod oka u narukvice, koje su blistale u svojoj kutiji na jednom obližnjem stočiću.

— Kako su lepe! — reče ona uzdišući — Ali evo gde mi zaboravljamo da je san Vašeg veličanstva samo san.

— Veoma bi me čudilo — nastavi Ana Austrijska — da me moj san obmane; to mi se retko događa.

— Pa vi možete da budete prorok!

— Rekla sam vam, kćeri moja, da skoro nikad ne sanjam; ali je neverovatno poklapanje ovoga sa mojim mislima! On toliko odgovara mojim namerama.

— Kojim namerama?

— Nameri, na primer, da vi dobijete ove narukvice.

— Onda dobitnik neće biti kralj.

— O, — reče Ana Austrijska — nije tako daleko od srca Njegovog veličanstva do vašeg… do vas koja ste njegova draga sestra… Nije, rekoh, tako daleko da se može reći da je ovaj san laža. Evo kakve lepe mogućnosti vi imate; brojte ih.

— Brojim ih.

— Pre svega san. Ako kralj dobije, izvesno je da će vama dati narukvice.

— Primam to kao jednu mogućnost.

— Ako ih dobijete vi, imate ih.

— Prirodno; i to se može prihvatiti.

— Najzad, ako ih Gospodin dobije…

— O, — reče Gospođa prsnuvši u smeh — on će ih dati vitezu de Loren.

Ana Austrijska poče da se smeje kao i njena snaha, to će reći tako od srca, da se njen bol opet pojavi i da ona preblede usred nastupa veselosti.

— Šta vam je? — upita Gospođa preplašena.

— Ništa, ništa, ovaj vrh rebra… Suviše sam se smejala… Došli smo, dakle, do četvrte mogućnosti.

— O, nju zaista ne vidim.

— Oprostite mi, ali ja nisam ni sebe isključila iz broja dobitnika, i ako ja dobijem, možete biti sigurni u mene.

— Hvala! Hvala! — uzviknu Gospođa.

— Nadam se da vam sve ide na ruku i da sad moj san počinje da dobija ozbiljan izgled stvarnosti.

— Da kažem istinu, vi mi ulivate mnogo nade i poverenja, — reče Gospođa — i tako stečene narukvice biće mi sto puta dragocenije.

— Onda do viđenja večeras.

I princeze se rastadoše.

Ana Austrijska, pošto se rastade od svoje snahe, pomisli razgledajući narukvice:

— One su vrlo dragocene, zaista, pošto ću pomoću njih večeras i da zadobijem jedno srce i da otkrijem jednu tajnu.

Zatim se okrete prema svojoj praznoj postelji:

— Da li bi i ti tako odigrala ovo, jadna moja Ševrez? — reče ona obraćajući se praznom prostoru — Isto tako, je li?

I kao miris ranijih vremena, sva njena mladost, sva njena luda mašta, sva sreća vratiše joj se sa odjekom prizivanja.

CXXXIX

LUTRIJA

Uveče, u osam sati, svi su bili na okupu kod kraljice majke.

Ana Austrijska, u svečanoj haljini, još pomalo lepa zahvaljujući onome što joj beše ostalo od njene negdašnje lepote i svim onim sredstvima koja kaćiperstvo ume da stavi u vešte ruke, krila je, ili tačnije pokušavala da sakrije od ove gomile mladih dvorana koji su je okružavali i koji su joj se još divili, zahvaljujući svim onim mogućnostima o kojima smo govorili u prethodnom poglavlju, već vidnu pustoš koju joj beše nanela bolest kojoj je imala da podlegne nekoliko godina docnije.

Gospođa, bezmalo isto toliko kaćiperka kao i Ana Austrijska, i kraljica, jednostavna i prirodna kao uvek sedele su pored nje i otimale se o njenu naklonost.

Počasne dame, okupljene, da bi odolevale sa više snage i, prema tome, sa više uspeha pakosnim rečima koje su mladići izgovarali na njihov račun, pružale su jedna drugoj, kao što to čini bataljon u kari, uzajamnu pomoć koja se sastojala u opreznoj pažnji i dobrim odgovorima.

Montale, dobro upoznata sa takvim čarkama, štitila je celi front vatrom kojom je zasipala neprijatelja.

De Sen-Enjan, očajan zbog nepopustljivosti, koja je prelazila u drskost jer je toliko bila uporna, gospođice de Tone-Šarant, pokušavao je da ovoj okrene leđa; ali pobeđen neodoljivim sjajem lepotičinih očiju, svakog trenutka je potvrđivao svoj poraz novim potčinjavanjima, na koja je gospođica de Tone-Šarant odmah odgovarala novim drskostima.

De Sen-Enjan nije znao šta da radi.

Oko La Valijerove još nije bio dvor, ali ipak nešto što je ličilo na buduće njene dvorane.

De Sen-Enjan se nadao da će tim lukavstvom privući na sebe poglede lepe Atenais, pa je prišao da pozdravi devojku sa poštovanjem koje se nekim duhovima koji sa zakašnjenjem shvataju stvari učinilo kao da on hoće da pomoću Lujze istisne Atenais iz svoga srca.

Ali to su bili oni koji nisu ni videli prizor pod kišom ni čuli da se priča o njemu. Samo, kako je većina već bila obaveštena, i to dobro obaveštena, Lujzina objavljena milost privukla je devojci i najveštije i najgluplje na dvoru.

Prvi zato što su govorili, jedni kao Montenj: „Šta znam?” drugi kao Rable: „Možda.”

Najveći broj je pošao za ovim drugima, kao što u lovu pet-šest veštih lovačkih pasa jedini prate trag životinje, dok sav ostali deo hajke ide za tragom tih lovačkih pasa.

Gospođe i kraljica su razgledale haljine svojih počasnih dama i haljine drugih počasnih dama; izvolele su zaboraviti da su kraljice kako bi mogle da se sete da su žene.

To će reći da su bez milosti ogovarale svaku onu koja nosi suknju, kako bi to rekao Molijer.

Pogledi obeju princeza padoše naizmenično na La Valijerovu, oko koje se, kao što smo rekli, u tom trenutku nalazilo mnogo dvorana. Gospođa se pokaza bez milosti.

— U stvari, — reče ona naginjući se prema kraljici majci — kad bi sudbina bila pravična, ona bi pomogla ovoj maloj La Valijer.

— To nije moguće — reče kraljica majka smešeći se.

— Zašto?

— Ima samo dve stotine brojeva, tako da svi nisu mogli biti na spisku.

— Znači da i ona nije?

— Nije.

— Kakva šteta! Mogla bi da ih dobije, pa da ih proda.

— Da ih proda! — uzviknu kraljica.

— Da, to bi onda bio njen miraz, i ne bi bila primorana da se udaje bez spreme, kao što će se to svakako dogoditi.

— A, zbilja? Jadna mala! — reče kraljica majka — Zar ona nema haljine?

Ona izgovori te reči kao žena koja nikad nije mogla da zna šta je to osrednjost.

— Pa eto, vidite: ja mislim, neka mi bog oprosti, da ona večeras ima istu onu suknju koju je nosila jutros u šetnji, a koju je mogla da sačuva zahvaljujući toj okolnosti što je kralj uspeo da je odvede u zaklon od kiše.

U istom trenutku kad je Gospođa izgovarala te reči, kralj uđe.

Dve princeze možda ne bi primetile njegov dolazak, toliko su bile zauzete ogovaranjem. Ali Gospođa vide najednom kako se La Valijer, koja je stajala prema ulazu, zbuni i reče nekoliko reči dvoranima koji su je okruživali; ovi se odmah razmakoše. To Gospođu natera da pogleda u vrata. U istom trenutku zapovednik garde objavi kraljev ulazak.

Čuvši to objavljivanje, La Valijer, koja je dotle neprestano gledala prema galeriji, obori pogled.

Kralj uđe.

Bio je obučen veličanstveno i sa ukusom, i razgovarao je sa Gospodinom i vojvodom de Roklorom, koji su išli pored njega, Gospodin s desne, vojvoda de Roklor s leve strane.

Kralj se najpre uputi prema kraljicama i pozdravi ih sa ljubaznim poštovanjem. On uze ruku svoje majke i poljubi je, uputi Gospođi nekoliko laskavih reči u vezi sa elegancijom njene odeće, i poče da ide redom od jednih do drugih.

On pozdravi La Valijerovu kao i ostale, ni više ni manje nego ostale.

Zatim se njegovo veličanstvo vrati svojoj majci i svojoj ženi.

Kad dvorani videše da se kralj obratio samo sa jednom običnom rečenicom ovoj mladoj devojci oko koje se toliko obletalo tog jutra, oni odmah izvukoše zaključak iz te hladnoće.

Taj zaključak je bio: kralj je osetio trenutnu želju koja je već iščezla.

Trebalo je, međutim, da primete nešto drugo: među dvoranima se nalazio i g. Fuke, čija je učtivost puna poštovanja pomagala devojci da prikrije mnoga uzbuđenja koja su je očevidno potresala.

G. Fuke se upravo spremao da malo prisnije porazgovara sa gospođicom La Valijer, kad se približi g. Kolber; on se duboko pokloni pred Fukeom, prema svim pravilima najveće učtivosti, izgledao je čvrsto rešen da ostane pored gospođice La Valijer da bi stupio u razgovor s njom. Fuke se odmah povuče.

Sve to nisu ispuštali iz očiju Montale i Malikorn, koji su dobacivali jedno drugom svoja zapažanja.

De Giš, stojeći u udubljenju jednog prozora, video je samo Gospođu. Ali kako je Gospođa često zadržavala pogled na La Valijerovoj, i pogledi de Giša, vođeni Gospođinim, spuštali su se s vremena na vreme na devojku.

La Valijer oseti nagonski kako je pritiskuju svi ti pogledi, koji su bili puni koristoljublja ili zavisti. A nije dobila, da bi joj olakšali patnju, nijednu lepu reč od svojih drugarica, nijedan kraljev pogled koji je bio pun ljubavi.

I tako niko ne bi mogao da opiše patnju mlade devojke.

Kraljica majka naredi da se primakne stočić na kome su bili brojevi na lutriji, kojih je bilo dve stotine, i zamoli gospođu de Motvil da pročita spisak učesnika.

Ne treba naglašavati da je taj spisak bio sastavljen prema zakonima etikecije: na prvome mestu je bio kralj, zatim su dolazili kraljica majka, kraljica, Gospodin, Gospođa, i tako redom.

Srca su lupala dok su čitana imena na spisku. Kod kraljice je bilo tri stotine zvanica. Svako se pitao da li će i njegovo ime zablistati među povlašćenima.

Kralj je slušao sa isto toliko pažnje koliko i drugi.

Kad je poslednje ime bilo izgovoreno, on vide da La Valijer nije bila uneta u spisak.

Svako je, uostalom, mogao da primeti taj propust.

Kralj pocrvene kao da se našao u neprilici. La Valijer, blaga i pomirena sa sudbinom, ne pokaza ništa.

Za vreme celog čitanja kralj nije skidao pogled s nje. Devojci se širilo srce pod tim blagotvornim dejstvom koje je osećala kako zrači oko nje, i ona je bila suviše radosna i suviše čista da bi još neka misao osim ljubavi prodrla do njene duše.

Plaćajući istrajnošću svoje pažnje ovo dirljivo odricanje, kralj je pokazivao svojoj dragani da razume i njegovu veličinu i njegovu nežnost.

Kad je čitanje spiska bilo završeno, na licima svih propuštenih ili zaboravljenih žena pokaza se razočaranost.

I Malikorn je bio zaboravljen, i njegov izraz lica jasno je govorio Montaleovoj, koja je isto tako bila zaboravljena.

— Ali zar se mi nećemo tako nagoditi sa sudbinom da nas bar ona ne zaboravi?

— O, svakako! — odgovori inteligentni osmeh gospođice Or.

Razdeliše listiće, svakom prema njegovome broju.

Prvo kralj dobi svoj, zatim kraljica majka, zatim kraljica i Gospođa, i tako redom.

Tada Ana Austrijska otvori jednu vrećicu od španske kože, u kojoj su se nalazili dve stotine brojeva urezanih u lopticama od sedefa, i pruži otvorenu vrećicu najmlađoj od svojih počasnih dama, da ova iz nje izvadi jednu lopticu.

Čekanje, usred svih tih sporih priprema, bilo je više izraz pohlepe nego radoznalosti.

De Sen-Enjan se naže na uvo gospođice de Tone-Šarant:

— Pošto svako od nas ima po jedan broj, gospođice, — reče joj on — udružimo naše izglede na dobijanje. Neka narukvica bude vaša, ako je ja dobijem; a ako je vi dobijete, poklonite mi samo jedan pogled svojih očiju. Hoćete li?

— Neću; — reče Atenais — neka narukvica ostane vama, ako je dobijete. Svakome njegovo.

— Vi ste nemilosrdni — reče Sen-Enjan — i ja ću vas kazniti jednom pesmicom:

Lepa Iris, zašto moje ne slušate molbe…

— Ćutite; — reče Atenais — smetate mi i neću moći da čujem koji broj dobija.

— Broj 1 — reče devojka koja je izvadila sedefastu lopticu iz vrećice od španske kože.

— Kralj! — uzviknu kraljica majka.

— Kralj je dobio — ponovi kraljica, radosna.

— Oh, kralj! Vaš san! — šapnu Gospođa radosno na uvo Ani Austrijskoj.

Jedini kralj ne pokaza nikakvo zadovoljstvo.

On samo zahvali sreći na tome što je učinila za njega pozdravljajući lakim poklonom devojku koja je bila izabrana za posrednika nestalne boginje.

Zatim primi iz ruku Ane Austrijske, usred šapata punog pohlepe svih prisutnih, kutiju u kojoj su se nalazile narukvice, i reče:

— Zar su ove narukvice zaista tako lepe?

— Pogledajte ih — reče Ana Austrijska — i prosudite sami.

Kralj ih pogleda.

— Da, — reče on — ovo je zaista divan medaljon. Kakav rad!

— Kakav rad! — ponovi Gospođa.

Kraljica Marija Tereza vide lako i na prvi pogled da joj kralj neće pokloniti narukvice; ali kako nije izgledalo da on pomišlja na to da ih pokloni Gospođi, ona se pokaza skoro zadovoljna.

Kralj sede.

Najprisniji među dvoranima stadoše prilaziti jedan za drugim i diviti se toj krasoti, koja uskoro, sa kraljevim dopuštenjem, poče ići iz ruke u ruku.

Odmah svi, bili znalci ili ne, počeše da uzvikuju od divljenja i da obasipaju kralja čestitanjima.

Svi su imali, zaista, čemu da se dive: jedni dijamantima, drugi rezbarijama.

Gospođe su očigledno bile nestrpljive što vide kako njihovi kavaljeri suviše dugo zadržavaju takvo jedno blago.

— Gospodo, gospodo, — reče kralj kome ništa nije moglo da izmakne — izgleda da vi nosite narukvice kao Sabinjani; dajte ih malo gospođama, jer mi se čini da one s pravom smatraju da se u njih razumeju bolje od vas.

Ove reči se učiniše Gospođi kao početak odluke koju je očekivala.

Tu srećnu nadu crpla je, uostalom, u očima kraljice majke.

Dvoranin koji ih je držao u trenutku kad je kralj učinio ovu primedbu usred opšteg meteža požuri se da preda narukvice kraljici Mariji Terezi koja, znajući dobro, jadna žena, da one nisu njoj namenjene, pogleda ih i predade odmah Gospođi.

Gospođa, a još više Gospodin, gledali su ih pogledima punim požude.

Zatim ona dade nakit gospođama kraj sebe, izgovarajući samo jednu reč, ali tako je naglašavajući da je vredela koliko i čitava jedna rečenica:

— Divne!

Gospođe koje behu primile iz njenih ruku narukvice zadržaše ih koliko je bilo potrebno da ih razgledaju, zatim ih dadoše dalje onima sa svoje desne strane.

Za to vreme kralj je mirno razgovarao sa de Gišom i Fukeom.

Ali pre bi se moglo reći da ih je puštao da govore nego da ih je slušao.

Naviknute na izvesne rečenice, njegove uši kao i uši svih ljudi koji imaju neospornu nadmoćnost nad drugim ljudima, primale su od razgovora koji su se vodili ovde-onde samo onu neophodnu reč koja je zasluživala odgovor.

Ali njegova pažnja je bila na drugoj strani.

Ona je lutala kao i njegov pogled.

Gospođica de Tone-Šarant je bila poslednja dama upisana u spisak i kao da je stajala po onom redu po kome je bila uvedena u spisak, tako da su do nje bile još samo Montaleova i La Valijerova.

Kad narukvice stigoše do ovih poslednjih, izgledalo je da niko više na njih ne obraća pažnju.

Skromne ruke u kojima su sad bile oduzimale su im svu njihovu vrednost.

Ali to ne spreči Montaleovu da uzdrhti od radosti, želje i požude videći to lepo drago kamenje, koje joj se dopade više nago taj divni rad.

Bilo je očevidno da bi, kad bi imala da bira između novčane vrednosti i umetničke lepote, Montale bez oklevanja pretpostavila dijamante starinskom kamenju.

I zato ih ona teška srca pruži svojoj drugarici La Valijer, koja baci na nakit skoro ravnodušan pogled.

— O, kako su ove narukvice skupocene! Kako su ove narukvice divne! — uzviknu Montale — A ti se ne oduševljavaš njima, Lujza! Zaista, ti kao da nisi žena!

— Jesam — odgovori devojka sa naglaskom divne sete. — Ali zašto da želimo ono što ne može biti naše?

Kralj, glave nagnute napred, slušao je šta će devojka da kaže.

Čim je treperenje njenog glasa dodirnulo njegovo uvo, on ustade sav radostan i, prolazeći kroz sav taj skup ljudi, ode do mesta na kome se nalazila La Valijer.

— Gospođice, — reče on — vi se varate, vi ste žena, a svaka žena ima prava na ženski nakit.

— O, Sire, — reče La Valijer — Vaše veličanstvo zaista neće da veruje u moju skromnost.

— Ja verujem da vi imate sve vrline, gospođice, iskrenost kao i ostale, zato vac molim da mi kažete iskreno šta mislite o ovim narukvicama.

— Mislim da su lepe, Sire, i da mogu da budu poklonjene samo jednoj kraljici.

— Ushićen sam što tako mislite, gospođice; narukvice su vaše, i kralj vas moli da ih primite.

I kako je La Valijer, pokretom koji je ličio na užas, brzo pružila kutiju kralju, kralj blago odgurnu drhtavu ruku Lujze de La Valijer. Tišina puna iznenađenja, mučnija nego tišina oko samrtnika, vladala je u dvorani. A ipak, tamo gde su bile kraljice niko nije ni čuo ni shvatio šta je kralj rekao i uradio.

Jedna milosrdna dušica uze na sebe da to razglasi. To je bila de Tone-Šarant, kojoj Gospođa dade znak da priđe.

— Ah, bože moj! — uzviknu de Tone-Šarant, kako je srećna ova La Valijer! Kralj joj je poklonio narukvice.

Gospođa se tako silno ujede za usnu, da se krv pojavi na površini njene kože.

Mlada kraljica pogleda pažljivo u La Valijerovu i Gospođu i poče da se smeje.

Ana Austrijska nasloni bradu na svoju lepu belu ruku i ostade dugo tako, obuzeta jednom sumnjom koja joj je mučila dušu i svirepim bolom koji joj je nagrizao srce.

De Giš, videći kako je Gospođa prebledela, a pogađajući zašto je prebledela, brzo napusti salon i udalji se. Malikorn je mogao tada da se prikrade do Montaleove i, zahvaljujući opštoj vrevi, da joj kaže:

— Or, ti imaš kraj sebe našu sreću i našu budućnost.

— Da — odgovori ona.

I ona nežno zagrli Lujzu de La Valijer, a bila je međutim u iskušenju da je zadavi.

LUJZA DE LA VALIJER

CXL

MALAGA

Dok su se vodile te žestoke borbe između dvorskih sujeta i ljubavi, jedna od naših ličnosti koju treba najmanje da zanemarujemo, bila je veoma zanemarena, veoma zaboravljena, veoma nesrećna.

I stvarno, d'Artanjan, d'Artanjan, jer treba da izgovorimo njegovo ime da bismo se setili da je postojao, d'Artanjan nije imao baš nikakva posla u ovom sjajnom i površnom društvu. Pošto je dva dana proveo u Fontenblou uz kralja i pošto je gledao sve te pastirske igre i sva ta herojsko-komična prerušavanja svoga vladara, musketar je osetio da to nije dovoljno da ispuni njegov život.

Svakog trenutka su ga oslovljavali ljudi koji su mu govorili:

— Kako mi stoji ovo odelo, gospodine d'Artanjane?

A on im je odgovarao svojim mirnim i podsmešljivim glasom:

— Nalazim da ste obučeni kao i najlepši majmun na vašaru u Sen-Loranu.

To je bio jedan od onih komplimenata kakve je pravio d'Artanjan kad nije hteo da pravi druge: hteli ili ne hteli, ljudi su morali da se njime zadovolje.

A kad su ga pitali:

— Gospodine d'Artanjane, kako ćete se večeras obući?

On je odgovarao:

— Svući ću se.

I onda su se dame smejale.

Ali posle dva dana provedena tako, videći da se ništa ozbiljno ne krije ispod toga i da je kralj potpuno, ili je bar tako izgledalo, zaboravio Pariz, Sen-Mande i Bel-Il; da g. Kolber sanja o lampionima i vatrometu; da gospođe imaju bar mesec dana da se pogletkuju sa gospodom, d'Artanjan zamoli kralja da mu da odsustvo, kako bi uredio izvesne porodične stvari.

U trenutku kad je d'Artanjan izgovorio tu molbu, kralj se spremao da legne, premoren od igranja.

— Šta je, hoćete da me napustite, gospodine d'Artanjane? — upita ga kralj začuđeno.

Luj XIV nikad nije mogao da razume da se neko udaljava od njega kad je mogao da ima tu izuzetnu čast da bude u njegovoj blizini.

— Sire, — reče d'Artanjan — napuštam vas zato što vam ne služim ni za šta. Ah, kad bih mogao da vam služim kao poluga za održavanje ravnoteže dok igrate, onda bi to bilo nešto drugo.

— Ali, dragi moj gospodine d'Artanjane, — odgovori ozbiljno kralj — mi igramo bez te poluge.

— Zbilja! — reče musketar, nastavljajući sa svojom neprimetnom ironijom — Zbilja, ja to nisam znao!

— Zar me niste videli kad sam igrao? — upita kralj.

— Jesam; ali sam mislio da će igra biti sve brža i brža. Prevario sam se: razlog više da se povučem. Sire, ponavljam: nisam vam potreban; uostalom, ako budem potreban Vašem veličanstvu, ono će znati gde da me nađe.

— Dobro — reče kralj.

I on mu odobri odsustvo.

Nećemo, dakle, tražiti d'Artanjana u Fontenblou, jer bi to bila uzaludna stvar; ali ćemo ga sa dopuštenjem naših čitalaca, opet naći u ulici Lombard, kod Zlatnog tučka, kod našeg uvaženog prijatelja Planšea.

Osam je sati uveče, toplo je, samo jedan prozor je otvoren, i to prozor sobe na međuspratu.

Miris bakalnica, pomešan sa manje egzotičnim ali prodornijim zadahom uličnog blata, dopire do musketarovih nozdrva.

D'Artanjan se zavalio u jednu ogromnu stolicu sa ravnim naslonom za leđa, i njegove noge, neopružene već spuštene na jednu klupicu, prave najtuplji ugao koji se da videti.

Oči, tako pokretne obično, sad su ukočene, skoro mutne, i stalno gledaju jedno malo parče plavog neba koje se vidi iza mnogobrojnih dimnjaka; tu ima plavoga taman toliko koliko je potrebno da se stavi zakrpa na jednu od vreća sa sočivom ili pasuljem, koje sačinjavaju glavni nameštaj dućana u prizemlju.

Tako ispružen i utonuo u svoje kroz prozorsko posmatranje, d'Artanjan nije više ratnik, d'Artanjan nije više dvorski oficir, to je građanin koji čami između ručka i večere, između večere i odlaska na spavanje; jedan od onih čestitih mozgova u kojima nema više mesta ni za jednu jedinu misao, jer materija svirepo vreba na vratima uma i pazi da se ne prokrijumčari pod lobanju nešto što bi ličilo na misao.

Rekli smo da je bila noć; radnje su se osvetljavale, a prozori stanova na spratovima se zatvarali; čuo se neujednačen hod jedne patrole stražara.

D'Artanjan i dalje nije ništa čuo i samo je gledao u plavo parče svoga neba.

Na dva koraka od njega, sasvim u tami, ležeći potrbuške na jednoj vreći sa kukuruzom, sa obema rukama ispod brade, Planše je gledao kako d'Artanjan misli, sanjari ili spava otvorenih očiju.

To posmatranje je trajalo već vrlo dugo.

Planše najzad učini:

— Hm! Hm!

D'Artanjan se ne pomače.

Planše tada uvide da treba pribeći kakvom boljem sredstvu: posle zrelog razmišljanja, učini mu se duhovitije, u takvoj prilici, da se sroza sa svoje vreće na pod, obraćajući se sebi jednom jedinom reči:

— Budalo!

Ali ma kakav da je bio šum koji je proizveo Planšeov pad, d'Artanjan, koji je u svom životu čuo malo drukčije šumove, kao da se ni najmanje ne uznemiri zbog ovog.

Uostalom, jedna ogromna kola, natovarena kamenjem, koja su dolazila iz ulice Sen-Mederik, ugušiše lupom svojih točkova šum Planšeovog pada.

Planšeu se, međutim, učini da se d'Artanjan, prećutno odobravajući, neprimetno nasmešio kad je čuo reč budala.

To ga ohrabri, i on reče:

— Spavate li, gospodine d'Artanjane?

— Ne, Planše, ja čak i ne spavam — odgovori musketar.

— Očajan sam što sam čuo reč čak — reče Planše.

— Pa šta, zar ta reč nije francuska, gospon Planše?

— Jeste, gospodine d'Artanjane.

— E pa šta?

— Eto, ta reč me žalosti.

— Objasni mi šta te to žalosti, Planše — reče d'Artanjan.

— Kad kažete da čak i ne spavate, to je kao kad biste rekli da nemate čak ni tu utehu da možete spavati. Ili tačnije, to je kao kad biste drugim rečima kazali: Planše, meni je užasno dosadno.

— Planše, ti znaš da meni nikad nije dosadno.

— Izuzev danas i prekjuče.

— Dovraga!

— Gospodine d'Artanjane, ima nedelja dana kako ste došli iz Fontenbloa; ima nedelja dana kako nemate da izdajete naredbe i da zapovedate svojoj četi. Nedostaje vam lupa musketa, doboša i cele kraljevine; uostalom, ja koji sam nosio musketu, ja to dobro razumem.

— Planše, — odgovori d'Artanjan — uveravam te da mi uopšte nije dosadno.

— Pa šta onda radite kad ležite tako kao mrtav?

— Planše, prijatelju moj, kad sam bio u opsadi Larošela, kad si ti tamo bio, jednom reči kad smo obojica bili tamo, nalazio se tu i jedan Arabljanin koji je uživao veliki ugled što je umeo odlično da nišani iz ručnog topa. Bio je to duhovit momak, iako malo neobične boje kože, boje tvojih maslina. E pa lepo, taj Arabljanin, pošto bi jeo ili radio, legao bi ovako kao što ja sad ležim, i pušio nekakvo čarobno lišće koje se nalazilo u velikoj cevi sa vrhom od ćilibara; i kad bi kakav starešina naišao i prebacio mu kako neprestano spava, on bi mirno odgovorio: „Bolje je sedeti nego stajati, ležati nego sedeti, biti mrtav nego ležati.”

—Taj Arabljanin je bio mračan, sudeći i po njegovoj boji i po njegovim izrekama — reče Planše.— Odlično ga se sećam. Sa velikim zadovoljstvom je sekao glave protestantima.

— Tačno, i balsamovao ih kad su vredele truda.

— Da, a kad ih je balsamovao pomoću svih onih njegovih trava i velikih biljaka, ličio je na korpara koji pravi kotarice.

— Jeste, Planše, tako je.

— O, i ja imam pamćenje!

— U to ne sumnjam; ali šta kažeš ti o njegovom rasuđivanju?

— Gospodine, nalazim da je s jedne strane odlično, ali sa druge glupo.

— Da čujem zašto, Planše, reci.

— Pa eto, gospodine, stvarno je bolje sedeti nego stajati, to je tačno naročito kad je čovek umoran, u izvesnim prilikama… (Tu se Planše nasmeši mangupski). Bolje je ležati nego sedeti; ali što se tiče onog poslednjeg, da je bolje biti mrtav nego ležati, ja izjavljujem da je to besmisleno. Ja neosporno više volim krevet, i ako vi niste moga mišljenja, to je, kao što sam imao čast da vam kažem, zato što vam je užasno dosadno.

— Planše, poznaješ li g. La Fontena?

— Apotekara sa ugla ulice Sen-Mederik?

— Ne, basnopisca.

— Aha, čika-gavrana!

— Tako je; e pa eto, ja sam kao njegov zec.

— Zar tu ima i neki zec?

— Ima raznih životinja.

— Pa lepo, šta radi njegov zec?

— Sanjari.

— Oho!

— Planše, ja sam kao zec g. La Fontena, ja sanjarim.

— Sanjarite? — reče Planše zabrinut.

— Da; tvoj stan, Planše, dovoljno je tužan da bi mogao da navodi na razmišljanje. Nadam se da ćeš priznati da je tako.

— Ali, gospodine, imate pogled na ulicu.

— Vraga, što je to zabavno!

— A isto tako je tačno, gospodine, da bi vam bilo dosadno i kad bi ste stanovali pozadi… Ne, hoću da kažem da bi vam bilo još dosadnije.

— Bogami, Planše, ne znam.

— Pa još kad bi vaša sanjarenja bila kao ono koje vas je odvelo na vraćanje na presto kralja Čarlsa II.

I Planše se nasmeja tihim smehom koji nije bio bez značaja.

— Ah, Planše, prijatelju moj, — reče d'Artanjan — vi postajete slavoljubivi

— Da nema kakav drugi kralj da se vrati na presto, gospodine d'Artanjane, kakav drugi Monk da se stavi u kutiju?

— Nema, dragi moj Planše, svi kraljevi su na svojim prestolima… i tamo im je možda lošije nego meni na ovoj stolici; ali ipak, oni su na njima.

I d'Artanjan uzdahnu.

— Gospodine d'Artanjane, — reče Planše — vi me žalostite.

— Ti si zaista dobar čovek, Planše.

— Nešto naslućujem, neka mi bog oprosti.

— Šta to?

— Gospodine d'Artanjane, vi mršavite.

— Oh! — uzviknu d'Artanjan i lupi se po grudima tako da one odjeknuše kao prazan oklop — To je nemoguće, Planše.

— Vidite, — nastavi Planše sa mnogo osećanja — ako vi mršavite kod mene…

— Šta onda?

— Onda ću ja napraviti pokor.

— Tek štogod!

— Da.

— Šta ćeš da uradiš? Da vidimo.

— Naći ću onoga ko je uzrok vašem jadu.

— Eto, sad imam i jad.

— Jeste, imate ga.

— Ne, Planše, ne.

— A ja vam kažem da je tako; imate neki jad i mršavite.

— Jesi li siguran da mršavim?

— Vidno… Malaga! Ako još budete mršavili, uzeću svoj mač i otići ću pravo gospodinu d'Erbleu, da mu presečem grkljan.

— Kako! — uzviknu d'Artanjan i poskoči na svojoj stolici — Šta vi to govorite, Planše? Šta će ime gospodina d'Erblea u vašoj bakalnici?

— Molim, molim! Ljutite se ako hoćete, grdite me ako hoćete; ali, dovraga! Ja znam šta znam.

Za vreme ovog drugog Planšeovog ispada, d'Artanjan se beše namestio tako da ne propusti ništa, što će peći da je seo uspravno, obe ruke naslonio na kolena i opružio vrat u pravcu dičnog bakalina.

— Hajde, objasni mi — reče on — i reci mi kako si mogao da izgovoriš takvo huljenje. G. d'Erble, tvoj negdašnji starešina, moj prijatelj, crkveni čovek, musketar koji je postao episkop — pa zar na njega da podigneš mač, Planše?

— Podigao bih mač i na svog oca kad vas vidim u takvom stanju.

— Na gospodina d'Erblea, plemića!

— To je meni svejedno što je on plemić. On je kriv što vi imate mračne misli, i to je sve što znam. A kad čovek ima mračne misli, onda mršavi. Malaga! Ja neću da gospodin d'Artanjan iziđe iz moje kuće mršaviji nego što je bio kad je u nju ušao.

— Kako je on to kriv što ja imam mračne misli? Hajde da mi objasniš.

— Eto, već tri noći vi imate mučan i nemiran san.

— Ja?

— Jeste, vi; i tada ponavljate: „Aramis! Podmukli Aramis!”

— Pa šta je s tim? Ti znaš poslovicu, prijatelju moj: „San je laža”.

— Nije; jer svaki put kad ste izlazili za ova tri dana, uvek ste pitali po povratku: „Jesi li video g. d'Erblea?” ili: „Jesi li primio pisma od g. d'Erblea za mene?”

— Pa sasvim je prirodno da se interesujem za tog dragog prijatelja — reče d'Artanjan.

— Slažem se, ali ne do te mere da slabite.

— Planše, dajem ti časnu reč da ću se ugojiti.

— Lepo, gospodine, prihvatam je; jer znam da je to svetinja kad vi date časnu reč…

— Heću više sanjati Aramisa.

— Vrlo dobro!

— Neću te više pitati da li ima pisama od g. d'Erblea.

— Sjajno.

— Ali da mi objasniš nešto.

— Da čujem šta, gospodine.

— Ja sam psiholog…

— To dobro znam…

— A malopre si izgovorio neku čudnu psovku…

— Jesam.

— …koju ranije nisi upotrebljavao.

— Malaga! Hoćete da kažete?

— Tačno.

— To je moja psovka otkako sam bakalin.

— Tačno tako, jer to je ime suvog grožđa.

— To je psovka koju upotrebljavam kad sam besan kao ris; kad kažem Malaga(!) onda nisam više čovek.

— Ali ipak, nisam znao za tu tvoju psovku.

— I to je tačno, gospodine, dali su mi je. I Planše, izgovarajući te reči, namignu sa tako lukavim izrazom da on privuče svu d'Artanjanovu pažnju.

— Ehe! — izbaci on.

Planše ponovi:

— Ehe!

— Gle, gle, gospodine Planše!

— Vraga, gospodine,— reče Planše — ja nisam kao vi, ja ne provodim život u sanjarenju.

— Nemaš prava.

— Hoću da kažem u dosađivanju, gospodine; vrlo nam malo vremena ostaje da živimo, zašto da ga ne iskoristimo?

— Ti si filozof epikurejac, Planše, kako izgleda.

— Zašto da ne budem? Ruka je dobra, piše i meri šećer ili začine; noga je sigurna, igra ili se šeta; želudac ima zube, proždire i vari; srce nije suviše okrnjeno; pa lepo, gospodine…

— Pa lepo, šta, Planše?

— Eto!… — reče bakalin trljajući ruke.

D'Artanjan prekrsti noge.

— Planše, prijatelju moj, reče on, vi me zapanjujete.

— Zašto?

— Zato što mi otkrivate sebe u sasvim novoj svetlosti.

Planše, ne može biti više polaskan, nastavi tako da trlja ruke da samo što nije ogulio kožu.

— Ah, ah, — reče on — zato što sam ja glupak, vi mislite da ću biti i budala?

— Dobro je, Planše, to se zove rasuđivanje.

— Platite dobro moju misao, gospodine. Rekao sam sebi, — nastavi Planše — bez zadovoljstva nema ni sreće na svetu.

— O, kako je istina to što kažeš, Planše! — prekide ga d'Artanjan.

— Dakle, tražimo, ako ne zadovoljstvo, jer zadovoljstvo nije tako obična stvar, tražimo bar utehu.

— I ti uspeš da utešiš sebe?

— Naravno.

— Objasni mi na koji se način utešiš.

— Metnem na sebe štit i spremim se da se borim protiv dosade. Strpljivo provodimo vreme, i baš uoči dana kad osetim da će mi biti dosadno, ja se zabavljam.

— Zar to nije ništa teže?

— Nije.

— I ti si sve to pronašao sasvim sam?

— Sasvim sam.

— To je sjajno.

— A, šta kažete na to?

— Kažem da tvojoj filozofiji nijedna druga nije ravna.

— E pa, onda pođite za mojim primerom.

— Privlačna stvar.

— Radite kao ja.

— Ništa bolje ne bih tražio; ali sve duše nisu istog kova, i kad bi trebalo da se zabavljam kao ti, možda bi mi bilo strašno dosadno…

— Eto ti sad! Pokušajte najpre.

— Šta ti radiš? Da vidimo.

— Jeste li primetili da se udaljavam iz kuće?

— Jesam.

— Kako?

— Povremeno.

— Tako je, bogami. Primetili ste to?

— Dragi moj Planše, valjda ti je jasno da, kad se viđamo skoro svakoga dana, ako se jedan udalji, on nedostaje onome drugom. Zar tebi nije neobično bez mene, kad odem u rat?

— Beskrajno! Onda sam kao telo bez duše.

— Kad smo to utvrdili, da nastavimo.

— U koje se vreme udaljavam?

— Petnaestog i tridesetog svakog meseca.

— I koliko ostajem izvan kuće?

— Nekad dva, nekad tri, nekad četiri dana.

— I šta ste mislili da radim?

— Da naplaćuješ račune.

— A kakvo mi je bilo lice po povratku.

— Vrlo zadovoljno.

— Vidite li: sami kažete uvek zadovoljno. I čemu ste pripisivali to zadovoljstvo?

— Tome što ti trgovina dobro ide; tome što kupovina pirinča, šljiva, prečišćenog šećera, suvih krušaka i šećernog sirupa ide ne može biti bolje. Ti si uvek bio vrlo čudna priroda, koja voli raznolikost, Planše, i zato nisam nijednog trenutka bio iznenađen što sam video da si izabrao bakalski poziv, koji je za čovekovu prirodu jedna od najraznovrsnijih i najprijatnijih, jer se u bakalnici rukuje skoro samo sa prirodnim i mirišljavim stvarima.

— Lepo ste to kazali, gospodine; ali kako ste se prevarili!

— Kako, prevario sam se?

— Kad ste kazali da ja idem svakih petnaest dana da naplaćujem račune ili da kupujem. O, o, gospodine, kako ste samo mogli da verujete tako nešto? O, o, o!

I Planše poče da se smeje tako da d'Artanjan poče da sumnja u svoju sopstvenu inteligenciju.

— Priznajem — reče musketar — da ti nisam dorastao.

— Gospodine, to je istina.

— Kako, to je istina?

— Pa mora biti istina kad vi to kažete; ali molim vas da ne mislite kako ste zbog toga ma i najmanje izgubili u mojim očima.

— E onda je sve u redu.

— Ne, vi ste genijalan čovek; i kad su u pitanju rat, iznenađenja, taktika i poduhvati, onda tako mi boga, kraljevi malo znače u poređenju sa vama; ali kad je reč o duševnom miru, o brizi o telu, o životnom slatku, ako se tako može reći, ah, gospodine, nemojte mi govoriti o genijalnim ljudima, oni su svoji sopstveni dželati.

— Lepo, Planše, — reče d'Artanjan goreći od radoznalosti — sad si me zainteresovao ne može više biti.

—I već vam je manje dosadno nego maločas, je li tako?

— Meni nije bilo dosadno; ali otkako razgovaraš sa mnom, više se zabavljam.

— Dobro, to je početak! Jemčim vam da ću vas izlečiti.

— Ništa bolje i ne tražim.

— Hoćete li da pokušam?

— Odmah.

— Neka bude! Imate li ovde konje?

— Imam ih: deset, dvadeset, trideset.

— Toliko nam nije potrebno; samo dva.

— Stoje ti na raspoloženju, Planše.

— Lepo, odvodim vas sa sobom.

— Kad?

— Sutra.

— Kuda?

— E, vi suviše pitate.

— Priznaćeš, međutim, da je važno da znam kuda idem.

— Volite li selo?

— Ne mnogo, Planše.

— Znači da volite grad?

— Kako kad.

— E pa lepo, vodim vas u jedno mesto koje je pola grad a pola selo.

— Dobro.

— U jedno mesto gde ćete se zabavljati, u to sam ubeđen.

— Divota!

— I, što je pravo čudo, u ono mesto iz koga ste došli zato što vam je u njemu bilo dosadno.

— Meni?

— Smrtno dosadno.

— Znači da ti ideš u Fontenblo?

— Tako je, u Fontenblo.

— Ti ideš u Fontenblo, ti!

— Tamo idem.

— A šta ćeš da radiš u Fontenblou, dragi bože?

Na to Planše odgovori d'Artanjanu namigujući obešenjački.

— Sigurno imaš kakvo imanje u tom kraju, nevaljalče!

— O, nešto bedno, jedan kućerak.

— Sad sam te uhvatio.

— Ali je u njemu lepo, časne mi reči.

— Idem na Planšeovo imanje! — uzviknu d'Artanjan.

— Kad budete hteli.

— Zar nismo rekli da će to biti sutra?

— Sutra, neka bude; a sem toga, sutra je 14, to će reći dan uoči onoga kad se plašim da mi ne bude dosadno; dakle, ugovoreno je.

— Ugovoreno.

— Pozajmićete mi jednog od svojih konja?

— Najboljeg.

— Ne, ja više volim najmirnijeg; vi znate da nikad nisam bio odličan jahač, a zatim, još više sam zarđao u bakalnici; sem toga…

— Sem toga šta?…

— Sem toga, — dodade Planše, namigujući opet — sem toga neću da se zamaram.

— A zašto?— usudi se d'Artanjan da upita.

— Zato što se onda ne bih više zabavljao — odgovori Planše.

I posle tih reči on ustade sa svoje vreće sa kukuruzom, tegleći se tako da su mu pucale sve kosti jedna za drugom, što nije bilo neprijatno čuti.

— Planše! Planše! — povika d'Artanjan — Izjavljujem da nema na svetu sladostrasnika koji bi mogao biti poređen sa vama. Ah, Planše, vidi se da još nismo dovoljno hleba pojeli zajedno.

— A kako to, gospodine?

— Jer te ja još ne poznajem — reče d'Artanjan — i počinjem opet da mislim, i to konačno, ono što sam pomislio jednog trenutka u Bulonju, onog dana kad si zadavio, ili skoro zadavio, Libena, slugu g. de Varda; Planše, ti si dovitljiv čovek.

Planše se stade smejati uobraženo, reče musketaru laku noć i siđe u sobu iza svoje radnje, koja mu je služila kao spavaća soba.

D'Artanjan zauze opet svoj raniji položaj na stolici, i njegovo čelo, sa koga za izvvsno vreme beše nestalo bora, postade zamišljenije nego ikad.

On je već bio zaboravio Planšeove ludosti i sanjarije.

— Da, — reče on u sebi, pronalazeći opet nit svojih misli, prekinutih ovim prijatnim razgovorom kome smo prisustvovali — da sve je u tome:

„Prvo: treba doznati šta je Bezmo hteo od Aramisa;

„Drugo: treba doznati zašto se Aramis nikako ne javlja;

„Treće: treba doznati gde je Portos.

„U te tri tačke krije se cela tajna.”

— Dakle, — nastavi d'Artanjan — pošto nam naši prijatelji ništa ne priznaju, obratimo se za pomoć našoj slaboj pameti. Čovek čini ono što može, boga mu! Ili Malaga, kao što kaže Planše.

CXLI

PISMO G. BEZMOA

Ostvarujući svoj plan, d'Artanjan ode već sutradan izjutra da poseti g. Bezmoa.

To je bio dan čišćenja u Bastilji: topovi su bili očišćeni i namazani, stepenice izribane; ključari su sami čistili svoje ključeve.

Što se tiče vojnika tog garnizona, oni su se šetali po svojim dvorištima izgovarajući se da nemaju šta da rade jer su ona dovoljno čista.

Zapovednik Bezmo primi d'Artanjana više nego učtivo; ali je bio sa njim toliko uzdržan da d'Artanjan, ma koliko da je bio lukav, ne izvuče iz njega ijednu reč.

Što je on bio oprezniji, to je više raslo d'Artanjanovo nepoverenje.

D'Artanjanu se učini da je primetio da se upravnik tako ponaša zato što mu je pre nekog vremena savetovano da tako radi.

U Pale-Roajalu Bezmo nije bio sa d'Artanjanom ovako hladan i nepristupačan kakav je sad bio ovde u Bastilji.

Kad je d'Artanjan hteo da ga navede da govori o tako hitnim novčanim stvarima koje su naterale Bezmoa da potraži Aramisa i koje su ga one večeri činile tako govorljivim, Bezmo se izgovori da ima da izda neke naredbe u samoj tamnici i ostavi d'Artanjana da ga toliko dugo čeka, da naš musketar, ubeđen da neće iščupati nijednu reč više, ode iz Bastilje pre nego što se Bezmo vrati iz svoje inspekcije.

Ali se u d'Artanjanu beše probudila jedna sumnja, a u takvim slučajevima d'Artanjanov duh nije više mirovao.

On je bio među ljudima ono što je mačka među četvoronošcima, u isto vreme oličenje nespokojstva i nestrpljenja.

Nespokojna mačka ne ostaje na jednom mestu duže nego pramen svile koji se leluja na povetarcu. Mačka koja vreba stoji mrtva pred svojom osmatračnicom, i ni glad ni žeđ ne mogu je oteti od njenih razmišljanja.

D'Artanjan, koji je goreo od nestrpljenja, odbaci najednom to osećanje kao neki suviše težak ogrtač. On reče sebi da je ta stvar koju kriju od njega upravo ona koju treba da dozna.

Prema tome, on zaključi da Bezmo neće propustiti da obavesti Aramisa, ako mu je Aramis tako nešto naredio.

Bezmo je jedva imao vremena da se vrati iz glavne kule, a d'Artanjan se već beše postavio u zasedu u blizini ulice Peti-Misk, kako bi mogao da vidi sve one koji izlaze iz Bastilje.

Posle jednog sata čekanja Kod zlatne drljače, pod strehom gde je bilo malo senke, d'Artanjan vide kako iziđe jedan stražar.

To je bio najbolji znak koji je mogao poželeti. Svaki stražar ili ključar ima svoje dane, pa čak i sate, kad može da izlazi iz Bastilje, pošto nijedan od njih ne sme da ima ni ženu ni stan u tvrđavi; oni mogu da izlaze a da ne probude ničiju radoznalost.

Ali vojnik koji je tu kao u kasarni, zatvoren je dvadeset četiri sata kad je na straži, to je svima poznato, i d'Artanjan je to znao bolje nego iko. Ovaj vojnik je mogao dakle da iziđe u službenoj uniformi samo po izričitoj i hitnoj naredbi.

Vodnik, rekosmo, iziđe iz Bastilje i polako, polako, kao svaki srećni smrtnik koji je, umesto da stoji na straži pred kakvom neukusnom stražarom ili na nekom ne manje dosadnom grudobranu, doživeo da može da se prošeta slobodno, i da tako ima ta dva zadovoljstva koja mu se upisuju u službu. On se uputi prema predgrađu Sen-Antoan, udišući vazduh i sunce, i gledajući žene.

D'Artanjan ga je pratio izdaleka. Još mu nije bilo jasno u kakvoj nameri.

— Treba, pre svega — pomisli on — da vidim lice ovog klipana. Čovek koga smo videli, to je čovek koga smo ocenili.

D'Artanjan ubrza korak i, što nije bilo teško, prestiže vojnika.

I on vide ne samo njegovo lice, koje je bilo prilično pametno i smelo, već nos, koji je bio malo crven.

— Ovaj lupež voli rakiju — pomisli on.

U isto vreme kad je video nos, video je i to da ovaj vojnik ima za pojasom neku belu hartiju.

— Aha! Nosi pismo! — dodade d'Artanjan — Dakle vojnik je vrlo radostan što ga je g. Bezmo izabrao za glasnika; taj neće prodati poruku.

Dok je d'Artanjan tako lupao glavu, vojnik je stalno išao u pravcu predgrađa Sen-Antoan.

— Svakako da ide u Sen-Mande — pomisli on — i ja neću saznati šta piše u tom pismu…

Bilo je to da poludi!

— Da sam u uniformi, — pomisli d'Artanjan — naredio bio da uhvate ovog lupeža i da mu oduzmu pismo. Prva straža bi mi u tome pomogla. Ali neka me odnese vrag ako kažem ko sam radi jedne takve stvari. Da ga odvedem da pije, pokazaće se nepoverljiv i onda će on napiti mene… Sto mu gromova! Nemam više pronicljivosti, svršeno je sa mnom. Da napadnem tog nesrećnika, da ga nateram da izvadi mač, da ga ubijem zbog njegovog pisma. Da, kad bi bilo u pitanju kraljičino pismo kakvom lordu, ili pismo nekog kardinala kraljici. Ali, bože moj, kako su ništavne te spletke između gg. Aramisa, Fukea i Kolbera! Zar da ode život jednog čoveka zbog toga? O ne, ne vredi zato potrošiti ni deset talira.

Dok je on tako filozofirao grickajući nokte i brkove, on primeti jednu gomilicu strelaca i jednog komesara.

Ti ljudi su vodili jednog čoveka lepe spoljašnosti koji se otimao iz sve snage.

Strelci mu behu pocepali odelo, i sad su ga vukli. On je zahtevao da ga vode ukazujući mu poštovanje koje se duguje plemiću i vojniku.

On ugleda našeg vojnika koji je išao ulicom i doviknu mu:

— Vojniče, u pomoć!

Vojnik nastavi da ide istim korakom prema onome koji ga je viknuo, a gomila pođe za njima. Tada d'Artanjanu pade na um jedna misao. To je bila prva, a videće se da nije bila rđava. Dok je plemić pričao vojniku kako su ga uhvatili kao lopova u jednoj kući u koju je ušao kao ljubavnik, vojnik ga je sažaljevao i tešio ga i savetovao sa onom ozbiljnošću koju francuski vojnik stavlja u službu svog častoljublja i osećanja zajednice. D'Artanjan se tada prikrade i stade iza vojnika, oko koga se tiskala gomila, i izvuče mu brzo i vešto hartiju koju je nosio za pojasom.

Kako je u tom trenutku pocepani plemić vukao tog vojnika, a komesar plemića, d'Artanjan je mogao da obavi svoju pljačku bez ikakve smetnje.

On stade deset koraka dalje iza stuba jedne kuće i pročita adresu:

„Gospodinu di Valonu, kod gospodina Fukea, Sen-Mande.”

— Dobro je! — reče on.

I on otpečati pismo ne cepajući ga, zatim izvadi hartiju savijenu na četiri dela, na kojoj je stajalo samo ovo:

„Dragi gospodine di Valone, budite ljubazni i javite g. d'Erbleu da je on dolazio u Bastilju i da se raspitivao.

Vaš odani De Bezmo”

— Divno! U dobar čas! — uzviknu d'Artanjan — Pa ovo je savršeno jasno. Portos je s njima.

Ubeđen da je saznao šta je hteo, musketar pomisli:

— Sto mu gromova! Ovaj jadni vražji vojnik će skupo platiti moje lukavstvo… Ako se vrati bez pisma… šta li će biti sa njim? U stvari, meni to pismo nije potrebno; kad pojedemo jaje, šta će nam ljuska?

D'Artanjan vidi da su komesar i strelci ubedili vojnika i poveli dalje svog zatočenika.

Ovoga je i dalje pratila gomila, dok je on nastavljao da jadikuje.

D'Artanjan im se privuče i spusti pismo tako da to niko ne primeti, a zatim se brzo udalji. Vojnik nastavi put u pravcu Sen-Mandea, misleći mnogo na tog plemića koji je tražio njegovu zaštitu.

Najednom, on se seti pisma i, pogledavši u pojas, vide da su mu ga uzeli. Njegov krik užasa pričini zadovoljstvo d'Artanjanu.

Jadni vojnik je sa strahom gledao oko sebe i najzad primeti taj dobrosrećni omot na dvadesetak koraka iza sebe. On se ustremi na njega kao soko na svoj plen.

Omot je bio malo prašljiv, malo izgužvan, ali je pismo ipak bilo pronađeno.

D'Artanjan primeti kako je vojnik mnogo zabrinut zbog slomljenog pečata. Dobričina se najzad ipak uteši i opet zadenu pismo za pojas.

— Idi, — reče d'Artanjan — sad imam vremena; stigni ti pre mene. Izgleda da Aramis nije u Parizu, pošto Bezmo piše Portosu. Dragi Portos, kako ću se radovati da ga opet vidim… i da razgovaram sa njim! — reče Gaskonjac.

I podešavajući svoj korak prema vojnikovom, on reši da četvrt sata posle njega stigne kod g. Fukea.

CXLII

ČITALAC ĆE VIDETI SA ZADOVOLJSTVOM DA PORTOS NIJE IZGUBIO NIŠTA OD SVOJE SNAGE

D'Artanjan proračuna, kao što je to bila njegova navika, da svaki sat ima šezdeset minuta a svaki minut šezdeset sekundi.

Zahvaljujući tom računu, tačnom u minutima i sekundima, on stiže pred vrata vrhovnog rukovaoca u istom trenutku kad je vojnik izlazio bez hartije za pojasom.

D'Artanjan se pojavi na vratima, koja mu jedan vratar, u odelu opervaženom na svim šavovima, otvori upola.

D'Artanjan je želeo da uđe a da ne kaže ko je, ali to je bilo nemoguće. On izgovori svoje ime.

I pored tog ustupka, koji je imao da odstrani sve teškoće, kako je to d'Artanjan mislio, vratar se poče ustezati; međutim kad ču da d'Artanjan ponavlja da je kapetan kraljeve garde, vratar se, ne ostavljajući prolaz potpuno slobodan, izmače nešto malo u stranu.

D'Artanjan shvati da je vratar dobio vrlo stroga naređenja.

On se dakle odluči da laže, što ga, uostalom, nije mnogo stajalo, jer je iza te laži video spas države, ili bar kratko i jasno rečeno svoj lični interes.

On dodade izjavama koje je već dao da je vojnik koji je doneo jedno pismo za g. di Valona bio njegov lični glasnik i da je cilj tog lisma bio da objavi njegov dolazak.

Od tog trenutka niko se više nije protivio d'Artanjanovom ulasku, i d'Artanjan uđe.

Jedan sluga htede da ga prati, ali on odgovori da nije potrebno da se trudi, pošto on vrlo dobro zna gde se nalazi g. di Valon.

Ništa se nije moglo odgovoriti čoveku koji je bio tako savršeno obavešten.

I oni ostaviše d'Artanjana na miru.

Musketar pregleda sve, stepeništa, salone, vrtove. Četvrt sata je išao kroz tu više nego kraljevsku kuću, u kojoj je svaki deo nameštaja bio čudo od lepote i u kojoj je bilo toliko slugu koliko stubova i vrata.

— Nema sumnje, — pomisli on — granice ove kuće to su granice zemlje. Da li je moguće da je Portosu palo na pamet da se vrati u Pjerfon, ne izlazeći iz kuće g. Fukea?

On najzad stiže u jedan povučeni deo zamka, opasan zidom od tesanog kamena, po kome su puzale mnoge sočne biljke sa cvetovima krupnim i čvrstim kao plodovi.

Ovde-onde po tom graničnom zidu uzdizali su se kipovi u sramežljivim ili tajanstvenim pozama. To su bile vestalke sakrivene pod peplosom⁸² sa širokim naborima; budni stražari, zatvoreni u svoje mramorne oklope, koji su bdeli nad dvorcem svojim skrivenim pogledima.

Jedan Hermes⁸³ sa prstom na ustima, jedna Iris⁸⁴ raširenih krila, jedna Noć sva prekrivena makom nadvisivali su drveće u vrtovima i zgrade koje su se mogle nazreti iza drveća; svi ti beli kipovi jasno su se isticali na pozadini od visokih čempresa, čiji su se crni vrhovi dizali u nebo.

Oko tih čempresa su se obavijale prastare ruže, zakačinjući svoje rascvetane i povijene grančice za svaku račvastu granu i zasipale donje grane i kipove mnoštvom mirisnih cvetova.

Sva ta začaranost učini se musketaru kao najviše dostignuće ljudskog uma. On je bio u pesničkom raspoloženju. Pomisao da Portos stanuje u takvom zemaljskom raju dade mu jednu mnogo višu predstavu o Portosu, jer je istina, da i na najviše duhove utiče ono što ih okružuje.

D'Artanjan nađe vrata i otkri na njima nekakvu oprugu, koju okrete. Vrata se otvoriše.

D'Artanjan uđe, zatvori vrata za sobom i nađe se u jednom paviljonu sagrađenom u obliku kubeta, a u kome se čuo samo šum vodoskoka i pesma ptica.

Na vratima paviljona on srete jednog slugu.

— Ovde stanuje g. baron di Valon, jelte? — reče d'Artanjan bez ustezanja.

— Jeste, gospodine — odgovori sluga.

— Izvestite ga da je došao g. vitez d'Artanjan, kapetan musketara Njegovog veličavstva.

Sluga uvede d'Artanjana u jedan salon.

D'Artanjan nije dugo čekao: pod susedne sobe se zatrese pod dobro poznatim koracima, jedna vrata se otvoriše ili tačnije rečeno razvališe, i Portos se baci u zagrljaj svome prijatelju sa nekom zbunjenošću na licu koja mu nije rđavo stajala.

— Vi ovde? — uzviknu on.

— I vi?— odvrati d'Artanjan — Ah, podmukli čoveče!

— Da, — reče Portos smešeći se zbunjeno — da, nalazite me kod g. Fukea, a to vas malo čudi, je li tako?

— Ne, zašto vi ne biste bili jedan od prijatelja g. Fukea? G. Fuke ima mnogo prijatelja, naročito među pametnim ljudima.

Portos je umeo da bude skroman i da ne shvati tu pohvalu kao upućenu njemu.

— Sem toga,— dodade on — videli ste me na Bel-Ilu.

— Razlog više da verujem da ste prijatelj g. Fukea.

— Istina je da ga poznajem — reče Portos malo zbunjeno.

— Ah, prijatelju moj, — reče d'Artanjan — kako ste se ogrešili o mene!

— Kako to? — uzviknu Portos.

— Kako! Izveli ste onako sjajan poduhvat kao što je izgradnja utvrđenja na Bel-Ilu, a mene niste obavestili.

Portos pocrvene

— Ima i nešto više od toga; — nastavi d'Artanjan — vidite me tamo, znate da sam u kraljevoj službi, a ne pogađate da me je kralj, željan da zna ko je taj čovek od vrednosti koji je ostvario delo o kome mu pričaju čitave bajke, poslao da saznam ko je on.

— Kako, kralj vas je poslao da doznate…?

— Pa naravno! Ali ne govorimo više o tome.

— Volovskog mi roga! — reče Portos — Treba da govorimo o tome, naprotiv. I tako, kralj je znao da se Bel-Il utvrđuje?

— Eto ti sad, kao da kralj ne zna sve!

— Ali nije znao ko izgrađuje utvrđenja?

— Ne; ali je slutio, prema onome što su mu govorili o tim radovima, da je to neki slavan ratnik.

— Dovraga! — reče Portos — Da sam to znao!

— Ne biste pobegli iz Vana, je l' tako?

— Ne bih. Šta ste rekli kad me više niste našli?

— Dragi moj, razmišljao sam.

— Ah da, vi uvek razmišljate… I do čega vas je dovelo to razmišljanje?

— Do toga da pogodim istinu.

— A, pogodili ste je?

— Jesam.

— A šta ste pogodili? Da čujem — reče Portos nameštajući se u jednu naslonjaču i dajući licu zagonetan izraz.

— Pogodio sam, pre svega, da utvrđujete Bel-Il.

— Pa to nije bilo teško, jer ste me videli na delu.

— Čekajte malo; pogodio sam još nešto, a to je da utvrđujete Bel-Il po naređenju g. Fukea.

— To je istina.

— Nije ni to sve. Kad ja počnem da pogađam, onda se ne zaustavljam na pola puta.

— Dragi moj d'Artanjane!

— Pogodio sam da g. Fuke hoće da ta utvrđenja ostanu najveća tajna.

— To je, stvarno, bila njegova namera, mislim — reče Portos.

— Da; a znate li zašto je hteo da to ostane tajna?

— Dođavola! Pa da se ne sazna — reče Portos.

— To na prvom mestu. Ali ta želja je bila posledica jedne ljubaznosti…

— Zaista, — reče Portos — čuo sam da je g. Fuke vrlo ljubazan čovek.

— Posledica njegove ljubaznosti prema kralju.

— Oho!

— Zar vas to čudi?

— Čudi me.

— Niste to znali?

— Nisam.

— E pa eto, ja znam.

— Vi ste, dakle, vrač.

— Ni najmanje.

— Otkud onda znate?

— Pa eto, to je vrlo prosto. Čuo sam kad je sam g. Fuke to rekao kralju.

— Šta mu je rekao?

— Da je naredio da se utvrdi Bel-Il i da mu poklanja Bel-Il.

— Ah tako, čuli ste kad je g. Fuke to rekao kralju?

— Od reči do reči. Čak je dodao: „Bel-Il je utvrdio jedan inženjer koji je moj prijatelj, čovek velike vrednosti, i ja bih molio za dozvolu da ga predstavim kralju. — Kako se zove? — upitao je kralj. — Baron di Valon — odgovorio je g. Fuke. — Dobro,— rekao je kralj, predstavićete mi ga.”

— Kralj je to odgovorio?

— D'Artanjanove mi reči.

— Oh, oh! — reče Portos — Pa zašto me onda nisu već predstavili?

— Zar vam nisu govorili o tom predstavljanju?

— Jesu; ali još čekam na njega.

— Budite bez brige, doći će i na njega red.

— Hm, hm!— promumla Portos.

D'Artanjan se napravi da nije čuo i promeni razgovor:

— Ali vi stanujete na vrlo usamljenom mestu, dragi prijatelju, kako mi se čini? — upita on.

— Uvek sam voleo osamljenost. Setna sam priroda — odgovori Portos i uzdahnu.

— Gle, čudnovato! — reče d'Artanjan — Ja to nisam nikad primetio.

— To je otkako se bavim izučavanjima — reče Portos sa izrazom zabrinutosti na licu.

— Ali rad duha nije naneo štetu zdravlju tela, nadam se?

— O, ni najmanje.

— Je li snaga i dalje kao što treba?

— Još i veća, dragi moj, još i veća.

— Pitam zato što sam čuo da prvih dana da vašem dolasku…

— Nisam mogao da se krećem, je l' to?

— Kako, — upita D'Artanjan smešeći se — zbog čega niste mogli da se krećete?

Portos shvati da je rekao glupost i htede da se popravi.

— Jeste, došao sam iz Bel-Ila ovamo sa rđavim konjima — reče on — i to me je premorilo.

— To me nimalo ne čudi, jer idući za vama naišao sam na sedam ili osam pocrkalih konja na putu.

— Težak sam, vidite — reče Portos.

— Tako da ste bili mrtav umoran?

— Mast mi se istopila, i od toga topljenja sam se razboleo.

— Ah, jadni Portose!… A Aramis, kako se on tom prilikom pokazao prema vama?

— Vrlo lepo… Naredio je da me leči lični lekar g. Fukea. Ali, zamislite samo: posle nedelju dana nisam više mogao da dišem.

— Zašto?

— Soba je bila vrlo mala: udisao sam suviše vazduha.

— Zaista?

— Tako su mi bar kazali… I onda su me preneli u drugi stan.

— Gde ste mogli da dišete?

— Da, slobodnije; ali nije bilo nikakvih telesnih vežbanja. Lekar je tvrdio da ne treba da se krećem; a ja sam se naprotiv, osećao jači nego ikad. I to je bio povod jednom ozbiljnom događaju.

— Kakvom događaju?

— Zamislite samo, dragi prijatelju, ja se pobunim protiv naredaba tog glupavog lekara i odlučim da iziđem, bilo mu to pravo ili ne. Prema tome, naredim slugi koji me je služio da mi donese moje odelo.

— Pa zar ste bili potpuno nagi, jadni moj Portose?

— Ne, naprotiv, imao sam na sebi jednu divnu domaću haljinu. Sluga posluša, i ja obučem svoje odelo koje je bilo postalo suviše široko. Ali, čudna stvar, i noge mi se behu isto tako proširile.

— Da, razumem vas.

— A čizme su mi bile postale suviše tesne.

— Jer su vam noge i dalje bile naduvene.

— Gle! Pogodili ste.

— Pa dabome! A je li to taj događaj o kome ste hteli da mi pričate?

— Ah da! Meni onda to nije palo na pamet kao sad vama. Pomislio sam: „Pošto su mi noge deset puta bile u čizmama, nema nikakvog razloga da ne uđu u njih i jedanaesti put.”

— E, dragi Portose, dozvolite mi da vam kažem da tog puta niste bili logični.

— Ukratko, stajao sam prema jednoj pregradi; pokušavao sam da obujem desnu čizmu; vukao sam rukama, gurao sam nogom, pravio nečuvene napore, kad najednom obe ušice moje čizme ostadoše mi u rukama, a noga polete kao iz katapulta.

— Katapulta! Kako ste jaki u svemu što se odnosi na utvrđenja, drati Portose!

— Noga mi dakle polete kao da je katapultirana i naiđe na pregradu, koju sruši. Dragi prijatelju, izgledalo mi je da sam, kao Samson, srušio čitav hram. Popada toliko slika, porcelanskih predmeta, vaza sa cvećem, goblena, prečaga od zavesa, da je to nečuveno.

— Zbilja!

— A da i ne računam to što je sa druge strane pregrade bila jedna polica sa bezbroj predmeta od porcelana.

— Koju ste preturili?

— Koju sam odbacio u drugi kraj sobe.

Portos se stade smejati.

— Stvarno, kao što ste rekli, to je nečuveno.

I d'Artanjan se stade smejati kao Portos.

Portos odmah poče da se smeje jače nego d'Artanjan.

— Porazbijao sam — reče Portos glasom isprekidanim ovom sve većom veselošću — za više od tri hiljade franaka porcelana, hahaha!…

— Odlično! — reče d'Artanjan.

— Polupao sam za više od četiri hiljade franaka ogledala, hahaha!…

— Divota!

— Da ne računam jedan luster koji mi je pao na glavu i razbio se u paramparčad, hahaha!…

— Na glavu? — reče d'Artanjan koji se držao za trbuh.

— Pravo na glavu!

— To znači da vam je razbio glavu?

— Nije, pošto vam kažem, naprotiv, da se luster razbio kao staklo, jer je i bio od stakla.

— Ah, luster je dakle bio od stakla?

— Od venecijanskog stakla; prava retkost, dragi moj, kojoj nije bilo ravne, luster težak dve stotine funti.

— I on vam je pao na glavu?

— Na glavu!… Zamislite jednu kristalnu pozlaćenu kuglu, sa utisnutim ukrasima na donjoj strani, sa mirisima koji su sagorevali na gornjoj, sa fitiljima koji su širili svetlost kad bi bili zapaljeni.

— Naravno; ali tada nisu bili zapaljeni?

— Srećom, inače bih se zapalio.

— I to vas je samo smrvilo?

— Nije.

— Kako, nije?

— Nije, luster mi je pao na lobanju. Mi imamo, kako izgleda, jednu vrlo tvrdu koru na vrhu glave.

— Ko vam je to rekao, Portose?

— Lekar. To vam je kao neka kupola koja bi izdržala i Bogorodičinu crkvu u Parizu.

— Dođavola!

— Jeste, izgleda da nam je lobanja takva.

— Govorite o sebi, dragi moj; vaša je lobanja takva, ali ne i lobanja drugih.

— Mogućno; — reče Portos uobraženo — bilo kako bilo, kad je luster pao na tu kupolu koju imamo na vrhu glave, to vam je bio tresak sličan pucnju topa; kristal se polomi, a ja padoh sav obliven…

— Krvlju, jadni Portose!

— Ne, mirisima koji su mirisali kao kremovi; bilo je izvanredno, ali je suviše lepo mirisalo, bio sam kao opijen tem lepim mirisom; to ste i vi svakako osetili neki put, d'Artanjane?

— Jesam, udišući miris đurđevka. Tako, ste se vi jadni moj prijatelju, preturili od udara i ošamutili od mirisa.

— Ali ima nešto što je čudno: lekar mi je tvrdio, dajući časnu reč, da nikad nije video ništa slično…

— Ali ste dobili bar neku čvorugu? — prekide ga d'Artanjan.

— Dobio sam ih pet.

— Zašto pet?

— Čekajte: luster je imao na donjoj strani pet pozlaćenih i veoma oštrih ukrasa.

— Jao!

— Tih pet ukrasa su se probili kroz moju kosu, koja je vrlo gusta, kao što vidite.

— Na vašu sreću.

— I utisnuli su mi se u kožu. Ali, vidite što je to čudno: takve stvari se dešavaju samo meni. Umesto da naprave udubljenja, načinili su mi čvoruge. Lekar mi to nikako nije mogao da objasni, tako da mi bude jasno.

— E pa ja ću to da vam objasnim.

— Učinićete mi uslugu — reče Portos trepćući, što je kod njega bio znak najveće pažnje.

— Otkako se vaš mozak bavi visokim naukama, važnim proračunavanjima, glava je od toga videla koristi; tako da vam je sad puna i prepuna znanja.

— Mislite?

— Ubeđen sam. Iz toga izlazi da umesto da pusti da se išta strano uvuče u unutrašnjost glave, vaša koščata kutija, koja je već isuviše puna, iskorišćuje otvore koji se u njoj načine da ispusti malo od toga čega ima suviše.

— Aha! — reče Portos, kome se ovo objašnjavanje učini jasnije od lekarevog.

— Pet ispupčenja koja su napravili pet ukrasa na lusteru bili su svakako gomilice pune znanja, izbačene napolje silom okolnosti.

— Stvarno, — reče Portos — a dokaz je to što me je bolelo više spolja nego iznutra. Čak ću vam priznati nešto: kad bih stavio šešir na glavu i kad bih ga pritisnuo pesnicom sa onom ljupkom silinom koja je urođena nama plemićima koji nosimo mač, ako moj pritisak ke bi bio tačno odmeren, osećao sam velike bolove.

— Verujem vam, Portose.

— I tako, dragi moj prijatelju, — reče div — videći kako je slaba ta kuća, g. Fuke odluči da mi nađe drugi stan. I mene dovedoše ovde.

— Ovo je odvojeni park, je li tako?

— Jeste.

— Onaj u kome se zakazuju sastanci? Onaj čuveni park iz tajanstvenih doživljaja vrhovnog rukovaoca?

— Ne znam; u njemu nisam imao ni sastanke ni tajanstvene doživljaje; ali mi dopuštaju da u njemu vežbam mišiće, i ja se koristim tim dopuštenjem da čupam drveće iz korena.

— A zašto to radite?

— Da mi ruke ostanu snažne, a sem toga da skidam sa njih ptičja gnezda: to mi je lakše nego da se penjem.

— U idiličnom ste raspoloženju kao Tirsis⁸⁵, dragi moj Portose.

— Jeste, volim mala jaja; volim ih beskrajno više nego velika. Nemate pojma kako je ukusna kajgana od četiri-pet stotina jaja od zebe, češljuge, čvorka, kosa i drozda.

— Ali pet stotina jaja, to je ogromno!

— Sve to može da stane u činiju za salatu— reče Portos.

Punih pet minuta d'Artanjan se divio Portosu, kao da ga je sad prvi put video.

Što se tiče Portosa, on je sav sijao od radosti što ga njegov prijatelj tako gleda.

I oni ostadoše tako nekoliko trenutaka: d'Artanjan gledajući, Portos sijajući od radosti.

D'Artanjan se očevidno trudio da skrene razgovor na drugo.

— Da li se mnogo zabavljate ovde, Portose? — upita on najzad, svakako kad beše našao ono što je tražio.

— Ne uvek.

— Meni je to razumljivo; ali kad vam bude suviše dosadno, šta ćete onda da radite?

— O, neću ja ovde dugo ostati. Aramis čeka da mi splasne i poslednja čvoruga pa da me predstavi kralju, koji ne može da podnosi čvoruge, ako je tačno štokažu.

— Zar je Aramis stalno u Parizu?

— Nije.

— A gde je?

— U Fontenblou.

— Sam?

— Sa g. Fukeom.

— Vrlo dobro. Ali znate li vi nešto?

— Ne. Recite mi i ja ću znati.

— Aramis vas je zaboravio.

— Mislite?

— Pa eto: tamo se smeju, igraju, goste se, troše nemilice vino g. de Mazarena. Znate li da se tamo svake večeri priređuje balet?

— Dođavola! Dođavola!

— Izjavljujem vam, dakle, da vas je vaš dragi Aramis zaboravio.

— Moglo bi da bude tako, i ja sam to po koji put pomislio.

— Samo da vas nije izneverio, taj podmukli čovek!

— O!

— Pa vi znate da je Aramis veliki lisac.

— Da, ali da me izneveri…

— Slušajte. Pre svega, drži vas zatvorenog.

— Kako, drži me zatvorenog! Zar sam ja zatvoren, ja?

— Pa vidite!

— Voleo bih da mi to dokažete.

— Ništa lakše. Izlazite li?

— Nikad.

— Jašete li?

— Nikad.

— Puštaju li vaše prijatelje da dođu kod vas?

— Nikad.

— Pa eto, dragi prijatelju, ne izlaziti nikad, ne jahati nikad, ne viđati nikad svoje prijatelje, to se zove biti zatvoren.

— A što bi me Aramis držao zatvorenog? — upita Portos.

— Slušajte, — reče d'Artanjan — budite iskreni, Portose.

— Najiskreniji.

— Aramis je taj koji je napravio plan za utvrđenja na Bel-Ilu, je li tako?

Portos pocrvene.

— Jeste, — reče on — ali to je sve što je on uradio.

— Naravno, i po mome mišljenju to nije tako velika stvar.

— To je i moje mišljenje.

— Dobro; očaran sam što smo istog mišljenja.

— On čak nikad nije ni dolazio na Bel-Il — reče Portos.

— Eto, vidite.

— Ja sam odlazio u Van, kao što ste mogli da vidite.

— Recite kao što sam video. Eto, stvar je upravo u tome, dragi moj Portose. Aramis, koji je napravio samo plan, hteo bi da se proturi kao inženjer, dok vas, koji ste kamen po kamen izgradili zidine, tvrđavu i grudobrane, hteo bi da uvrsti u red graditelja.

— Graditelja, to jest zidara?

— Tako je, zidara.

— Malterdžija?

— Tačno.

— Zidarskih pomoćnika?

— Pogodili ste.

— O, o, dragi Aramise, vi još mislite da imate dvadeset pet godina, kako izgleda!

— I to nije sve: on misli da vi imate pedeset.

— Tako bih ga rado video na poslu.

— Da.

— Dobričina koji pati od kostobolje.

— Da.

— Koji ima kamen u bubregu.

— Da.

— Kome nedostaju tri zuba.

— Četiri.

— Dok ja, pogledajte kakav sam!

I Portos razmače svoje debele usne i pokaza dva reda zuba nešto malo manje belih od snega, ali isto tako čistih, isto tako jakih i zdravih kao slonovača.

— Vi ne možete zamisliti, Portose, — reče d'Artanjan — koliko kralj polaže na zube. Izgled vaših me je odlučio: ja ću da vas predstavim kralju.

— Vi?

— Zašto da ne? Da ne mislite da gore stojim na dvoru nego Aramis?

— O, ne.

— Da ne mislite da ja polažem i najmanje pravo na utvrđenje na Bel-Ilu?

— Svakako da ne.

— Ovo što činim to je samo zato da vi od toga imate koristi.

— U to ne sumnjam.

— E lepo, ja sam prisni kraljev prijatelj, a dokaz je to što kad ima da mu se kaže nešto neprijatno, onda to ja uzimam na sebe.

— Ali, dragi moj, ako me vi predstavite…

— Šta onda?

— Aramis će se naljutiti.

— Na mene?

— Ne, nego na mene.

— Koješta! Pošto treba da budete predstavljeni, svejedno je ko će to učiniti, on ili ja.

— Trebalo je da mi se naruči odelo.

— Vaše je divno.

— O, ono koje sam poručio bilo je mnogo lepše.

— Pazite, kralj voli ono što je skromno.

— Onda ću biti odeven skromno. Ali šta će reći g. Fuke kad vidi da sam otišao?

— Zar ste vi zatočenik na reč?

— Ne, nisam sasvim. Ali sam mu obećao da se neću udaljavati dok ga ne izvestim.

— Čekajte, na to ćemo se vratiti. Imate li ovde kakva posla?

— Ja? Ništa važno, čini mi se.

— Sem ako niste Aramisov posrednik u nekoj ozbiljnoj stvari.

— Bogami nisam.

— To što vam o tome govorim, znate, to je zbog vas. Pretpostavljam, na primer, da vam je stavljeno u dužnost da šaljete Aramisu izveštaje, pisma.

— Pisma, da. Šaljem mu izvesna pisma.

— Kuda?

— U Fontenblo.

— A imate li koje takvo pismo?

— Ali…

— Pustite me da vam kažem. Imate li koje takvo pismo?

— Upravo sam primio jedno.

— Je li zanimljivo?

— Pretpostavljam da jeste.

— Zar ih ne čitate?

— Nisam radoznao.

I Portos izvadi iz džepa vojnikovo pismo koje on nije pročitao, ali koje d'Artanjan beše pročitao.

— Znate li šta treba da se uradi? — upita ga d'Artanjan.

— Pa naravno! Ono što uvek činim: da ga pošaljem.

— Ne.

— Da ga zadržim kod sebe?

— Ne, ni to. Zar vam nije rečeno da je to pismo važno?

— Vrlo važno.

— Lepo, treba da ga odnesete sami u Fontenblo.

— Aramisu?

— Da.

— Tačno.

— I pošto je kralj tamo…

— Iskoristićete to?

— Iskoristiću da vas predstavim kralju.

— Ah, volovskog mi roga, d'Artanjane, zaista vam niko nije ravan što se tiče dovitljivosti.

— Dakle, umesto da šaljete našem prijatelju manje-više verne poruke, mi sami odnećemo mu pismo.

— Ja na to nisam ni pomišljao, a to je međutim vrlo prosto.

— I pošto je vrlo hitno, dragi Portose, poći ćemo odmah.

— Zaista, — reče Portos — što pre pođemo to će izveštaj Aramisu imati manje zakašnjenja.

— Portose, vaša moć rasuđivanja je vrlo velika, i kod vas logika pomaže mašti.

— Mislite? — upita Portos.

— To je rezultat ozbiljnih proučavanja — odgovori d'Artanjan. — Hajde, pođimo.

— Ali, — reče Portos — šta ćemo sa mojim obećanjem g. Fukeu?

— Kojim obećanjem?

— Da neću napustiti Sen-Mande pre nego što ga obavestim.

— Ah, dragi moj Portose, — reče d'Artanjan — kako ste mladi!

— Zašto?

— Vi ćete stići u Fontenblo, je li tako?

— Da.

— Tamo ćete naći g. Fukea?

— Da.

— Verovatno kod kralja?

— Kod kralja — ponovi Portos dostojanstveno.

— I vi ćete mu prići i reći ćete mu: „Gospodine Fuke, čast mi je da vas izvestim da sam baš maločas napustio Sen-Mande.”

— I — reče Portos sa istom onom dostojanstvenošću — kad me vidi u Fontenblou kod kralja, g. Fuke neće moći da kaže da lažem.

— Dragi moj Portose, baš sam to isto hteo da vam kažem, ali vi me pretičete u svemu. O, Portose, kakva ste vi srećna priroda! Godine vas još nisu ni dotakle.

— Nisu mnogo.

— Onda je sve rečeno.

— Mislim da jeste.

— Nema više nikakvih kolebanja?

— Mislim da nema.

— Onda ću vas povesti sa sobom.

— Divno; sad ću da naredim da mi se osedlaju konji.

— Zar imate konje ovde?

— Imam ih pet.

— Koje ste doveli iz Pjerfona?

— Koje mi je dao g. Fuke.

— Dragi moj Portose, za dvojicu nam nije potrebno pet konja; uostalom, i ja ih imam tri u Parizu, što bi činilo osam; a to je mnogo.

— Ne bi bilo mnogo da su moje sluge ovde; ali, nažalost, nemam ih.

— Žalite što nisu ovde?

— Žalim što nije tu Musketon. Musketon mi nedostaje.

— Divan je to čovek! — reče d'Artanjan — Ali verujte mi, treba da ostavite svoje konje ovde, kao što ste tamo ostavili Musketona.

— Zašto?

— Zato što docnije…

— Da čujem šta?

— E pa eto, docnije će možda biti bolje da vam g. Fuke ništa nije dao.

— Ne razumem — reče Portos.

— Nije ni potrebno da razumete.

— Kladim se da je to politika.

— I to vrlo vešta.

Portos obori glavu kad ču reč politika; zatim dodade, posle nekoliko trenutaka razmišljanja:

— Priznaću vam, d'Artanjane, da nisam političar.

— Vraga, kao da ja to ne znam!

— O, niko to ne zna; to ste mi rekli vi sami, vi, najhrabriji među najhrabrijima.

— Šta sam vam to rekao, Portose?

— Da čovek ima svoje dane. To ste mi rekli i to sam iskusio. Ima dana kad manje nego drugi osećam zadovoljstvo da primam udarce mačem.

— To i ja mislim.

— I ja isto tako, mada ne verujem mnogo u udarce koji ubijaju.

— Vraga! A vi ste ipak ubijali!

— Jesam, ali nikad nisam bio ubijen.

— Objašnjenje vam je dobro.

— Dakle, ne verujem da ću ikad umreti od sečiva mača ili od metka iz puške.

— To znači da se ne plašite ničega… Aha, možda vode?

— Ne, plivam kao vidra.

— Povratne groznice?

— Nisam je nikad imao i ne verujem da ću je ikad imati; ali ću vam nešto priznati…

I Portos spusti glas.

— Šta to? — upita d'Artanjan, govoreći i on tiše.

— Priznaću vam — ponovi Portos — da se užasno plašim politike.

— Tek štogod! — uzviknu d'Artanjan.

— Polako! — reče Portos snažnim glasom — Video sam njegovu svetlost g. kardinala de Rišeljea i njegovu svetlost g. kardinala de Mazarena; jedan je vodio crvenu politiku, drugi crnu politiku. Nikad nisam bio mnogo zadovoljan ni jednom ni drugom: prva je presekla grkljan g. de Marsijaku, g. de Tuu, g. de Sen-Maru, g. de Šaleu, g. de Butvilu, g. de Monmoransiju; druga je izmrcvarila gomilu buntovnika, među kojima smo bili i mi, dragi moj.

— Među kojima, naprotiv, mi nismo bili — reče d'Artanjan.

— O, jesmo; jer ako sam vadio mač za kardinala, udarao sam kralja.

— Dragi Portose!

— Da dovršim. Moj strah od politike je dakle takav da, ako se pod tim krije politika, više volim da se vratim u Pjerfon.

— Imali biste pravo, kad bi tako bilo; ali sa mnom, dragi Portose, nikad se ne vodi politika, to je jasno. Radili ste na utvrđivanju Bel-Ila; kralj je hteo da zna ime veštog inženjera koji je izvodio te radove; vi ste stidljivi, kao svi ljudi prave vrednosti; možda Aramis hoće da vas sakrije; ali ja vas uzimam; ja vas pokazujem; ja vas predstavljam; kralj vas nagrađuje — i to je sva moja politika.

— To je i moja, sto mu gromova! — reče Portos i pruži ruku d'Artanjanu.

Ali d'Artanjan je poznavao Portosovu ruku; on je znao da kad se jednom nađe između baronovih pet prstiju, obična ruka ne prolazi bez iščašivanja. I zato on pruži prijatelju ne ruku nego pesnicu. Portos to i ne primeti. Posle toga obojica iziđoše iz Sen-Mandea.

Čuvari su šaputali malo među sobom i govorili na uvo jedni drugima nešto što je d'Artanjan razumeo, ali se dobro čuvao da ponovi Portosu.

— Naš prijatelj, — reče on — bio je, kratko i jasno, Aramisov zatočenik. Da vidimo šta će izići iz puštanja na slobodu ovog zaverenika.

CXLIII

MIŠ I SIR

D'Artanjan i Portos se vratiše pešice, onako kako d'Artanjan beše došao.

Kada d'Artanjan, ulazeći prvi u radnju Kod zlatnog tučka, javi Planšeu da će g. di Valon biti jedan od povlašćenih putnika; kada Portos, ulazeći u radnju, zakači svojom perjanicom drvene sveće zakačene ispod strehe, te one lupnuše jedna o drugu, neko bolno predosećanje pomuti radost koju je Planše očekivao od sutrašnje šetnje.

Ali naš bakalin je imao zlatno srce, što je sačuvao kao dragocenu svetinju iz dobrih vremena, koja su uvek bila za one koji stare doba njihove mladosti, a za one koji su mladi starost njihovih predaka.

Uprkos tom strahu koji je odmah ugušio čim ga je osetio, Planše primi Portosa sa poštovanjem punim srdačnosti.

Ispočetka malo ukočen, zbog društvene razlike koja je postojala u to vreme između jednog barona i jednog bakalina, Portos najzad postade pristupačnijim videći kod Planšea toliko dobre volje i uslužnosti.

Naročito je bio osetljiv što mu je bila data, ili tačnije rečeno ponuđena sloboda da može da zavlači svoje ogromne ruke u sanduke sa suvim ili ušećerenim voćem, u vreće sa bademom i lešnikom, u fioke pune slatkiša.

I zato, uprkos Planšeovim pozivanjima da se popne na međusprat, on izabra za mesto svog boravka, tokom ove večeri koju je imao da provede kod Planšea, dućan, u kome su njegovi prsti stalno nalazili ono što je njegov nos osetio i oči videle.

Lepe provansalske smokve, krupni lešnici iz Forea, šljive iz Turene postadoše za Portosa predmet razonode u kome je on uživao pet sati bez predaha.

Snažnim zubima, kao vodeničnim kamenjem, mrvio je on jezgra, čiji su otpaci ležali po podu i krckali pod đonovima onih koji su išli po sobi; jednim pokretom usana, Portos je otkidao zrna sa čitavih grozdova suvoga grožđa ljubičaste boje i tako je čitavo četvrt kilo u trenutku prelazilo iz njegovih usta u njegov želudac.

Užasnuti i šćućureni u jednom uglu dućana, pomoćnici su gledali jedni u druge i nisu se usuđivali da govore.

Oni nisu poznavali Portosa i ne behu ga nikad videli. Rasa ovih titana koji su nosili poslednje oklope Huga Kapea, Filipa Ogista i Fransoa I postepeno je iščezavala. I oni su se pitali u sebi da li to nije onaj div ljudožder iz narodnih priča, u čijem će nezajažljivom želucu iščeznuti ceo Planšeov dućan, a da pri tom ne bude pomereno nijedno bure i nijedan sanduk.

Grizući, žvaćući, krckajući, sišući i gutajući, Portos je govorio s vremena na vreme bakalinu:

— Pa vi imate ovde divnu trgovinu, prijatelju Planše.

— Neće je uskoro više biti ako ovako i dalje bude išlo — progunđa najstariji pomoćnik, kome Planše beše obećao da preda radnju.

I u svom očajanju on se približi Portosu, koji je zauzimao sav prolaz između dućana i sobice pozadi njega. Nadao se da će Portos ustati i da će ga taj pokret odvratiti od njegovih proždrljivih namera.

— Šta želite, dragi prijatelju?— upita ga Portos ljubazno.

— Hteo bih da prođem, gospodine, ako vam to ne smeta mnogo.

— U pravu ste, — reče Portos — a to mi uopšte i ne smeta.

U isto vreme on uhvati mladića za pojas, podiže ga sa zemlje i spusti polako na drugu stranu.

On izvrši sve to smešeći se i dalje ljubazno.

Preplašeni mladić posrte u trenutku kad ga je Portos spustio na tlo, i njegova stražnjica se nađe na gomili plute.

Videći međutim da je ovaj div vrlo blag, on se opet osmeli.

— Ah, gospodine, pazite dobro — reče on.

— Na šta, dragi prijatelju? — upita Portos.

— Izazvaće požar u svome telu.

— Kako to, dragi i dobri prijatelju?

— To je hrana koja zagreva, gospodine.

— Koja?

— Grožđe, lešnici, bademi.

— Jeste; ali ako bademi, lešnici i grožđe zagrevaju…

— To je neosporno, gospodine.

— Med osvežava.

I pružajući ruku prema jednom otvorenom burencetu sa medom, u kome se nalazila lopatica pomoću koje su služili kupce. Portos proguta bar četvrt kila meda.

— Dragi prijatelju, — reče Portos — sad bih vas molio da mi donesete vode.

— U vedrici, gospodine? — upita mladić bezazleno.

— Ne, u boci; boca će biti dovoljna — odgovori Portos dobroćudno.

I prinoseći bocu ustima, kao što trubač čini sa trubom, on je isprazni u nekoliko gutljaja.

Planše je drhtao mučen osećanjima koja su u vezi sa sopstvenošću i slavoljubljem.

Ali kako je bio domaćin dostojan starodrevne gostoljubivosti, on se pravio kao da poklanja svu pažnju razgovoru sa d'Artanjanom, kome je stalno ponavljao:

— Ah, gospodine kakva radost!… Ah, gospodine, kakva čast!

— U koliko sati večeramo, Planše? — upita Portos — Ja sam gladan.

Prvi pomoćnik sklopi ruke.

Dvojica drugih se zavukoše ispod tezge, plašeći se da Portos ne oseti da tu ima svežeg mesa.

— Ovde ćemo imati samo malu zakusku, — reče d'Artanjan — a kad stignemo na Planšeovo imanje, onda ćemo večerati.

— Aha, idemo dakle na vaše imanje, Planše!— reče Portos — Utoliko bolje.

— Vi mi ukazujete suviše časti, gospodine barone.

Reči gospodine barone učiniše veliki utisak na pomoćnike, koji videše da se iza ovakvog apetita krije čovek iz najviših redova.

Uostalom, ovaj naziv ih umiri. Jer još nikad nisu čuli da je neko rekao nekom ljudožderu gospodine barone.

— Poneću malo biskvita na put — reče nemarno Portos.

I govoreći to, on isprazni jedan stakleni sud sa biskvitima začinjenim onajsom u široki džep svoga prsnika.

— Spasen mi je dućan — uzviknu Planše.

— Da, kao sir — reče prvi pomoćnik.

— Kakav sir?

— Holandski sir u koji se sklonio miš i od koga smo posle našli samo koru.

Planše pogleda po radnji; videći sve što je izmaklo Portosovim zubima, on nađe da je poređenje preterano,

Prvi pomoćnik primeti šta se zbiva u gazdinoj glavi.

— Teško nama ako se vrati! — reče mu on.

— Imate li voća u stanu? — upita Portos penjući se na međusprat — Jer je bilo javljeno da je zakuska spremna.

— Avaj, da! — pomisli bakalin gledajući u d'Artanjana pogledom punim preklinjanja, koji ovaj razumede samo upola.

Posle zakuske oni krenuše.

Bilo je dockan kad tri konjanika, koji behu pošli iz Pariza oko šest sati, stigoše na pločnik Fontenbloa.

Putovali su veselo. Portosu se dopadalo u društvu Planšea, jer je ovaj pokazivao mnogo poštovanja prema njemu i s ljubavlju mu govorio o svojim livadama, šumama i zabranima.

Portos je umeo da oseti ljubav i ponos koje oseća sopstvenik.

Kad je video kako njegova dva saputnika razgovaraju, d'Artanjan spusti dizgine na vrat svoga konja i zaboravi ceo svet, a isto tako i Portosa i Planšea.

Mesec je klizio polako kroz plavičasto lišće šume. Sa polja su dolazili mirisi do nozdrva konja, koji su se stresali i radosno poskakivali.

Portos i Planše stadoše da razgovaraju o senu.

Planše priznade Portosu da je, u zrelim godinama svog života, zaista, zanemario poljoprivredu radi trgovine, ali da mu je detinjstvo proteklo u Pikardiji, na poljima gde detelina izraste do kolena i pod zelenim jabukama koje nose crvene plodove; i zato se zarekao da će se vratiti prirodi čim bude stekao malo imetka i završiti dane onako kako ih je i počeo, što je moguće bliže zemlji, u koju svi ljudi odlaze.

— Eh, eh, — reče Portos — onda znači, gospodine Planše, da je vaše povlačenje blizu?

— Kako to?

— Pa meni izgleda da vi već stičete taj mali imetak.

— Pa da, — reče Planše — napredujemo polako.

— Dobro, na šta vi ciljate i kod koje svote mislite da se povučete?

— Gospodine, reče Planše, ne odgovarajući na pitanje, ma koliko da je bilo zanimljivo, — jedna stvar me mnogo muči.

— Koja stvar? — upita Portos gledajući iza sebe kao da traži koja je ta stvar koja muči Planšea, pa da ga od nje oslobodi.

— Nekad, — reče bakalin — zvali ste me obično Planše i tada biste mi rekli: „Na šta ti ciljaš, Planše, i kod koje svote misliš da se povučeš?”

— Svakako, svakako, nekad bih tako govorio; — odvrati čestiti Portos, zbunjeno i obazrivo — ali nekad…

— Nekad sam bio sluga g. d'Artanjana, jeste li to hteli da kažete?

— Jesam.

— Pa lepo, ako više nisam potpuno njegov sluga, ja sam još uvek čovek koji ga služi; a sem toga, od onog vremena…

— Šta, Planše?

— Od onog vremena imam čast da budem njegov ortak.

— Oho! — uzviknu Portos — Zar se d'Artanjan bacio na trgovinu?

— Ne, ne — reče d'Artanjan, koga ove reči probudiše iz njegovog sanjarenja i koji odmah upade u razgovor sa veštinom i brzinom kojima su se odlikovale sve radnje njegovog uma i tela. — Nije se d'Artanjan bacio na trgovinu, Planše se bacio na politiku. Eto!

— Jeste, — reče Planše sa zadovoljstvom i ponosom — izveli smo jedan mali poduhvat koji je meni doneo sto hiljada livri, a g. d'Artanjanu dvesta hiljada.

— Oho! — uzviknu Portos zadivljeno.

— Tako, gospodine barone, — nastavi bakalin — ja vas sad ponovo molim da me opet zovete Planše kao i ranije i da mi uvek govorite ti. Vi ne možete zamisliti koliko ćete mi time pričiniti zadovoljstva.

— Ako je tako, onda hoću, dragi moj Planše — odgovori Portos.

I kako je bio blizu Planšea, on podiže ruku da ga lupi po ramenu i da tako potvrdi svoje prijateljstvo.

Ali, kao da je to proviđenje htelo, konj učini jedan pokret koji omete taj jahačev pokušaj, i ruka ovoga pade na sapi konja.

Konj se savi pod pritiskom.

D'Artanjan se nasmeja i glasno reče šta misli.

— Čuvaj se, Planše; jer ako te Portos suviše voli, on će te milovati; ako te miluje, spljoštiće te; znaš, Portos je još uvek vrlo jak.

— O, — reče Planše — Musketon nije od toga umro, a g. baron ga ipak mnogo voli.

— Svakako, — reče Portos sa uzdahom od koga se sva tri konja propeše jedan za drugim — i još koliko jutros sam rekao d'Artanjanu koliko mi je teško bez njega. Ali, reci mi, Planše…

— Hvala, gospodine barone, hvala.

— Mani to, divni čoveče! Koliko ti imaš jutara zemlje?

— U parkovima?

— Da. Posle ćemo računati livade, a posle šume.

— A gde to, gospodine?

— Oko tvog zamka.

— Ali, gospodine barone, ja nemam ni zamak, ni parkove, ni livade, ni šume.

— Pa šta imaš? — upita Portos — I zašto onda to zoveš imanjem?

— Ja nisam rekao imanje, gospodine barone, — odgovori Planše malo posramljen — to je obično svratište.

— Aha, sad razumem; — reče Portos — ti spremaš iznenađenje.

— Ne, gospodine barone, govorim pravu istinu imam dve sobe za prijatelje, i to je sve.

— Pa dobro, gde se onda šetaju tvoji prijatelji?

— Pre svega u kraljevoj šumi, koja je vrlo lepa.

— Stvarno, šuma je vrlo lepa, — reče Portos — još malo pa isto tako lepa kao i moja šuma u Beriju.

Planše razrogači oči.

— Kako, gospodine barone, vi imate šumu kao što je Fontenblo? — promuca on.

— Jeste, imam ih čak i dve; ali šumu u Beriju mnogo više volim.

— A zašto? — upita Planše ljupko.

— Pa, pre sveta zato što nema kraja; a zatim što je puna zverokradica.

— A kako to da vam zbog tih mnogih zverokradica ta šuma bude tako draga?

— Zato što oni love moju divljač i što ja njih lovim, a to je za mene, u doba mira, kao neki mali rat.

Na tom mestu njihovog razgovora Planše podiže glavu i primeti prve kuće Fontenbloa koje su se snažno ocrtavale na nebu, dok su se iznad te bezoblične i zbijene mase uzdizali šiljati krovovi zamka, čiji je škriljac blistao na mesečini kao krljušti neke ogromne ribe.

— Gospodo, — reče Planše — imam čast da vam javim da smo stigli u Fontenblo.

CXLIV

PLANŠEOVO IMANJE

Konjanici podigoše glave i videše da čestiti Planše govori suštu istinu.

Deset minuta docnije, oni su bili u Lionskoj ulici, sa druge strane gostionice Kod lepog pauna.

Velike lisnate vrbe, glog i hmelj sačinjavali su crnu i neprobojnu ogradu, iza koje se uzdizala jedna bela kuća sa širokim krovom od crepova.

Dva prozora ove kuće gledala su na ulicu.

Oba su bila zatvorena.

Između njih, vratanca sa nadstrešnicom, koju su podupirala dva četvrtasta stubića, vodila su u kuću.

Kroz ta vrata se ulazilo preko jednog uzdignutog praga.

Planše sjaha i pođe prema kući, sa namerom, izgleda, da zakuca na ova vrata; zatim se predomisli, uze konja za dizgine i pođe tako još tridesetak koraka.

Njegovi saputnici pođoše za njim.

On tada stiže pred jednu kolsku kapiju sa rešetkama, koja se nalazila trideset koraka dalje i, podižući drvenu skakavicu, jedinu rezu na toj kapiji, gurnu jedno od njenih krila.

Zatim uđe prvi, vukući konja za sobom, u jedno malo dvorište okruženo gomilama đubreta, čiji je prijatni miris otkrivao da je neka konjušnica tu sasvim blizu.

— Prijatno miriše, — reče bučno Portos, sjahujući i on — zaista bih mogao pomisliti da se nalazim u blizini svojih staja u Pjerfonu.

— Ja imam samo jednu kravu — brzo i skromno reče Planše.

— A ja ih imam trideset, — reče Portos — ili tačnije da kažem ne znam koliko ih imam.

Dva jahača uđoše, Planše zatvori kapiju za njima.

Za to vreme je d'Artanjan, koji beše sjahao sa svojom uobičajenom lakoćom, udisao prijatan vazduh i, veseo kao Parižanin kad ugleda zelenilo, otkidao jednom rukom stručak orlovih nokata, a drugom grančicu divlje ruže.

Portos beše naišao na grašak koji se dizao duž pritaka i jeo je, ili tačnije da kažemo brstio sve zajedno, mahune i plod.

Planše odmah ode u svoje šupe i probudi nekakvog seljaka, starog i zgurenog, koji je spavao na postelji od mahovine pokrivenoj nekim kočijaškim ogrtačem.

Seljak, poznavši Planšea, nazva ga našim gospodinom, na veliko zadovoljstvo bakalina.

— Odvedite konje pred jasle, dragi moj, i dajte im dobro da jedu — reče Planše.

— O, da divnih životinja! — reče seljak — O, treba da se site najedu!

— Polako, polako, prijatelju — reče d'Artanjan. — Vraga! Kako vi to mislite; dajte im samo zobi i svežanj sena, ništa više.

— I mome konju čiste vode, — reče Portos — jer mu je vrućina, kako mi se čini.

— O, ne bojte se ništa, gospodo; — odgovori Planše — čiča-Selesten je nekad bio žandarm u Ivriju, on se razume u konjušnice. Hajdemo u kuću, hodite.

On povede dva prijatelja jednom vrlo gustom alejom koja je prolazila kroz povrtnjak, zatim kroz polje zasejano detelinom, i najzad se završavala u jednom malom vrtu, na čijem se kraju uzdizala kuća čiju smo glavnu fasadu već videli sa ulice.

Dok su se približavali, mogli su da vide, kroz dva otvorena prozora u prizemlju, unutrašnjost Planšeove kuće.

Ta soba, slabo osvetljena jednom lampom koja je stajala na stolu, ukazivala se u dnu vrta kao vedra slika mira, ugodnosti i sreće.

Svuda tamo gde je padala, svetlost koja se odvajala od svetlosnog središta, na nekom starom poluporcelanu, na nameštaju koji je blistao od čistoće, na oružju koje je visilo o ćilimu na zidu, svuda se ta jasna svetlost odbijala i jedna vatrena kapljica se zadržala na tom predmetu koji je bilo prijatno gledati.

Ta lampa koja je osvetljavala sobu, dok je lišće jasmina i jabučike zaklanjalo ramove prozora, divno je osvetljavala jedan stolnjak od damaskog platna, beo kao sneg.

Dva pribora za jelo stajala su na tom stolnjaku. U dugačkoj boci od uglačanog kristala prelivalo se vino jasno crvene boje, a u velikoj zdeli od plavog poluporcelana, sa srebrnim poklopcem, nalazila se penušava jabukovača.

Pored stola, u jednoj naslonjači sa širokim naslonom za leđa, spavala je neka žena od tridesetak godina, sa licem koje je zračilo od zdravlja i svežine.

A na kolenima ovog svežeg stvorenja ležao je jedan veliki mirni mačak, zgrčen na svojim savijenim šapama, i čulo se njemu svojstveno predenje koje, kad on ima zatvorene oči znači na jeziku mačjeg roda:

— Ja sam savršeno srećan.

Dva prijatelja se zaustaviše pred tim prozorom, veoma iznenađeni.

Planše, videći njihovo iznenađenje, oseti kako ga ispuni blaga radost.

— Ah, lupežu Planše, — reče d'Artanjan — sad razumem zašto se često udaljavaš iz Pariza.

— O, što je ovo rublje belo! — reče sad i Portos gromkim glasom.

Od toga glasa, mačak pobeže, domaćica se probudi naglo, a Planše, sa ljubaznim izrazom na licu, uvede svoja dva gosta u sobu u kojoj je bio postavljen sto.

— Dozvolite mi, draga moja, da vam predstavim g. viteza d'Artanjana, svoga zaštitnika.

D'Artanjan prihvati gospođinu ruku kao pravi dvorski čovek i sa istim onim viteškim ponašanjem kao da je to bila Gospođina ruka.

— G. baron di Valon de Brasije de Pjerfon — dodade Planše.

Portos se pokloni tako da bi i Ana Austrijska bila zadovoljna, jer bi se inače pokazala veoma preterana, u svojim zahtevima.

Najzad dođe red i na Planšea da pozdravi gospođu.

On je srdačno zagrli i poljubi, pošto je ipak učinio jedan pokret kojim kao da je tražio odobrenje od d'Artanjana i Portosa.

Naravno da mu je takvo odobrenje bilo dato.

D'Artanjan pohvali Planšea:

— Evo — reče on — čoveka koji ume da udesi svoj život.

— Gospodine, — odgovori Planše smejući se — život je kapital koji čovek treba da uloži što može veštije…

— I ti odatle izvlačiš veliki interes — reče Portos smejući se gromoglasno.

Planše se okrete svojoj domaćici.

— Draga moja, — reče on — vi vidite dva čoveka koji su upravljali jednim delom moga života. Mnogo puta sam vam ih pominjao.

— I ona dva druga — reče gospođa sa najizrazitijim flamanskim naglaskom.

— Gospođa je Holanđanka? — upita d'Artanjan.

Portos stade uvijati svoj brk, što d'Artanjan primeti, on koji je sve primećivao.

— Ja sam iz Antverpena — odgovori gospođa.

— I zove se gospođa Gehter — reče Planše.

— Ali vi ne zovete tako gospođu — reče D'Artanjan.

— Zašto? — upita Planše.

— Jer svaki put kad biste je tako nazvali to bi bilo kao da je činite starijom.

— Ne, ja je zovem Trihen.

— Divno ime — reče Portos.

— Trihen — nastavi Planše — je stitla iz Flandrije sa svojim vrlinama i dve hiljade forinti. Pobegla je od svoga nezgodnog muža koji ju je tukao. Kao Pikarđanin, uvek sam voleo žene iz Artoa. A od Artoa do Flandrije ima samo jedan korak. Jadikujući, ona je došla svome kumu, mome prethodniku u ulici Lombar; uložila je kod mene svoje dve hiljade forinti koje su donele ploda zahvaljujući meni, tako da ona sad ima deset hiljada.

— Bravo, Planše!

— Slobodna je, bogata je; ima jednu kravu, izdaje naredbe služavci i čiča-Selestenu; šije mi sve moje košulje, plete čarape za zimu, vidi me svakih petnaest dana i kaže da je vrlo srećna.

— Da, jeste srećna stvarno… — reče Trihen mazeći se.

Portos stade uvijati i drugu polovinu svojih brkova.

— Vraga! Vraga! — pomisli d'Artanjan — Da Portos nema slučajno nameru…

Dotle je Trihen razumela o čemu se radi, podstakla kuvaricu da požuri, stavila još dva pribora za jelo, iznela na sto divna jela koja večeru pretvaraju u obed, a obed u gozbu.

Sveži maslac, usoljena goveđina, sardela i tunjevina, cela Planšeova bakalnica.

Pileće pečenje, povrće, salata, rečna riba, šumska divljač, sve što pruža provincija.

Sem toga, Planše se vraćao iz podruma, noseći deset boca koje je pokrivao debeo sloj sive prašine.

Kad Portos to vide, srce mu uzdrhta od radosti.

— Ja sam gladan — reče on.

I on sede pored gospođe Trihen, bacajući neodoljive poglede.

D'Artanjan sede sa druge strane.

Veseo i pun obazrivosti, Planše sede preko puta njih.

— Ne treba da vam smeta — reče on — ako se Trihen često udaljava od stola za vreme večere, ona nadgleda spremanje vaših spavaćih soba.

I zaista, domaćica se mnogo puta udaljavala; čulo se kako na spratu pucketa drvo od kreveta i kako se točkići kotrljaju po podu.

Za to vreme, tri čoveka su jela i pila, Portos naročito.

Divota je bilo videti ih.

Kad je Trihen sišla sa sirom, deset boca su bile još samo deset senki.

D'Artanjan beše sačuvao sve svoje dostojanstvo.

Portos, naprotiv, beše izgubio jedan deo svoga.

Pevalo se o bitkama, govorilo se o pesmama.

D'Artanjan predloži da se ponovo ide u podrum, i kako Planše nije koračao sa svom pravilnošću obučenog pešaka, kapetan musketara se ponudi da ga prati.

Oni pođoše pevušeći pesmice od kojih bi se poplašili i najstrašniji flamanski đavoli.

Trihen ostade za stolom sa Portosom.

Dok su dva sladokusca birala vino iza naslaga cepanica, začu se oštar i zvučan šum koji proizvode dve usne odvajajući se od obraza.

— Portos misli da je kod Larošela — pomisli d'Artanjan.

I oni se popeše, pretovareni bocama.

Planše nije mogao ništa da vidi, toliko je pevao.

D'Artanjan, koji je još uvek mogao da vidi, primeti da je levi obraz gospođe Trihen crveniji od desnog.

Portos se smešio sedeći levo od gospođe Trihen i uvrtao obema rukama svoje brkove.

I Trihen se smešila na ovog divnog plemića.

Ovo anžujsko vino puno iskrica pretvori ova tri čoveka najpre u vragove a zatim u panjeve.

D'Artanjan je jedva imao snage da uzme svećnjak i da osvetli Planšeu njegove sopstvene stepenice.

Planše povuče Portosa, koji je gurao Trihen, vrlo veselu kao i ostali.

D'Artanjan je bio taj koji pronađe sobe i otkri krevete. Portos se zagnjuri u svoj, pošto ga je svukao njegov prijatelj musketar.

D'Artanjan se baci na svoj govoreći:

— Sto mu gromova! A bio sam se zarekao da nikad ne dirnem to žuto vino koje miriše na kremen! Uf, kad bi musketari videli u kakvom je stanju njihov kapetan!

I on dodade, navlačeći zavese:

— Sreća je što me neće videti!

Planšea odnese gospođa Trihen, koja ga svuče, navuče zavese i zatvori vrata.

— Kako je zabavno biti na selu! — reče Portos i opruži noge, koje probiše drvenariju kreveta usled čega nasta tresak, ali na to niko ne obrati pažnju, jer se svi behu suviše zabavljali na Planšeovom imanju.

U dva sata posle ponoći svi su hrkali.

CXLV

ŠTA SE VIDI IZ PLANŠEOVE KUĆE

Sutrašnji dan zateče sva tri junaka u najslađem snu.

Trihen beše zatvorila kapke na prozorima, kao žena koja se plaši da prva poseta sunca koje se rađa ne bude neprijatna otežalim očnim kapcima.

I zato je bio mrkli mrak pod Portosovim zavesama i pod Planšeovim nebom, kad d'Artanjan, koga beše probudio jedan neuviđavni zrak koji se probio kroz prozor, skoči sa postelje, kao da je hteo prvi da poleti u borbu.

On jurnu u Portosovu sobu, koja je bila pored njegove.

Dični Portos je spavao kao top; njegovo divovsko telo se gordo opružilo u pomrčini, a nabrekla pesnica mu je visila izvan kreveta, iznad zastirača kraj njegovih nogu.

D'Artanjan probudi Portosa, koji dosta raspoložen, protrlja oči.

Za to vreme Planše se obukao i došao da dočeka pred njihovim vratima svoja dva gosta koji su još posrtali od sinoćnice.

Mada je još bilo jutro, svi u kući bili su na nogama. Kuvarica je bez milosti vršila pokolj u živinarniku, a čiča-Selesten je brao trešnje u vrtu.

Portos, sav razdragan, pruži Planšeu ruku, a d'Artanjana zamoli za dopuštenje da poljubi gospođu Trihen.

Kako ona nije nimalo bila ljuta na pobeđene, to se približi Portosu, kome ista milost bi podarena.

Portos poljubi gospođu Trihen i uzdahnu duboko.

Tada Planše uze oba prijatelja za ruke.

— Da vam pokažem kuću; — reče on — sinoć je bio ovde mrkli mrak i ništa nismo mogli da vidimo; ali po danu sve ima drukčiji izgled, i vi ćete biti zadovoljni.

— Počnimo sa onim što se vidi odavde, — reče d'Artanjan — lep izgled me očarava više od svega. Uvek sam stanovao po kraljevskim palatama, a prinčevi umeju dosta dobro da izaberu položaje svojih kuća.

— Što se tiče mene, — reče Portos — ja sam uvek voleo lep izgled. U mome zamku u Pjerfonu, dao sam da se probiju četiri aleje koje pružaju različite izglede.

— Sad ćete videti moj izgled — reče Planše.

I on odvede svoje goste do jednog prozora,

— Pa da, to je Lionska ulica — reče d'Artanjan.

— Jeste. S ove strane imam dva prozora, izgled je beznačajan; vidi se ova krčma, u kojoj je uvek muvanje i žagor; neprijatno susedstvo. Imao sam četiri prozora s ove strane, zadržao sam samo dva.

— Hajdemo dalje — reče d'Artanjan.

Oni pređoše u jedan hodnik koji je vodio u sobe, i Planše otvori kapke.

— Gle, gle! — reče Portos — Šta je ono tamo?

— Šuma — odgovori Planše. — To je vidik, uvek ista široka linija, žućkasta u proleće, zelena leti, crvena u jesen i bela zimi.

— Vrlo dobro; ali ta linija sprečava da se vidi dalje.

— Da, reče Planše; ali odavde donde vidi se…

— Aha, ovo veliko polje, reče Portos. Gle!… Šta to vidim?… Krstove, kamenje.

— Pa to je groblje! — uzviknu d'artanjan.

— Tako je — reče Planše. — Uveravam vas da je to vrlo zanimljivo. Ne prođe nijedan dan a da nekoga tu ne sahrane. U tom pogledu Fontenblo je dosta značajan. Jednom su to devojke obučene u belo, sa zastavicama, drugi put opštinari ili bogati građani sa pojcima i parohijskom upravom, ponekad oficiri kraljeve kuće.

— Ja to ne volim — reče Portos.

— Nije to mnogo zanimljivo — reče d'Artanjan.

— Uveravam vas da to budi u čoveku pobožne misli — odvrati Planše.

— Ne kažem da nije tako.

— Ali, — nastavi Planše — mi moramo da umremo jednog dana, a negde sam naišao na jednu misao koju sam zapamtio, i to je ova: „Spasonosno je misliti na smrt.”

— Ja vam ne protivrečim — reče Portos.

— Ali, — primeti d'Artanjan — spasonosno je i misliti na zelenilo, cveće, reke, plave vidike, široke i beskrajne ravnice…

— Ja to ne bih odbacivao, kad bih ga imao, — reče Planše — ali kako imam samo ovo malo groblje, isto tako rascvetano, puno mahovine, hlada i tišine, ja se njime zadovoljavam i mislim na ljude iz grada koji stanuju, na primer, u ulici Lombar, i koji čuju kako dnevno prođe dve hiljade teretnih kola i tapka po blatu sto pedeset hiljada lica.

— Ali živih lica,— uzviknu Portos — živih!

— Baš zato ovo i jeste odmor za mene, kad vidim malo mrtve — reče bojažljivo Planše.

— Vražji Planše; — reče d'Artanjan — rođen je da bude isto tako pesnik kao i bakalin.

— Gospodine, — nastavi Planše — ja sam jedan od onih prilagodnih ljudi koje je bog stvorio zato da žive jedno izvesno vreme i da im se dopadaju sve stvari koje ih okružuju za vreme dok borave na zemlji.

D'Artanjan sede pored prozora, i kako mu se ova Planšeova filozofija učini dobra, on poče da razmišlja o njoj.

— Dovraga! — uzviknu Portos — Evo gde nam upravo priređuju predstavu. Čini mi se da čujem neku tihu pesmu.

— Pa da, to je pesma — reče d'Artanjan.

— O, to je pogreb poslednjeg reda — reče Planše prezrivo. — Tu su samo sveštenik, crkvenjak i jedan đak. Vidite, gospodo, pokojnik ili pokojnica nisu od prinčevske krvi.

— Da, niko ne ide za kovčegom.

— Pa ipak, — reče Portos — vidim jednog čoveka.

— Zaista je tako, — reče d'Artanjan — taj čovek ima na sebi ogrtač.

— Nema tu ničeg zanimljivog da se vidi — primeti Planše.

— Mene to veoma zanima — reče živo d'Artanjan i nalakti se na prozor.

— Eto, eto, uhvatili ste se — reče Planše veselo. — To je kao i sa mnom: prvih dana bio sam tužan zbog toga što sam se krstio po ceo dan;, i pesme su mi ulazile u mozak kao ekseri; otada ovo pevanje me uljuljkuje, i nikad nisam video tako lepe ptice kao što su ove na groblju.

— Mene to ne zanima; — reče Portos — ja više volim da siđem.

Planše skoči i pruži ruku Portosu da ga odvede u vrt.

— Šta? Vi ostajete? — reče Portos d'Artanjanu, okrećući se.

— Da, dragi prijatelju; doći ću ja za vama.

— E, e, g. d'Artanjan ne greši — reče Planše.— Da li već sahranjuju?

— Još ne.

— Pa da, grobar čeka da vežu konopac oko sanduka… Gle! Jedna žena dolazi sa drugog kraja groblja.

— Da, da, dragi Planše — reče brzo d'Artanjan. — Ali ostavi me sad, ostavi me. Počinjem da se udubljujem u spasonosna razmišljanja, ne uznemiruj me.

Kad Planše ode, d'Artanjan poče požudno da posmatra kroz poluotvorene prozorske kapke ono što se događalo preko puta.

Dva nosača otkačiše remene svoje nosiljke i spustiše teret u raku.

Nekoliko koraka dalje, čovek u ogrtaču, jedini posmatrač ovog tužnog prizora, stajao je naslonjen na jedan visoki čempres i zaklanjao lice od grobara i sveštenika. Pokojnikovo telo je bilo sahranjeno za pet minuta.

Kad je raka bila zatrpana, sveštenik se udalji. Grobar mu nešto reče i pođe za njim.

Čovek sa ogrtačem ih pozdravi u prolazu i spusti novac grobaru u ruku.

— Sto mu gromova, — promrmlja d'Artanjan — pa to je Aramis!

Aramis, zaista, ostade sam, bar na ovoj strani groblja; jer tek što je on okrenuo glavu, a koraci jedne žene i šuštanje njene haljine začuše se na stazi blizu njega.

On se odmah okrete i sa dubokim poštovanjem dvoranina skide šešir. Zatim odvede gospođu pod lipe i kestenove koji su se uzdizali nad jednim raskošnim grobom.

— Ah, neće biti! — pomisli d'Artanjan — Episkop iz Vana zakazuje sastanke! I dalje je to opat Aramis koji je umeo da se udvara u Noazi-le-Seku. Da; — mislio je dalje musketar — ali kad se zakazuje na groblju, onda je to sveti sastanak.

I on se stade smejati.

Razgovor je trajao otprilike pola sata.

D'Artanjan nije mogao na vidi lice te gospođe, jer mu je ona bila okrenuta leđima; ali je jasno video, po ukočenosti dvoje sagovornika, po istim pokretima koje su činili, po odmerenom i veštom dobacivanju pogleda, koji su bili kao napad ili odbrana, da nisu govorili o ljubavi.

Na kraju razgovora gospođa ustade, sad se ona duboko pokloni pred Aramisom.

— Oho! — pomisli d'Artanjan — Pa to se završava kao ljubavni sastanak… U početku je kavaljer taj koji kleči; zatim je gospođica pripitomljena i počinje da preklinje… Ko li je ova gospođica? Rado bih dao jedan svoj nokat da mogu da je vidim.

Ali, to je bilo nemoguće. Aramis ode prvi; gospođa spusti svoju koprenu i zatim i ona pođe.

D'Artanjan nije mogao da izdrži: on odjuri na prozor koji je gledao na Lionsku ulicu.

Aramis je upravo ulazio u gostionicu.

Gospođa je išla u suprotnom pravcu. Išla je verovatno da se popne u jedne kočije sa dva konja, koje su se videle na ivici šume.

Išla je polako, oborene glave, utonula u duboke misli.

— Sto mu gromova! Sto mu gromova! Moram da vidim ko je ova žena! — pomisli musketar.

I bez daljeg razmišljanja, on pođe u poteru za njom.

Idući, pitao se na koji će je način naterati da podigne koprenu.

— Mlada nije; — reče on — ali je to žena iz visokog društva. Neka me đavo odnese ako ne poznajem ovaj hod!

Kako je on trčao, lupa njegovih čizama i mamuza čudno je odjekivala kroz ulicu; i tako se stvori jedna srećna okolnost sa kojom nije računao.

Taj šum uznemiri gospođu: ona pomisli da je neko prati ili goni, što je bila istina, i ona se okrete.

D'Artanjan poskoči kao da ga je sačma pogodila u noge; zatim se naglo okrete i pođe natrag.

— Gospođa de Ševrez! — prošaputa on.

D'Artanjan nije hteo da se vrati pre nego što sve dozna.

On reče čiča-Selestenu da se obavesti kod grobara ko je mrtvac koga su jutros sahranili.

— Neki siromašan franjevac-prosjak — odgovori ovaj — koji nije imao čak ni psa koji bi ga voleo i ispratio do poslednjeg boravišta.

— Da je tako, — pomisli d'Artanjan — Aramis ne bi prisustvovao njegovoj sahrani. Gospodin episkop iz Vana ne zna za pseću odanost; ali što se tiče njuha, to je već druga stvar!

CXLVI

KAKO SU SE PORTOS, TRIHEN I PLANŠE RASTALI
KAO PRIJATELJI, ZAHVALJUJUĆI D'ARTANJANU

U Planšeovoj kući je bila velika gozba.

Portos slomi jedne lestvice i dve trešnje, obra sve maline, ali ne mogaše da dospe do jagoda, zbog svoga pojasa, kako je rekao.

Trihen, koja se već beše sprijateljila sa divom, odgovori mu:

— Nije to zbog pojasa, to je zbog trba.

I Portos, očaran i radostan, poljubi Trihen, koja mu pruži punu šaku jagoda i natera ga da ih pojede iz njene ruke. D'Artanjan, koji stiže u taj mah, prebaci Portosu njegovu lenost i sažali se u sebi na Planšea.

Portos je dobro ručao; kad je bio gotov, on reče, gledajući u Trihen:

— Meni se dopada ovde.

Trihen se nasmeši.

Planše isto tako, ali sa malo nelagodnosti.

Tada d'Artanjan reče Portosu:

— Dragi prijatelju, ne treba da zbog kapuanskih uživanja⁸⁶ zaboravite koji je stvarni cilj našeg putovanja u Fontenblo.

— Moje predstavljanje kralju?

— Svakako, i sad ću ja da prođem kroz grad i da to pripremim. A vas molim da ne izlazite odavde.

— O, neću! — uzviknu Portos.

Planše pogleda plašljivo u d'Artanjana.

— Hoćete li dugo biti odsutni? — upita on.

— Neću, prijatelju moj, a večeras ću te osloboditi od ova dva gosta, malo teška za tebe.

— O, gospodine d'Artanjane, kako možete to da kažete!

— Mogu; vidiš, ti imaš divno srce, ali tvoja kuća je mala. Neko ko ima samo dva jutra ne može da ugosti i usreći jednog kralja; ti nisi rođen kao veliki gospodin.

— Ni g. Portos nije — prošaputa Planše.

— Ali on je to postao, dragi moj; on već dvadeset godina, raspolaže sa sto hiljada livara prihoda, a već pedeset godina raspolaže sa dve pesnice i jednom kičmom koje nemaju takmaca u ovoj lepoj Kraljevini Francuskoj. Portos je vrlo veliki gospodin u poređenju sa tobom, sine moj, i… Više ne treba da ti govorim; znam da si pametan…

— Ali ne, ali ne, gospodine, objasnite mi…

— Vidi kako ti je voćnjak opustošen, ostava prazna, krevet polomljen, podrum presušio, gledaj… gospođa Trihen…

— Ah, bože moj! — reče Planše.

— Portos, znaš, to ti je gospodar trideset sela u kojima živi trista čapkunastih vazalkinja, a Portos je uz to i vrlo lep čovek!

— Ah, bože moj! — ponovi Planše.

— Gospođa Trihen je izvrsno stvorenje; — nastavi d'Artanjan — sačuvaj je za sebe, čuješ li?

I on ga lupi po ramenu.

U tom trenutku bakalin primeti Trihen i Portosa malo dalje pod jednim hladnjakom.

Trihen, sa pravom flamanskom ljupkošću, stavljala je Portosu trešnje oko ušiju, a on se smejao zaljubljeno, kao Samson pred Dalilom.

Planše steže ruku d'Artanjanu i otrča u pravcu hladnjaka.

Odajmo priznanje Portosu da se on i ne pomače… Svakako je mislio da ne čini ništa rđavo.

Ni Trihen se ne uznemiri, a to oneraspoloži Planšea; ali on je upoznao mnogo otmenog sveta u svome dućanu i umeo je da sakrije svoje nezadovoljstvo kad bi mu nešto bilo neprijatno.

Planše uze Portosa ispod ruke i predloži mu da odu da vide konje.

Portos reče da je umoran.

Planše predloži baronu di Valonu da okusi likere od raznog voća koja on sam spravlja i kakvih nema nigde na svetu.

Baron pristade.

Tako je, celoga dana, Planše umeo da zabavi svog neprijatelja. On žrtvova sve što je bilo za jelo svome samoljublju.

D'Artanjan se vrati dva sata docnije.

— Sve je spremno; — reče on — video sam Njegovo veličanstvo jedan trenutak kad je polazio u lov: kralj nas čeka večeras.

— Kralj me čeka! — uzviknu Portos i isprsi se.

I treba priznati; jer takvo je ljudsko srce, da od tog trenutka Portos nije više gledao gospođu Trihen sa onom dirljivom ljubaznošću koja je omekšala srce Flamankinje.

Planše je podsticao što je bolje umeo ovo sujetno raspoloženje. On poče da priča o sjaju poslednje vladavine; on pobroja bitke, opsade, svečanosti. Pričao je o raskoši Engleza, o stečenim dobitima trojice hrabrih drugova, od kojih je d'Artanjan, najsmerniji u početku, postao najzad glavni.

On oduševi Portosa govoreći mu o njegovoj protekloj mladosti; stade hvaliti što može bolje čednost tog velikog gospodina i njegovo poštovanje prijateljstva; pokaza se rečit i vešt; ushiti Portosa, uzbudi Trihen, podstače d'Artanjana na razmišljanje.

U šest sati musketar naredi da spreme konje i da pomognu Portosu da se obuče.

On zahvali Planšeu na njegovom gostoprimstvu, reče nešto neodređeno o nekom mestu koje bi mogao da mu nađe na dvoru, usled čega Planšeov ugled odmah poraste u očima gospođe Trihen, kod koje je jadni bakalin, tako dobar, tako plemenit, tako odan, bio izgubio od svoje vrednosti otkako su se pojavila ova dva velika gospodina sa kojima ga je ona poredila.

Jer žene su takve: one teže za onim što nemaju, a preziru ono za čim su težile, kad ga dobiju.

Pošto je učinio tu uslugu svome prijatelju Planšeu, d'Artanjan reče tiho Portosu:

— Dragi prijatelju, vi imate na prstu prilično lep prsten.

— Tri stotine pistola — reče Portos.

— Gospođa Trihen će vas se duže sećati ako joj ostavite ovaj prsten — odvrati d'Artanjan.

Portos se stade ustezati.

— Nalazite li možda da nije dovoljno lep? — reče musketar — Razumem vas: veliki gospodin kao vi ne dolazi kod jednog bivšeg sluge a da bogato ne nagradi gostoprimstvo. Ali, verujte mi, Planše ima tako dobro srce da neće primetiti da vi imate sto hiljada livri prihoda.

— Mnogo želim — reče Portos, koga ovaj govor ispuni ponosom — da poklonim gospođi Trihen svoje malo imanje u Brasijeu; i to je kao lep prsten na prstu… dvanaest jutara.

— To bi bilo suviše, dragi moj Portose, suviše zasad… Ostavite to za docnije.

On mu skide dijamant sa prsta i, približivši se gospođi Trihen, reče:

— Gospođo, g. baron ne zna kako da vas zamoli, da njemu za ljubav, primite ovaj mali prsten. G. di Valon je najplemenitiji i najuviđavniji čovek koga poznajem. Hteo je da vam pokloni jedno imanje koje ima u Brasijeu, ali sam ga ja odvratio od toga.

— O! — uzviknu Trihen, gutajući dijamant pogledom.

— Gospodine barone! — uzviknu Planše razneženo.

— Dobri moj prijatelju! — promuca Portos, očaran što je d'Artanjan tako lepo izrazio njegove želje.

Svi ovi uzvici, ukrštajući se, dovedoše ovaj dan do patetičnog raspleta, a on je, međutim, mogao da se završi i mnogo čudnije.

Ali d'Artanjan je bio tu, a svuda gde je d'Artanjan zapovedao stvari su se svršavale onako kako je on voleo i želeo.

Izljubiše se. Ova velika baronova darežljivost osvesti Trihen i ona se oseti na pravom mestu, i tom velikom gospodinu, sa kojim se sinoć onako mnogo sprijateljila, pruži samo smerno i pocrvenelo čelo.

Planše je bio ispunjen dubokom poniznošću.

Raspoložen da se pokaže velikodušan, baron Portos bi rado ispraznio sve svoje džepove u ruke kuvarice i čiča Selestena.

Ali ga d'Artanjan zadrža.

— Sad je na meni red — reče on

I on dade jedan pistol ženi i dva čoveku.

Nastadoše blagosiljanja koja bi obradovala i srce samoga Harpagona⁸⁷ i naterala ga da bude izdašan.

D'Artanjan reče Planšeu da ih odvede do zamka i uvede Portosa u svoj kapetanski stan, u koji oni uđoše neprimećeni od onih koje nije želeo da sretne.

CXLVII

PREDSTAVLJANJE PORTOSA

Iste večeri, u sedam sati, kralj je primio u audijenciju, u velikome salonu, jednog izaslanika Ujedinjenih Pokrajina.

Audijencija je trajala četvrt časa.

Posle toga, on primi one koji su mu bili predstavljeni i neke gospođe, koje dođoše prve na red.

— Znate li novost? — upita musketar svoga prijatelja.

— Ne.

— Onda pogledajte.

Portos se izdiže na prste i vide g. Fukea u svečanom odelu, koji je privodio kralju Aramisa.

— Aramis!— reče Portos.

— G. Fuke ga predstavlja kralju.

— Ah! — učini Portos.

— Zato što je utvrdio Bel-Il — nastavi d'Artanjan.

— A ja?

— Vi? Vi, kao što sam imao čast da vam kažem, vi ste dobri Portos, dobar kao Gospod bog; i zato su vas zamolili da ostanete malo u Sen-Mandeu.

— Ah! — ponovi Portos.

— Ali sam srećom ovde ja — reče d’Artanjan — i kroz koji čas ću ja doći na red.

U tom trenutku Fuke se obrati kralju:

— Sire, — reče on — imam da se obratim Vašem veličanstvu za jednu milost. G. d'Erble nije slavoljubiv, ali on zna da bude koristan. G. d'Erble bi mogao da dobije kardinalski šešir.

Kralj učini jedan pokret.

— Ja ne molim često Vaše veličanstvo — reče Fuke.

— Ovo nije običan slučaj — odgovori kralj, koji je uvek tako ispoljavao svoje kolebanje.

Na to nije imalo šta da se odgovori.

Fuke i Aramis se pogledaše.

Kralj nastavi:

— G. d'Erble može isto tako da nam posluži i u Francuskoj: kao arhiepiskop, naprimer.

— Sire, — primeti Fuke sa ljupkošću koja mu je bila svojstvena — Vaše veličanstvo je isuviše dobro prema g. d'Erbleu: arhiepiskopski položaj je u kraljevoj velikoj dobroti dopuna kardinalskog šešira; jedno ne isključuje drugo.

Kralj se zadivi tolikoj prisutnosti duha i nasmeši se.

— D'Artanjan ne bi bolje odgovorio — reče on.

Tek što je izgovorio to ime, a d'Artanjan se pojavi.

— Vaše veličanstvo me zove? — upita on.

Aramis i Fuke htedoše da se udalje.

— Dozvolite, Sire, — reče brzo d'Artanjan, koji se pomače da propusti Portosa — dozvolite da predstavim Vašem veličanstvu g. barona di Valona, jednog od najhrabrijih plemića u Francuskoj.

Kad ugleda Portosa, Aramis preblede; Fuke steže pesnice.

D'Artanjan se nasmeši na obojicu, dok se Portos klanjao, očevidno uzbuđen, pred kraljevskim veličanstvom.

— Portos ovde! — prošaputa Fuke na uvo Aramisu.

— Pst! To je izdaja — odgovori ovaj.

— Sire, — reče d'Artanjan — još pre šest godina je trebalo da predstavim Vašem veličanstvu g. di Valona; ali izvesni ljudi liče na zvezde: oni se uvek pojavljuju u pratnji svojih prijatelja. Plejada ne može da se razjedini, i zato sam izabrao, da bih vam predstavio g. di Valona, ovaj trenutak kad možete da vidite pored njega i g. d'Erblea.

Aramis zamalo što ne izgubi prisustvo duha. On pogleda sa visine u d'Artanjana, kao da prima izazivanje koje mu ovaj upućuje.

— Ah, gospoda su dakle prijatelji? — upita kralj.

— Prisni prijatelji, Sire, i jedan jemči za drugoga. Pitajte g. episkopa iz Vana kako je bio utvrđen Bel-Il.

Fuke se udalji malo.

— Bel-Il je — reče hladno Aramis — utvrdio gospodin.

I on pokaza na Portosa, koji se još jednom pokloni.

Luj im se divio i nije imao poverenja u njih.

— Da, — reče d'Artanjan — ali pitajte g. barona ko mu je pomagao da to izvrši.

— Aramis — reče Portos iskreno.

I on pokaza na episkopa.

— Šta li sve ovo ima da znači? — pomisli episkop — I kakav će biti rasplet ove komedije?

— Šta! — reče kralj — G. kardinal se… hoću da kažem episkop… zove Aramis?

— Ime iz rata — reče d'Artanjan.

— Ime dato iz prijateljstva — reče Aramis.

— Ne budimo skromni, — uzviknu d'Artanjan — pod ovom svešteničkom odećom, Sire, krije se najsjajniji oficir, najneustrašiviji plemić, najučeniji teolog cele vaše kraljevine.

Luj podiže glavu.

— I inženjer! — reče on diveći se tad zaista divnom Aramisovom licu.

— Slučajni inženjer, Sire — reče ovaj.

— Moj drug među musketarima, Sire, — reče d'Artanjan sa poletom — čovek čiji su saveti više od sto puta pomogli zamisli ministara vašega oca… G. d'Erble, jednom reči, koji je sa g. di Valonom, sa mnom i g. grofom de La Ferom, koga Vaše veličanstvo poznaje… sačinjavao onaj odred o kome se mnogo govorilo za vreme vladavine pokojnog kralja i za vreme vašeg maloletstva.

— I koji je utvrdio Bel-Il — ponovi kralj ozbiljnim glasom.

Aramis priđe.

— Da bih služio sinu, — reče on — kao što sam služio ocu.

D'Artanjan je netremice gledao u Aramisa dok je on izgovarao te reči. On otkri u njemu toliko istinitog poštovanja, toliko tople odanosti, toliko neospornog ubeđenja, da se on, d'Artanjan, večita sumnjalica, on koji se nije mogao prevariti, uhvati na to.

— Čovek ne govori tako kad laže — reče on.

Luj se oseti dirnut.

— U tom slučaju, — reče on Fukeu, koji je sa strahom čekao kako će se to završiti — kardinalski šešir je svršena stvar. Gospodine d'Erble, dajem vam reč da će to biti prilikom prvog postavljanja. Zahvalite g. Fukeu.

Te reči ču Kolber, i one ga pogodiše u srce.

On brzo iziđe iz dvorane.

— A što se tiče vas, gospodine di Valone, tražite… Ja volim da nagrađujem sluge moga oca.

— Sire… — reče Portos, ali ne mogaše da nastavi.

— Sire, — uzviknu d'Artanjan — ovaj dični plemić je zbunjen veličanstvenošću vaše ličnosti, on koji je hrabro izdržao pogled i vatru hiljade neprijatelja. Ali ja znam šta on misli, ja koji sam više navikao da gledam u sunce… i ja ću vam reći šta on misli: njemu ništa nije potrebno, on želi samo da ima sreću da jedno četvrt časa posmatra Vaše veličanstvo.

— Danas ćete večerati sa mnom — reče kralj i pozdravi Portosa ljubaznim osmehom.

Portos se sav zacrveni od radosti i gordosti.

Kralj ga otpusti, a d'Artanjan ga gurnu u dvoranu, pošto ga je poljubio.

— Sedite kraj mene kad budemo za stolom — reče mu Portos na uvo.

— Hoću, dragi moj.

— Aramis je ljut na mene, je l' tako?

— Aramis vas nikad nije voleo više. Pomislite samo, uspeo sam da mu pribavim kardinalski šešir.

— To je istina — reče Portos. — Zbilja, da li kralj voli da se mnogo jede za njegovim stolom?

— On to smatra kao najveću pohvalu,— reče d'Artanjan — jer ima kraljevski apetit.

— Vrlo mi je milo što ste mi to kazali — reče Portos.

CXLVIII

OBJAŠNJENJA

Aramis izmeni svoj način ponašanja odlazeći da nađe d’Artanjana i Portosa. On zateče ovoga poslednjeg iza stuba i, stežući mu ruku, reče:

— Pobegli ste iz moje tamnice?

— Ne grdite ga; — reče d'Artanjan — ja sam taj, Aramise, koji ga je odande izvukao.

— Ah, prijatelju moj, — nastavi Aramis gledajući Portosa — da niste izgubili strpljenje?

D'Artanjan priteče u pomoć Portosu, koji se već preznojavao.

— Vi crkveni ljudi — reče on Aramisu — veliki ste političari. Mi koji se služimo mačem, mi idemo pravo cilju. Evo kako je bilo. Išao sam da posetim onoga dragog Bezmoa.

Aramis načulji uši.

— Ah, — reče Portos — sad ste me podsetili da imam jedno pismo od Bezmoa za vas, Aramise.

I Portos pruži episkopu pismo za koje mi već znamo.

Aramis zamoli za dopuštenje da ga pročita, i pročita ga, a d'Artanjana nijednog trenutka ne zbuni ta okolnost koju je bio predvideo u potpunosti.

Uostalom, i sam Aramis je imao tako sjajno držanje da mu se d'Artanjan divio više nego ikad.

Pošto pročita pismo, Aramis ga stavi u džep potpuno mirna izgleda.

— Rekoste, dakle, dragi zapovedniče? — reče on.

— Rekao sam — nastavi musketar — da sam bio u poseti kod Bezmoa, po službenim stvarima.

— Po službenim stvarima? — ponovi Aramis.

— Da — reče d'Artanjan.— I naravno, razgovarali smo o vama i našim prijateljima. Treba da vam kažem da me je Bezmo hladno primio. Rastao sam se od njega. I kad sam se vraćao, priđe mi jedan vojnik i reče mi (svakako me je poznao i pored mog varoškog odela): „Zapovedniče, biću vam zahvalan ako mi pročitate ime koje je napisano na ovom omotu!” I ja pročitah: „Gospodinu di Valonu, u Sen-Mandeu, kod gospodina Fukea”. Dovraga, pomislih, Portos se nije vratio, kao što sam mislio, u Pjerfon ili u Bel-Il, Portos je u Sen-Mandeu kod g. Fukea. G. Fuke nije u Sen-Mandeu. Portos je, dakle, sam ili sa Aramisom, hajde da posetim Portosa. I ja odem da posetim Portosa.

— Vrlo dobro! — reče Aramis zamišljeno.

— Vi mi to niste pričali — reče Portos.

— Nisam za to imao vremena, dragi moj.

— I onda ste doveli Portosa u Fontenblo?

— Kod Planšea.

— Zar Planše stanuje u Fontenblou? — upita Aramis.

— Da, u blizini groblja! — uzviknu Portos nepromišljeno.

— Kako, u blizini groblja? — upita Aramis sluteći nešto.

— Dobro, — pomisli musketar — iskoristimo gužvu, pošto će biti gužva.

— Jeste, u blizini groblja — ponovi Portos. — Planše je, nema sumnje, izvrstan čovek koji pravi izvrsno slatko, ali čiji prozori gledaju na groblje. To nije veselo! Tako jutros…

— Jutros?… — reče Aramis, sve više i više uzbuđen.

D'Artanjan im okrete leđa, priđe prozoru i stade dobovati neku koračnicu.

— Jutros — nastavi Portos — smo videli kako sahranjuju nekog čoveka.

— A, a!

— Bilo je tužno. Ja ne bih mogao da živim u kući iz koje se neprestano vide mrtvaci… Naprotiv, d'Artanjan kao da to mnogo voli.

— Ah, zar je d'Artanjan to video?

— Nije video, gutao je pogledima.

Aramis uzdrhta i okrete se da pogleda u musketara; ali ovaj je već bio u živom razgovoru sa Sen-Enjanom.

Aramis nastavi da ispituje Portosa; zatim, kad je iscedio sav sok iz tog ogromnog limuna, on baci njegovu koru.

On se vrati svom prijatelju d'Artanjanu, lupnuvši ga po ramenu kad se Sen-Enjan udalji, jer je kraljeva večera bila objavljena, i reče:

— Prijatelju!

— Molim, dragi prijatelju? — odvrati d'Artanjan.

— Mi ostali nećemo večerati s kraljem.

— Tako je; ali ja večeram.

— Imate li deset minuta vremena da porazgovarate sa mnom?

— Dvadeset. Toliko je potrebno da Njegovo veličanstvo sedne za sto.

— Gde hoćete da porazgovaramo?

— Pa ovde, na ovim klupama: kralj je otišao i mi možemo da sednemo, dvorana je prazna.

— Onda da sednemo.

Oni sedoše. Aramis uze d'Artanjana za ruku.

— Priznajte mi, dragi prijatelju, — reče on — da ste rekli Portosu da nema mnogo vere u mene.

— Priznajem, ali ne tako kao što vi mislite. Video sam kako je Portosu strašno dosadno i hteo sam, predstavljajući ga kralju, da učinim za njega i za vas ono što vi sami nikad ne biste učinili.

— Šta to?

— Da vas hvalim.

— I to ste divno uradili, hvala vam.

— Učinio sam da dobijete kardinalski šešir, koji vam se izmicao.

— Ah, priznajem; — reče Aramis uzdišući čudno — zaista, vi ste jedinstven čovek kad treba da se obezbedi budućnost vaših prijatelja.

— Vidite dakle da sam radio tako samo zato da bih obezbedio Portosovu.

— O, i ja sam to činio; ali vi ste moćniji od nas.

Sad se d'Artanjan nasmeši.

— Dobro, — reče Aramis — mi dugujemo jedan drugom istinu: volite li me još, dragi moj d'Artanjane?

— Isto kao i pre — odgovori d'Artanjan, ne dovodeći sebe mnogo u nepriliku ovim odgovorom.

— Onda hvala, i da budemo potpuno iskreni, — reče Aramis — vi ste došli u Bel-Il čineći to za kralja?

— Pa svakako.

— Hteli ste dakle da nas lišite zadovoljstva da Bel-Il potpuno utvrđen poklonimo kralju?

— Ali, dragi moj, da bih vas lišio tog zadovoljstva, trebalo bi da sam pre toga znao za vašu nameru.

— Došli ste u Bel-Il a ništa niste znali?

— O vama, ništa! Kako, dovraga, hoćete da zamislim da je Aramis postao inženjer u toj meri da može da utvrđuje kao Polib⁸⁸ ili Arhimed⁸⁹?

— To je istina. Pa ipak ste to pogodili, tamo?

— O, da.

— Pogodili ste i za Portosa?

— Najdraži moj, nisam ja pogodio da je Aramis postao inženjer. Nisam mogao da pogodim ni to da je Portos to postao. Ima jedan Rimljanin koji je rekao: „Čovek postaje govornik, ali se rađa pesnik.” Ali on nije nikad rekao: „Neko se rodi kao Portos, ali postane inženjer.”

— Uvek ste izvanredno duhoviti — reče Aramis hladno. — Nastavljam.

— Nastavite.

— Kad ste otkrili našu tajnu, požurili ste se da to kažete kralju?

— Utoliko sam više žurio, dragi moj prijatelju, ukoliko sam video da vi sve više žurite. Kad čovek koji ima dve stotine pedeset osam funti, kao Portos, juri što brže može; kad jedan kostoboljni episkop (oprostite, ali to ste mi vi kazali), kad dakle jedan episkop juri ne zaustavljajući se nigde, onda ja pretpostavljam da ta dva prijatelja, koji nisu hteli ni o čemu da me obaveste, imaju da sakriju od mene stvari od najveće važnosti, i, bogami, ja trčim… trčim koliko mi to dozvoljava moja mršavost i odsustvo kostobolje.

— Dragi prijatelju, zar niste pomislili da ste mogli da učinite rđavu uslugu meni i Portosu?

— Još kako sam mislio; ali Portos i vi ste me nagnali da igram vrlo bednu ulogu u Bel-Ilu.

— Oprostite mi — reče Aramis.

— Izvinite me — reče d'Artanjan.

— Tako, — nastavi Aramis — vi sad sve znate?

— Bogami ne.

— Znate da sam morao odmah da obavestim g. Fukea, da bi vas on preduhitrio kod kralja.

— To je baš ono nejasno.

— Ama nije. G. Fuke ima neprijatelja, to ćete priznati.

— Dabogme.

— Ima naročito jednog.

— Opasnog?

— Smrtnog! Pa eto, da bi umanjio uticaj tog neprijatelja, g. Fuke je morao pred kraljem da da dokaz o velikoj odanosti i velikom požrtvovanju. Poklanjajući mu Bel-Il, on je iznenadio Njegovo veličanstvo. Da ste vi prvi stigli u Pariz, iznenađenja ne bi bilo… Izgledalo bi da to činimo zato što smo se poplašili.

— Razumem.

— To je cela tajna — reče Aramis, zadovoljan što je ubedio musketara.

— Samo, — reče ovaj — prostije bi bilo da ste me odveli nastranu u Bel-Ilu i da ste mi kazali: „Dragi prijatelju, mi utvrđujemo Bel-Il-an-Mer da bismo ga poklonili kralju… Učinite nam uslugu i kažite nam u čije ime vi ovde radite. Jeste li prijatelj g. Kolbera ili g. Fukea?” Možda vam ne bih ništa odgovorio; ali vi biste dodali: „Jeste li moj prijatelj?” i ja bih rekao: „Jesam.”

Aramis saže glavu.

— I tako, — produži d'Artanjan — ja ne bih imao ništa više da radim tamo, i ja bih došao i kazao kralju: „Sire, g. Fuke utvrđuje Bel-Il, i to vrlo dobro; ali evo jednog pisamca koje mi je g. guverner Bel-Ila dao za Vaše veličanstvo.” Ili: „G. Fuke dolazi u posetu u vezi sa svojim namerama.” Ja ne bih odigrao glupu ulogu; vi biste imali svoje iznenađenje, i mogli bismo pravo da gledamo jedan drugome u oči.

— Međutim, — odvrati Aramis — danas ste postupili sasvim kao prijatelj g. Kolbera. Znači da ste njegov prijatelj?

— Bogami, nisam! — uzviknu zapovednik — G. Kolber je slugeranja, i ja ga mrzim kao što sam mrzeo Mazarena, ali ga se ne bojim.

— A ja, — reče Aramis — ja volim g. Fukea i ja sam njegov čovek. Vama je poznat moj položaj… Ja nemam imetka… G. Fuke mi je izradio da imam prihode, episkopiju; g. Fuke me je zadužio kao otmen i plemenit čovek, a ja se još sećam dovoljno visokog društva i umem da cenim lepo postupanje. Dakle, g. Fuke je osvojio moje srce, i ja sam stupio u njegovu službu.

— Ništa bolje niste mogli uraditi. Imate dobrog gospodara.

Aramis se ugrize za usnu.

— Mislim da je najbolji od svih koje čovek može imati.

Zatim ućuta. D'Artanjan nije hteo da prekida ćutanje.

— Portos vam je valjda kazao kako se on našao umešan u sve to?

— Ne; — reče d'Artanjan — po prirodi sam radoznao, to je istina, ali nikad ne ispitujem prijatelja kad hoće da sakrije od mene neku svoju stvarnu tajnu.

— Sad ću ja da vam kažem.

— Nemojte se truditi, ako me to poverenje obavezuje.

— O, ne plašite se; Portos je čovek koga najviše volim, jer je prostodušan i dobar; Portos je ispravan. Otkako sam episkop, tražim bezazlene prirode, koje me nagone da volim istinu a da mrzim laž.

D'Artanjan pogladi brkove.

— Otišao sam Portosu i ispitivao sam ga; on je bio besposlen, njegovo prisustvo me je podsećalo na moje negdašnje lepe dane, a nije me navodilo na to da nanosim zlo u sadašnjosti. Pozvao sam Portosa u Van. G. Fuke, koji me voli, doznavši da me Portos voli, obećao mu je odlikovanje prvom prilikom; to je cela tajna.

— Neću je zloupotrebiti — reče d'Artanjan.

— To dobro znam, dragi prijatelju; niko nema više od vas stvarne časti.

— Time se ponosim, Aramise.

— A sad …

I episkop pogleda svoga prijatelja do dna duše.

— Sad… da razgovaramo malo o nama. Hoćete li da postanete prijatelj g. Fukea? Nemojte me prekidati pre nego što vam kažem što to znači.

— Slušam.

— Hoćete li da postanete maršal Francuske, per, vojvoda, da imate vojvodstvo koje donosi milion.

— Ali, dragi prijatelju, — odgovori d'Artanjan — šta treba da radim pa da sve to dobijem?

— Da budete čovek g. Fukea.

— Ali, ja sam kraljev čovek, dragi prijatelju.

— Ne isključivo, nadam se.

— O, postoji samo jedan d'Artanjan.

— Pretpostavljam da, veliki čovek kao što ste vi, mora imati i slavoljublja.

— Pa da.

— E pa?

— E pa ja želim da budem maršal Francuske; ali kralj će me učiniti maršalom, vojvodom, perom; kralj će mi dati sve to.

Aramis zaustavi na d'Artanjanu svoj bistri pogled.

— Zar kralj nije gospodar? — upita d'Artanjan.

— To niko ne spori; ali i Luj XIII je bio gospodar.

— O, dragi moj, ali između Rišeljea i Luja XIII nije bio g. d'Artanjan — reče mirno musketar.

— Oko kralja — reče Aramis — ima mnogo kamenova spoticanja.

— Valjda ne i za kralja?

— Bez sumnje; ali…

— Slušajte, Aramise, ja vidim kako svi misle na sebe a niko na tog mladog vladara, e pa ja ću podržati sebe podržavajući njega.

— A nezahvalnost?

— Nje se slabići plaše.

— Vi ste mnogo sigurni u sebe.

— Mislim da jesam.

— Ali se može dogoditi da ne budete više potrebni kralju.

— Ja verujem, naprotiv, da ću mu biti potrebniji nego ikad; i pazite, dragi moj, ako bude trebalo napasti nekog novog Kondea, ko će ga napasti? Ovo… jedino ovo u Francuskoj.

I d'Artanjan se kucnu po maču.

— Imate pravo — reče Aramis bledeći.

On ustade i steže ruku d'Artanjanu.

— Evo poslednji poziv na večeru, — reče zapovednik musketara — dozvolićete mi…

Aramis stavi ruku oko vrata musketaru i reče mu:

— Prijatelj kao vi najlepši je ukras u kraljevskoj kruni.

Zatim se rastadoše.

— Lepo sam rekao — pomisli d'Artanjan — da tu ima nešto.

— Požurimo se da bacimo žišku u barut; — pomisli Aramis — d'Artanjan je namirisao fitilj.

CXLIX

GOSPOĐA I DE GIŠ

Videli smo kako je grof de Giš izišao iz dvorane onoga dana kada je Luj XIV poklonio sa toliko ljubaznosti La Valijerovoj divne narukvice, dobivene na lutriji.

Grof se šetao neko vreme izvan dvora, mučen bezbrojnim sumnjama i nespokojstvima.

Zatim ga videše kako sa terase, preko puta drvoreda, vreba kad će Gospođa da iziđe.

Prođe dobrih pola sata. Sam u tom trenutku, grof nije imao mnogo vesele misli.

On izvadi iz džepa hartiju za pisanje i, posle mnogo kolebanja, odluči se da napiše ove reči:

„Gospođo, preklinjem vas da mi poklonite jedan trenutak razgovora. Nemojte se uznemiravati zbog ove molbe koja nije nimalo neobična i ne menja duboko poštovanje koje… itd. itd.”

On je potpisivao ovu neobičnu molbu, savijenu kao ljubavno pismo, kad vide kako iz zamka iziđoše nekoliko žena, zatim nekoliko ljudi, jednom reči skoro svi koji su bili kod kraljice.

Vide i samu La Valijer, zatim Montale, koja je razgovarala sa Malikornom.

Vide i poslednjeg od gostiju koji su do maločas bili u salonu kraljice majke.

Gospođa još ne beše prošla; međutim, ona je morala da prođe kroz to dvorište, da bi prešla u svoj stan, i sa ove terase de Giš je stalno motrio na dvorište.

On vide najzad Gospođu kako izlazi sa dva paža koji su nosili buktinje. Išla je brzo i, kad je stigla do svojih vrata, ona viknu:

— Paževi, potražite g. grofa de Giša. Ima da me obavesti o jednom nalogu koji sam mu dala. Ako je slobodan, zamolite ga da svrati do mene.

De Giš ostade nem i skriven u senci; ali čim je Gospođa ušla, on pojuri sa terase niz stepenice, sa najravnodušnijim izrazom na licu, da bi ga sreli paževi, koji su već trčali idući prema njegovom stanu.

— Ah, Gospođa me zove! — pomisli on, uzbuđen.

I on sakri svoje pisamce koje je sad bilo nepotrebno.

— Grofe, — reče jedan od paževa, primetivši ga — cpećni smo što smo vas sreli.

— Šta je, gospodo?

— Naredba od Gospođe.

— Naredba od Gospođe? — reče grof iznenađeno.

— Da, grofe. Njeno kraljevsko visočanstvo vas traži; reklo nam je da imate da je obavestite o nekom nalogu. Jeste li slobodni?

— Stojim na raspoloženju Njenom kraljevskom visočanstvu.

— Onda izvolite sa nama.

Kad se pope u stan princeze, de Giš je zateče bledu i uznemirenu.

Na vratima je stajala Montale, malo uznemirena onim što se događalo u duši njene gospođe.

De Giš se pojavi.

— Ah, to ste vi, gospodine de Gišu — reče Gospođa. — Uđite, molim vas.… Gospođice de Montale, vi ste slobodni.

Montale, još radoznalija, pokloni se i iziđe. Gospođa i de Giš ostadoše sami.

Grof je bio u najpovoljnijem položaju: Gospođa je njega pozvala na sastanak. Ali, kako je grof mogao da iskoristi to preimućstvo? Gospođa je bila tako čudno stvorenje! Njeno kraljevsko visočanstvo je bilo priroda tako nestalna!

Ona to jasno pokaza; jer počinjući najednom razgovor, ona reče:

— Pa šta, zar nemate ništa da mi kažete?

On poverova da je ona pogodila njegove misli; on poverova, jer oni koji vole lakoverni su i slepi kao pesnici ili proroci, da je ona pogodila njegovu želju da je vidi i razlog te želje.

— Imam, gospođo — reče on — i nalazim da je to vrlo čudno.

— Ono sa narukvicama, — uzviknu ona živo — je l' tako?

— Da, gospođo.

— Verujete da je kralj zaljubljen? Recite.

De Giš je dobro pogleda; ona obori oči pred tim pogledom koji je išao do dna duše.

— Verujem — reče on — da kralj možda ima nameru da muči nekoga ovde; da nije tako, kralj ne bi bio onako pažljiv; ne bi bezrazložno izlagao opasnosti dobar glas jedne devojke koju dotle niko nije mogao dirnuti.

— Dobro! A ta bestidnica? — reče prezrivo princeza.

— Mogu da uverim Vaše kraljevsko visočanstvo — reče de Giš sa poštovanjem ali i odlučno — da gospođicu de La Valijer voli jedan čovek koga treba poštovati, jer je to častan čovek.

— O, Braželon, možda?

— Moj prijatelj. Tako je, gospođo.

— Pa lepo, neka je i vaš prijatelj, šta to smeta kralju?

— Kralj zna da je Braželon veren sa gospođicom de La Valijer; a pošto je Raul verno služio kralja, kralj ne bi izazvao nesreću koja se više ne bi mogla popraviti.

Gospođa se stade smejati tako glasno da to ostavi mučan utisak na de Giša.

— Ponavljam vam, gospođo, ja ne verujem da je kralj zaljubljen u gospođicu de La Valijer, a evo vam i dokaz da u to ne verujem: hteo sam da vas pitam čiju bi sujetu kralj mogao da pogađa u ovoj prilici. Vi koji poznajete ceo dvor, pomoći ćete mi da to otkrijem utoliko sigurnije što je Vaše kraljevsko visočanstvo, kao što se svuda govori, vrlo prisno sa kraljem.

Gospođa se ujede za usnu i, nemajući pravog odgovora, ona okrete razgovor na drugo.

— Dokažite mi, — reče ona zadržavajući na njemu jedan od onih pogleda u koji kao da je prešla cela duša — dokažite mi da ste vi želeli da ispitujete mene koja sam vas pozvala.

De Giš izvadi, ne žureći, ono što beše napisao i pokaza joj.

— Na istu smo stvar mislili — reče ona.

— Da, — reče grof sa ne može biti većom nežnošću — da, na istu stvar; ali ja sam vama objasnio kako i zašto sam vas tražio; a vi meni, gospođo, još niste rekli zašto ste mi poručili da dođem.

— To je istina.

Ona se ustezala.

— Poludeću zbog tih narukvica — reče ona najednom.

— Vi ste očekivali da ih kralj pokloni vama? — upita de Giš.

— Zašto da ne?

— Ali pre vas, gospođo, pre vas koja ste njegova snaha, zar kralj nije imao kraljicu?

— Pre La Valijerove, — uzviknu princeza ogorčeno — zar nije imao mene? Zar nije imao ceo dvor?

— Uveravam vas, gospođo, — reče grof s poštovanjem — da kad bi vas čuli da tako govorite, kad bi videli vaše crvene oči i, neka mi bog oprosti, ovu suzu na vašim trepavicama, o da, svi bi rekli da je Vaše kraljevsko visočanstvo ljubomorno.

— Ljubomorna! — reče princeza gordo — Ljubomorna na La Valijerovu?

Ona se nadala da će pokolebati de Giša tim svojim oholim držanjem i govorom.

— Ljubomorna na La Valijerovu, jeste, gospođo — ponovi on hrabro.

— Izgleda mi, gospodine, — promuca ona — da vi dopuštate sebi da me vređate.

— Ja ne mislim tako, gospođo — odgovori grof malo uzbuđen, ali rešen da stiša ovaj plahoviti gnev.

— Idite! — reče princeza na vrhuncu razdraženosti, toliko su je hladnokrvnost i nemo poštovanje de Giša dovodili do besa.

De Giš uzmače jedan korak, pokloni se duboko i polako, podiže lice bledo kao njegove narukvice i reče malo izmenjenim glasom:

— Nije vredelo da toliko žurim, da bih ovako nepravedno pao u nemilost.

I on se polako okrete da ode.

Ali još nije učinio ni pet koraka, kad se Gospođa zalete kao tigrica, ščepa ga za rukav i okrete.

— To što vi izigravate poštovanje, — reče ona dršćući od besa — više vređa nego i sama uvreda. Hajde, vređajte me, ali bar govorite!

— A vi, gospođo, — reče grof blago vadeći svoj mač — probodite mi srce, ali me ne spaljujte na tihoj vatri.

Po pogledu koji on zadrža na njoj, a koji je bio pun ljubavi, odlučnosti, čak i očajanja, ona shvati da ovaj čovek, naizgled tako miran, može da zarije sebi mač u grudi ako ona kaže još samo jednu reč.

Ona mu istrže mač iz ruku i, stežući mu mišicu u bezumlju koje je moglo da izgleda i kao nežnost, reče:

— Grofe, poštedite me. Vi vidite da ja patim, a nemate nimalo milosti.

Suze, poslednja kriza ovog napada, sprečiše je da dalje govori. Videći je da plače, de Giš je podiže u naručje i odnese do njene naslonjače; još neko vreme ona se gušila.

— Zašto, — prošaputa on klečeći pred njom — zašto mi ne poverite svoje jade? Volite li nekog? Recite mi. Ja ću zbog toga umreti, ali pošto vam olakšam patnje, pošto vas utešim, pošto vam čak i pomognem.

— O, zar me toliko volite? — reče ona, pobeđena.

— Toliko vas volim; da, gospođo.

Ona mu pruži obe ruke.

— Volim, zaista — prošaputa ona tako tiho da je niko ne bi mogao čuti.

On je ču.

— Kralja? — upita.

Ona potvrdi lako klimnuvši glavom, a njen osmeh je bio kao one vedrine među oblacima kroz koje nam se, posle nepogode, čini da vidimo kako se otvaraju vrata raja.

— Ali, — dodade ona — ima i drugih strasti u srcu koje je sklono dobrom. Ljubav, to je poezija; ali život srca, to je gordost. Grofe, ja sam rođena na prestolu, ja sam ponosna i sujetna na svoj položaj. Zašto kralj podiže do sebe one koji nisu dostojni?

— Opet! — reče grof — Evo gde opet mučite tu jadnu devojku koja će biti žena mog prijatelja.

— Zar ste vi zaista toliko prostodušni da verujete u to?

— Kad ne bih u to verovao, — reče on veoma bled — Braželon bi bio već sutra obavešten. Da, kad bih pretpostavio da je ta jadna La Valijer zaboravila na obećanja koja je dala Raulu. Ali ne, bila bi podlost da izdam tajnu jedne žene; bio bi zločin da pomutim mir jednog prijatelja.

— Vi verujete — reče princeza prsnuvši u smeh — da je ne znati sreća?

— Ja verujem — odgovori on.

— Dokažite, dokažite samo! — reče ona živo.

— To je lako, gospođo; na celom dvoru se govori da ste vi voleli kralja i da vas je kralj voleo.

— Pa šta onda? — reče ona teško dišući.

— Pa šta onda? Pretpostavite da je Raul, moj prijatelj, došao i rekao mi: „Jeste, kralj voli Gospođu; jeste kralj je osvojio Gospođino srce.” Ja bih možda ubio Raula!

— Trebalo bi — reče princeza sa onom upornošću žene koja se oseća neosvojivom — da g. de Braželon ima dokaza da bi tako mogao de govori.

— Jedno je tačno, — odgovori de Giš uzdišući — da ja nisam bio obavešten i da ništa nisam ispitivao, i ta neobaveštenost mi je danas spasla život.

— Vi biste tako daleko otišli u toj svojoj sebičnosti i neosetljivosti, — reče Gospođa — da biste ostavili tog nesrećnog mladića da i dalje voli La Valijerovu?

— Tako će biti do onog dana dok ne uvidim da se La Valijer ogrešila, da gospođo.

— A narukvice?

— Eh, gospođo, pošto ste vi očekivali da vam ih kralj pokloni, šta bih imao da kažem?

Bio je to jak razlog; princeza se oseti poraženom. Od tog trenutka ona se više ne podiže.

Ali kako je njena duša plemenita, kako je njen duh bio vrlo razborit, ona shvati koliko je de Giš obazriv.

Ona pročita jasno u njegovom srcu da on sumnjiči kralja da voli La Valijerovu, ali da neće da se posluži tim prostačkim sredstvom i da upropasti suparnika u očima jedne žene, dajući ovoj neosporni dokaz da taj suparnik voli drugu ženu.

Ona pogodi da on sumnjiči La Valijerovu, ali da bi joj ostavio vremena da se predomisli i, da je ne bi zauvek upropastio, on ostavlja da docnije neposredno istupi ili otvorenije objasni stvari.

Jednom reči, ona pročita toliko stvarne veličine, toliko plemenitosti u srcu čoveka koji je voli da oseti kako se i njeno srce raspaljuje pri dodiru sa tako čistom ljubavlju.

De Giš, ostajući dosledan i odan uprkos strahu da joj se ne zameri, uzdizao se do heroja, a nju je pretvarao u ženu ljubomornu i sitna duha.

Ona ga je u tom trenutku volela tako nežno da nije mogla da se uzdrži da mu ne da dokaza o tome.

— To su mučne reči — prošaputa ona uzimajući ga za ruku. — Sumnjičenja, brige, nepoverenje, bolovi. Čini mi se da smo izgovorili sve te reči.

— Nažalost jesmo, gospođo.

— Oterajte ih iz svog srca kao što ih i ja teram iz svog. Grofe, bilo da ta La Valijer voli kralja ili ga ne voli, bilo da kralj voli ili ne voli La Valijerovu, tačno odredimo, od ovog trenutka, ko igra koju ulogu. Vi me gledate začuđeno: kladim se da me ne razumete.

— Vi se tako brzo naljutite, gospođo, da se uvek plašim da vam se ne zamerim.

— Pazite samo kako drhti, uplašeni lepotan! — reče ona sa dražesnim raspoloženjem. — Da, gospodine, ja imam da igram dve uloge. Ja sam kraljeva sestra i jetrva njegove žene. A kad je tako, zar ne treba da se bavim spletkama u kući? Šta vi mislite o tome?

— Što manje, gospođo.

— Slažem se; ali to je pitanje dostojanstva. Sem toga ja sam Gospodinova žena.

De Giš uzdahnu.

— A to — reče ona nežno — mora da vas podseća na to da ste dužni da govorite sa mnom uvek sa najdubljim poštovanjem.

— Oh! — uzviknu on i pade pred njene noge i poljubi ih tako kao da one pripadaju kakvom božanstvu.

— Zaista, — prošaputa ona — čini me se da imam još jednu ulogu. Nju sam zaboravila.

— Koju? Koju?

— Ja sam žena — reče ona još tiše. — Ja volim.

On ustade. Ona raširi ruke. NJihove usne se dodirnuše.

Koraci se začuše iza zavese. Montale zakuca.

— Šta je gospođice? — upita Gospođa.

— Traže g. de Giša — odgovori Montale, koja je imala dovoljno vremena da vidi u kakvom su stanju uznemirenosti nosioci ove četiri uloge, jer je i de Giš stalno junački igrao svoju.

CL

MONTALE I MALIKORN

Montale je bila u pravu. G. de Giš, koga su svuda tražili, bio je u velikoj opasnosti da ne odgovori nijednoj od svojih obaveza, toliko su one bile mnogobrojne.

I pošto nezgodne situacije tako snažno deluju, Gospođa, i pored svog uvređenog ponosa, i pored svog unutrašnjeg gneva, nije mogla da ukori, bar u tom trenutku, Montaleovu, koja je tako smelo prekršila tako reći kraljevsku naredbu koja ju je odatle udaljila.

I de Giš izgubi glavu, ili da tačnije kažemo, on je već beše izgubio pre dolaska gospođice Montale: jer čim ču glas mlade devojke, ne opraštajući se od Gospođe, kao što to nalaže najobičnija učtivost čak i između jednakih po položaju, on pobeže sa srcem punim ljubavnog žara, sav zanesen, ostavljajući princezu, koja mu je podignutom rukom slala pozdrav na rastanku.

Jer de Giš je mogao da kaže, kao što je to rekao Šeriben⁹⁰ sto godina docnije, da na usnama odnosi sreću za čitavu jednu večnost.

Montale zateče, dakle, dvoje ljubavnika u velikom uzbuđenju, jer su bili uzbuđeni, onaj koji je bežao i ona koja je ostala.

I zato mlada devojka promrmlja, bacajući ispitivačke poglede oko sebe:

— Mislim da ovog puta znam o svemu ovome toliko koliko najradoznalija žena želi da zna.

Gospođu je toliko zbunjivao ovaj inkvizitorski pogled da ona, kao da je čula ovo šušorenje Montaleove, ne reče nijednu reč svojoj počasnoj dami, već obori glavu i ode u svoju spavaću sobu.

Videći to, Montale stade osluškivati.

Tada ona ču kako Gospođa zaključava vrata svoje sobe

U tom trenutku ona razumede da ova noć pripada njoj, i praveći pred tim zatvorenim vratima jedan dosta neučtiv pokret, koji je značio: „Laku noć, princezo!” ona siđe da nađe Malikorna, koji je u tom trenutku pažljivo gledao u jednog prašnjavog glasnika koji je izlazio iz sobe grofa de Giša.

Montale shvati da Malikorn čini nešto što je od velike važnosti; ona ga ostavi da širi oči i izdužuje vrat, pa kad se Malikorn vrati u svoj prirodni položaj priđe i lupnu ga po ramenu:

— Dakle, šta ima novo? — reče Montale.

— G. de Giš voli Gospođu — reče Malikorn.

— Divna novost! Ja znam nešto novije.

— A šta to znate?

— Da Gospođa voli g. de Giša.

— Jedno je posledica drugog.

— Ne uvek, lepi moj gospodine.

— Da li je ta očevidna istina izrečena na moj račun?

— Prisutni se uvek izuzimaju.

— Hvala — reče Malikorn. — A na drugoj strani? — nastavi on da je ispituje.

— Večeras, posle lutrije, kralj je hteo da poseti gospođicu de La Valijer.

— Pa je li ga primila?

— Nije.

— Kako, nije?

— Vrata su bila zatvorena.

— I tako…?

— I tako se kralj vratio pokisao kao lopov koji je zaboravio svoje kalauze.

— Dobro.

— A na trećoj strani? — upita Montale.

— Glasnika koji je stigao g. de Gišu poslao je g. de Braželon.

— Sjajno! — uzviknu Montale i pljesnu rukama.

Zašto, sjajno?

— Zato što ćemo sad imati dosta posla. Ako nam sad bude dosadno, onda nemamo sreće.

— Treba da podelimo poslove — reče Malikorn — da ne bi nastala zbrka.

— Ništa prostije — odgovori Montale. — Tri malo jače podstaknute ljubavne spletke, malo življe vođene, to su, u svemu, tri ljubavna pisma na dan.

— O, — uzviknu Malikorn sležući ramenima — šta vi mislite, draga moja! Tri pisma na dan, to je dovoljno za osećanja običnog sveta. Musketar na službi i devojčica u manastiru dodaju jedno drugom po jedno pismo dnevno preko lestvica ili kroz rupu u zidu. Jedno pismo je dovoljno za svu poeziju tih jadnih srca. Ali kod nas… O, kako vi malo poznajete kraljevsku nežnost, draga moja!

— Dobro, da zaključimo — reče Montale nestrpljivo. — Može neko da naiđe.

— Da zaključimo! Pa ja sam tek počeo da pričam. Imam ja još tri stvari.

— Stvarno, umorićete me tom svojom flamanskom ravnodušnošću! — uzviknu Montale.

— A ja ću izgubiti glavu zbog vaše italijanske žustrine. Rekao sam vam, dakle, da će vaši ljubavnici pisati jedni drugima čitave knjige; šta vi iz toga zaključujete?

— Evo šta: nijedna od naših gospođa ne može da čuva pisma koja bude primila.

— U to nema sumnje.

— G. de Giš isto tako neće smeti da čuva pisma.

— To je verovatno.

— E pa eto, ja ću čuvati sve to, ja.

— Pa baš to je nemoguće — reče Malikorn.

— A zašto?

— Zato što niste u svojoj kući; što imate zajedničku sobu vi… i La Valijerova; zato što se vrlo rado vrše pregledi i premetačine soba dvorskih dama; zato što se mnogo plašim kraljice, ljubomorne kao Španjolka, kraljice majke, ljubomorne kao dve Španjolke, i najzad Gospođe, koja je ljubomorna kao deset Španjolki.

— Nekoga ste zaboravili.

— Koga?

— Gospodina.

— Govorio sam samo o ženama. Dakle da pobrojimo. Gospodina br. 1.

— Br. 2, de Giš.

— Br. 3, vikont de Braželon.

— Br. 4, kralj.

— Kralj?

— Svakako kralj, koji će biti ne samo ljubomorniji nego i svemoćniji od ostalih. Ah, draga moja!

— Šta sad?

— U kakvo ste osino gnezdo upali!

— Još ne onoliko koliko bi to bilo kad biste i vi hteli da pođete sa mnom.

— Naravno da hoću. Samo…

— Samo...?

— Dok je još vreme, mislim da bi bilo pametno da se vratite.

— A ja, naprotiv, mislim da bi bilo najpametnije da se odmah stavimo na čelo svih tih spletaka.

— Nećete biti dovoljni.

— Kad sam s vama, mogla bih da upravljam sa deset njih. Ja sam tu u svome elementu. Bila sam stvorena da živim na dvoru, kao što je salamander stvoren da živi u vatri.

— Vaše poređenje me ni najmanje ne umiruje, draga prijateljice. Čuo sam od vrlo učenih učenjaka da, pre svega, nema salamandera, a i kad bi ih bilo, oni bi bili potpuno pečeni, potpuno isprženi po izlasku iz vatre.

— Vaši učenjaci mogu biti vrlo učeni kad su u pitanju salamanderi. Ali vaši učenjaci vam neće reći ovo što vam ja kažem: Or de Montale ima da bude, pre nego što protekne mesec dana, prvi diplomat na francuskom dvoru!

— Može ali pod uslovom da ja budem drugi.

— Sporazumeli smo se: sklapamo, naravno, savez, napad i odbranu.

— Samo se čuvajte pisama.

— Predavaću vam ih onako kako ih budem primala.

— Šta ćemo reći kralju o Gospođi?

— Da gospođa i dalje voli kralja.

— Šta ćemo reći Gospođi o kralju?

— Da bi mnogo pogrešila kad ne bi bila pažljiva prema njemu.

— Šta ćemo reći Lujzi de La Valijer o Gospođi?

— Što god hoćemo: La Valijer je naša.

— Naša?

— Dvostruko.

— Kako to?

— Prvo preko vikonta de Braželona.

— Budite jasniji.

— Nadam se da niste zaboravili da je g. de Braželon napisao mnogo pisama gospođici de La Valijer?

— Ništa ja ne zaboravljam.

— Ta pisma sam ja primala i ja sam ih krila.

— I prema tome još ih imate?

— Još.

— A gde? Ovde?

— O, ne. Imam ih u Bloa, u vama poznatoj maloj sobi.

— U maloj dragoj sobi, maloj ljubavničkoj sobi, predsoblju dvorca u koji ću vas uvesti jednog dana, da u njemu stanujete. Ali, oprostite mi, vi kažete da su sva ta pisma u toj sobici?

— Da.

— Zar ih niste ostavljali u neki kovčežić?

— Naravno da jesam, u isti onaj kovčežić u koji sam ostavljala pisma koja sam dobijala od vas, a u koji sam spuštala i svoja kad vam vaši poslovi ili vaša zadovoljstva nisu dozvoljavali da dođete na sastanak.

— Ah, vrlo dobro — reče Malikorn.

— Otkud to zadovoljstvo?

— Zato što vidim mogućnost da ne jurim u Bloa po ta pisma. Ona su ovde.

— Šta, poneli ste kovčežić?

— Bilo mi je drago, jer je vaš.

— Čuvajte ga, molim; u tom kovčežiću se nalaze originali koji će docnije imati veliku vrednost.

— Pa valjda i ja to znam! I baš zato se i smejem, i to od sveg srca.

— A sad još nešto da upitam, i to će biti poslednje.

— Zašto poslednje?

— Jesu li nam potrebni pomoćnici?

— Nikakvi.

— Sluge, služavke?

— Rđav, vrlo rđav način! Vi ćete predavati pisma, vama će ih predavati. O, ne budimo gordi; inače će g. Malikorn i gospođica Or, ne obavljajući sami svoje poslove, imati da se pomire s tim da ih obavljaju drugi.

— Imate pravo… Ali šta se to događa kod g. de Giša?

— Ništa; on otvara prozor.

— Izgubimo se.

I oboje iščezoše; zavera je bila sklopljena.

Prozor koji se beše otvorio bio je zaista prozor na sobi grofa de Giša.

Ali, kao što bi to mogli da pomisle oni koji nisu upućeni u stvar, to nije samo zato da bi de Giš mogao da vidi Gospođinu senku kroz njene zavese; de Gišove pobude nisu bile sasvim ljubavničke.

Kao što smo rekli, on beše primio jednog glasnika; tog glasnika mu je bio poslao de Braželon. De Braželon je pisao de Gišu.

Ovaj je dvaput pročitao pismo i ono je učinilo veliki utisak na njega.

— Čudna, čudna stvar! — mrmljao je on — Kakvim to moćnim sredstvima sudbina dovlači ljude do njihovog cilja?

I udaljujući se od prozora on priđe svetlosti i pročita po treći put ovo pismo, čiji su redovi pekli njegove oči i mučili njegovu dušu.

„Kale.

Dragi moj grofe, Našao sam u Kaleu g. de Varda, koji je bio teško ranjen u dvoboju sa g. de Bakingamom.

G. de Vard je hrabar čovek, kao što vam je poznato, ali je pun mržnje i rđav.

On mi je pričao o vama prema kome, kaže, oseća mnogo ljubavi: o Gospođi za koju nalazi da je lepa i dostojna ljubavi.

On je pogodio da volite jednu ličnost — vi znate koju.

Govorio mi je isto tako i o jednoj ličnosti koju ja volim, i pokazao mi je da ima vrlo mnogo interesa za mene, žaleći me pritom, a sve je to bilo izraženo nejasnim rečenicama koje su me ispočetka poplašile, ali koje sam najzad shvatio kao posledicu njegove navike da bude tajanstven.

Evo u čemu je stvar:

Izgleda da je on primio vesti iz dvora. Vi znate da je to moglo biti samo preko viteza de Lorena.

Priča se, kažu te vesti, o nekoj promeni koja je nastala u kraljevim osećanjima.

Vi znate koga se to tiče.

Zatim, kažu te iste novosti, govori se o jednoj dvorskoj dami koja daje povodaogovaranju.

Ove nejasne rečenice mi ne dozvoljavaju da spavam. Žalim od juče što zbog svog ispravnog i popustljivog karaktera, i pored izvesne upornosti koju imam, nisam odgovorio na nagoveštavanja.

Jednom reči, g. de Vard je polazio za Pariz; ja nisam hteo da on odlaže svoj odlazak zbog objašnjenja koja bih mu zatražio a sem toga, izgledalo mi je svirepo, priznajem, da mučim pitanjima jednog čoveka čije su se rane tek zalečile.

Ukratko, on je otputovao da bi mogao da prisustvuje, kaže, najčuvenijem prizoru koji će moći da se vidi na dvoru vrlo uskoro.

Ove reči je propratio izvesnim čestitanjem, zatim izvesnim žaljenjem. Nisam mogao da razumem ni jedno ni drugo. Bio sam zanet svojim mislima i nepoverenjem prema tom čoveku, nepoverenjem koje, vi to znate bolje nego iko, nikad nisam mogao da savladam.

Ali kad je on otišao, meni je sve bilo jasnije. Nemoguće je da čovek kao de Vard ne ubrizga malo svoje zlobe u odnose koji postoje između nas.

Nemoguće je, dakle, da u svim tim tajanstvenim rečima koje je g. de Vard izgovorio nije bio i neki tajanstveni smisao koji bi se odnosio na mene ili na vama poznatu ličnost.

Kako sam bio prinuđen da odmah otputujem dalje, da bih izvršio kraljevu naredbu, nisam ni pomislio da pođem za g. de Vardom i da od njega zatražim da objasni zašto je prećutao izvesne stvari. Ali vam šaljem jednog glasnika i pišem vam ovo pismo koje će vam izložiti sve moje sumnje. Vi ste isto što i ja: ja sam mislio, a vi radite.

G. de Vard će uskoro stići; doznajte šta je hteo da kaže, ako to već ne znate.

Osim toga, g. de Vard je tvrdio da je Bakingam otišao iz Pariza, sa dokazima velike milosti od strane Gospođe; to je stvar zbog koje bih odmah istrgao mač da nisam bio u položaju da službu kralju pretpostavim svakoj svađi.

Spalite ovo pismo, koje vam donosi Oliven.

Kad kažem Oliven, to znači najveću sigurnost.

Molim vas, dragi grofe, da mnogo pozdravite od moje strane gospođicu de La Valijer, kojoj ljubim ruke s dubokim poštovanjem.

A vas grlim.

Vikont de Braželon.

P. S. — Ako se dogodi štogod ozbiljno, sve treba predvideti, dragi priatelju, pošaljite mi glasnika sa jednom jedinom reči: „Dođite”, i ja ću biti u Parizu trideset šest sati po prijemu vašeg pisma.”

De Giš uzdahnu, savi pismo i po treći put i, umesto da ga spali, kao što mu je Raul preporučio, on ga ponovo stavi u džep.

Bilo mu je potrebno da ga još više puta pročita.

— Kakva uznemirenost i kakva hladnokrvnost u isti mah — prošaputa grof. — Cela Raulova duša je u tome pismu; on zaboravlja grofa de La Fera i govori o poštovanju koje oseća prema Lujzi! Obaveštava me o onome što se mene tiče i preklinje povodom sebe. Ah! — nastavi de Giš i učini jedan pokret pun pretnje — Vi se mešate u moje stvari, gospodine de Varde? Pa lepo, ja ću se pozabaviti vašim. Što se tiče tebe, jadni Raule, tvoje srce mi ostavlja blago na čuvanje; bdeću nad njim, budi potpuno spokojan.

Pošto učini to obećanje, de Giš poruči Malikornu da odmah svrati do njega, ako mu je moguće.

Malikorn odgovori na taj poziv sa brzinom koja je bila prva posledica njegovog razgovora sa gospođicom de Montale.

Što je više de Giš, koji je verovao da je zatvoren, ispitivao Malikorna, to je ovaj koji je radio skriveno, sve više postajao onaj koji ispituje.

Posle četvrt časa razgovora, tokom koga je de Giš verovao da je otkrio pravu istinu u vezi sa La Valijerovom i kraljem, dogodi se da on ne doznade ništa više od onoga što je video sopstvenim očima; ali Malikorn doznade ili pogodi, kako se hoće, da Raul podozreva nešto iz daljine i da de Giš ima da bdi nad blagom Hesperida⁹¹.

Malikorn pristade da bude zmaj.

De Giš poverova da je učinio za svoga prijatelja sve što je bilo potrebno i poče da misli samo na sebe.

Objaviše da će se de Vard vratiti sutradan uveče i da će se prvo pojaviti kod kralja.

Posle te posete, imao je da ode kod Gospodina.

De Giš ode kod Gospodina pre određenog vremena.

CLI

KAKO JE DE VARD BIO PRIMLJEN NA DVORU

Gospodin primi de Varda pokazujući mu onu veliku blagonaklonost koju odmoran duh nameće svakom čoveku koji lako prima novinu koja se pojavi.

De Vard, koga stvarno ne behu videli već mesec dana, bio je nova poslastica. Obradovati mu se, to bi bilo pre svega izneveriti stare prijatelje, a svako izneveravanje ima svojih draži; sem toga, to je bilo dati njemu lično zadovoljenje. Gospodin se pokaza, dakle, prema njemu ne može biti lepše.

G. vitez de Loren, koji se mnogo plašio tog suparnika, ali koji je poštovao tu drugu prirodu u svemu sličnu njegovoj, uz to još i hrabru, g. vitez de Loren se pokaza prema de Vardu još lepše nego i sam Gospodin.

De Giš je bio tu, kao što smo rekli, ali se držao malo po strani, čekajući strpljivo da svim tim grljenjima dođe kraj.

De Vard, razgovarajući sa drugima, pa i sa samim Gospodinom, nije gubio iz vida de Giša; njegov nagon mu je govorio da se on nalazi tu zbog njega.

I zato on priđe de Gišu čim je bio gotov za ostalima.

Oni se pozdraviše što je moguće učtivije, a posle toga g. de Vard se vrati Gospodinu i ostalim plemićima.

Usred svih tih čestitanja zbog srećnog povratka, objaviše Gospođin dolazak.

Gospođa beše doznala za de Vardov povratak. Znala je sve pojedinosti o njegovom putovanju i dvoboju sa Bakingamom. Bilo joj je prijatno da se nađe tu kad bude počeo da priča onaj za koga je znala da je njen neprijatelj.

Sa njom su bile dve-tri od njenih počasnih dama.

De Vard se pokloni pred Gospođom što je mogao ljubaznije, a onda izjavi, da bi otvorio neprijateljstva, da je spreman da ispriča svojim prijateljima ono što zna o g. de Bakingamu.

To je bio neposredan odgovor na hladnoću sa kojom ga je Gospođa dočekala.

Napad je bio snažan, Gospođa oseti udar, ali ne pokaza da ga je primila. Ona baci pogled na Gospodina i de Giša.

Gospodin pocrvene, de Giš preblede.

Jedino se na Gospođinom licu ne izmeni nijedna crta, ali osećajući koliko neprijatnosti može da joj stvori ovaj neprijatelj kod ove dve ličnosti koje su ga slušale, ona se nasmeši i naže prema putniku.

Putnik je govorio o nečem drugom.

Gospođa je bila hrabra, čak i neoprezna: nju je svako povlačenje neprijatelja gonilo napred. Posle prvog pogotka u srce, ona otvori vatru.

— Jeste li mnogo prepatili od rana, gospodine de Varde? — upita ona — Jer mi smo čuli da ste imali tu nesreću da budete ranjeni.

Sad je bio red na de Varda da uzdrhti; on steže usne.

— Ne, gospođo, gotovo nimalo.

— Pa ipak, ova užasna vrućina…

— Vazduh na moru je svež, gospođo, a zatim, imao sam i jednu utehu.

— O, utoliko bolje!… A koju?

— Znao sam da moj protivnik pati još više nego ja.

— Ah! A zar je on bio ranjen teže nego vi? To nisam znala, reče princeza potpuno neosetljiva.

— O, gospođo, vi se varate, ili tačnije da kažem pretvarate se da niste razumeli moje reči. Ne kažem da je njegovo telo patilo više od moga; ali njegovo srce je bilo pogođeno..

De Giš razumede u kom se pravcu vodi borba; on se usudi da da znak Gospođi, a taj znak je preklinjao Gospođu da napusti borbu.

Ali ona, ne odgovarajući de Gišu praveći se i da ga ne vidi, smešeći se neprekidno, upita:

— Kako! Zar je g. de Bakingam bio pogođen u srce? Do ovog trenutka nisam verovala da rana u srcu može da se izleči.

— Nažalost, gospođo, — odgovori de Vard umiljato — sve žene to veruju, i zbog toga imaju više samopouzdanja od nas.

— Draga moja, vi rđavo shvatate; — reče princ nestrpljivo — g. de Vard hoće da kaže da je vojvoda de Bakingam pogođen u srce nečim drugim a ne mačem.

— A, tako! — uzviknu Gospođa — Ah, to je dakle samo šala g. de Varda! Vrlo dobro! Samo bih volela da znam kako bi se ta šala dopala g. de Bakingamu. Zaista, kakva šgeta što nije ovde, gospodine de Varde!

Oči mladoga čoveka sevnuše.

— O, — reče on stisnutih zuba — i ja bih voleo da je ovde.

De Giš se ne pomače.

Gospođa kao da je očekivala da joj on pritekne u pomoć.

Gospodin se ustezao.

Vitez de Loren priđe i uze reč.

— Gospođo, — reče on — de Vard zna dobro da, kad je u pitanju Bakingam, biti pogođen u srce nije ništa novo i da se to što on kaže već dogodilo.

— Umesto jednog saveznika, dva neprijatelja — prošaputa Gospođa. — Dva zaverena i ogorčena neprijatelja!

I ona promeni razgovor.

Zna se da je pravo prinčeva da promene razgovor, a etiketa naređuje da se to poštuje.

Ostali deo razgovora prođe u umerenome tonu; glavni glumci behu odigrali svoje uloge.

Gospođa se povuče rano, a Gospodin, koji je hteo da razgovara sa njom, otprati je.

Vitez se suviše plašio da ne dođe do potpunog razumevanja između supruga i ne ostavi ih mirno da odu zajedno.

On se uputi dakle prema Gospodinovim odajama da ga presretne kad se bude vraćao i da sa tri reči uništi one dobre utiske koje bi Gospođa mogla da stvori u njegovom srcu. De Giš pođe prema de Vardu, oko koga je bilo mnogo sveta.

On mu tako pokaza da želi s njim da razgovara, a de Vard mu dade glavom znak da je razumeo.

Za neupućene, taj znak je bio samo izraz prijateljstva.

Tada je de Giš mogao da se okrene i da čeka.

Nije dugo čekao. De Vard, oslobodivši se svojih sagovornika, približi se de Gišu, i obojica, posle ponovnog pozdrava, pođoše jedan pored drugog.

— Jeste li dobro putovali, dragi moj de Varde? — upita grof.

— Odlično, kao što vidite.

— I uvek ste vrlo veseli?

— Više nego ikad.

— To je velika sreća.

— Šta ćete! Sve je tako smešno u ovom svetu, sve je tako čudno oko nas!

— Imate pravo.

— Ah, znači dakle da ste mog mišljenja?

— Pa naravno! A donosite li nam kakve vesti otud?

— Bogami ne. Došao sam ovamo po njih.

— Govorite. Ipak ste videli sveta u Bulonju, jednog od naših prijatelja, i to ne tako davno.

— Sveta… jednog… od naših prijatelja?…

— Slabo pamtite.

— Aha, tačno; Braželona.

— Tako je.

— On je išao sa porukom kralju Čarlsu?

— Tačno. Pa lepo, zar vam on nije rekao, ili zar niste vi njemu rekli…?

— Priznajem vam da se ne sećam dobro šta sam mu rekao; ali znam šta mu nisam rekao.

De Vard je bio oličenje lukavstva. On je osećao po de Gišovom držanju, držanju punom hladnoće i dostojanstva, da razgovor polazi rđavim putem. On odluči da se preda tom razgovoru i da bude na oprezu.

— A šta je to, molim vas, što mu niste rekli? — upita de Giš.

— Pa, ono što se tiče gospođice de La Valijer.

— Gospođice de La Valijer… Šta to?

— I kakvu ste vi to tako čudnu stvar doznali tamo, dok Braželon, koji je bio ovde, nije o tome ništa saznao?

— Da li mi to pitanje postavljate ozbiljno?

— Ne može biti ozbiljnije.

— Kako, vi, čovek sa dvora, vi koji živite kod Gospođe, vi, stalni gost, vi, Gospodinov prijatelj, vi, ljubimac lepe princeze?

De Giš pocrvene od gneva.

— O kojoj princezi govorite? — upita on.

— Ali ja poznajem samo jednu dragi moj. Ja govorim o Gospođi. Zar vi nosite još neku princezu u srcu? Recite.

De Giš htede da se zaleti. Ali on vide da je to zavaravanje.

Svađa je bila neminovna između ovih mladih ljudi. De Vard je hteo da ona počne zbog Gospođe, dok je de Giš nju prihvatio samo zbog gospođice de La Valijer. Od tog trenutka poče igra zavaravanja, i ona je imala da traje dotle dok jedan od njih ne bude pogođen.

De Gišu se dakle opet vrati sva njegova hladnokrvnost.

— U svemu ovome nije ni najmanje u pitanju Gospođa, dragi moj de Varde, — reče de Giš — već ono što ste maločas rekli.

— A šta sam to rekao?

— Da ste prećutali de Braželonu izvesne stvari.

— Koje vi znate isto tako dobro kao i ja — odvrati de Vard.

— Časti mi, ne!

— Tek štogod!

— Ako mi ih kažete, ja ću ih znati; drukčije ne, kunem vam se.

— Kako! Ja dolazim iz mesta udaljenog šezdeset milja; vi niste mrdnuli odavde; vi ste sopstvenim očima videli ono što je do mene došlo samo kao pričanje, a meni kažete ozbiljno da to ne znate? O, grofe, vi niste milosrdan čovek.

— Neka bude kako hoćete, de Varde; ali ja vam ponavljam da ne znam ništa.

— Vi se pravite tajanstveni, to je oprezno.

— I tako ni meni nećete ništa reći, kao ni Braželonu?

— Vi neće da razumete; uveren sam da Gospođa ne bi gospodarila sobom tako kao vi.

— Ah, preispoljni licemeru! — promrmlja de Giš — evo te opet na svome bunjištu.

— E pa dobro, — nastavi de Vard — pošto nam je toliko teško da se razumemo u pogledu La Valijerove i Braželona, da razgovaramo malo o vašim ličnim stvarima.

— Ali, — reče de Giš — ja nemam svojih ličnih stvari. Pretpostavljam da o meni niste rekli Braželonu ništa što ne biste mogli i meni da ponovite?

— Ne. Ali, razumite me, de Gišu; ukoliko ne znam izvesne stvari, utoliko sam upućeniji u druge. Kad bi trebalo, na primer, da vam govorim o vezama g. de Bakingama u Parizu, pošto sam putovao sa vojvodom, mogao bih da vam kažem najzanimljivije stvari. Hoćete li da ih čujete?

De Giš pređe preko čela rukom vlažnom od znoja.

— Neću, — reče on — po sto puta neću, nisam radoznao za ono što me se ne tiče. Za mene je g. de Bakingam samo obično poznanstvo, dok mi je Raul prisan prijatelj. Nicam dakle nimalo radoznao da znam šta se dogodilo g. de Bakingamu, ali mi je mnogo stalo do toga da znam šta se dogodilo Raulu.

— U Parizu?

— Da, u Parizu ili u Bulonju. Razumete: ja sam ovde prisutan; ako se što dogodi, ja sam tu da se suprotstavim; a Raul je odsutan i ima samo mene da ga predstavljam; Raulove stvari, dakle, dolaze pre mojih.

— Ali Raul će se vratiti.

— Da, pošto izvrši zadatak. A dotle, razumete, ne sme da se priča o njemu ništa nepovoljno što ja ne bih ispitao.

— Utoliko pre što će on ostati izvesno vreme u Londonu — reče de Vard cereći se.

— Mislite? — upita naivno de Giš.

— Pa svakako! Zar mislite da je on poslat u London samo zato da ode i da se vrati? Ne; on je poslat u London zato da tamo ostane.

— Ah, grofe, — reče de Giš i čvrsto steže de Vardovu ruku — ovo naslućivanje je vrlo neprijatno za Braželona, i ono sjajno daje za pravo onome što mi je napisao iz Bulonja.

De Vard opet postade hladan; neodoljiva sklonost da zajeda beše ga poterala da istupi i on je, neoprezno, dopustio da ovlada njime.

— Pa da čujemo šta vam je pisao? — upita on.

— Da ste mu podlo dali na znanje da ima nešto u vezi sa La Valijerovom i da ste se smejali njegovom velikom poverenju u tu devojku.

— Jeste, uradio sam sve to — reče de Vard — i bio sam spreman, čineći to, da čujem da mi vikont de Braželon kaže ono što jedan čovek kaže drugome ako njime nije zadovoljan. Tako, na primer, kad bih tražio kavgu sa vama, ja bih vam rekao da je Gospođa, pošto je ukazala mnogo milosti g. de Bakingamu, otpratila lepog vojvodu radi vas, kako se misli.

— O, to me ne bi pogodilo ni najmanje, dragi de Varde — reče de Giš smešeći se i pored jeze koja ga je podilazila kao da je u groznici. — Vraga, takva milost, to je plava slast.

— Slažem se; ali kad bih hteo baš da se zavadim sa vama, ja bih se potrudio da to opovrgnem i ja bih govorio o izvesnom šumarku u kome ste vi sreli tu sjajnu princezu, o izvesnim klečanjima, o izvesnom ljubljenju u ruku, i vi koji ste čovek koji čuva tajnu, plahovit i razdražljiv…

— E pa ne, kunem vam se; — reče de Giš prekidajući ga sa osmehom na usnama, mada je mislio da će umreti — ne, kunem vam se da me to ne bi pogodilo, da to ne bih uopšte opovrgavao. Šta ćete, dragi grofe, ja sam takav: kad su u pitanju stvari koje se mene tiču, ja ostajem hladan. Ali je sasvim drukčije kad je u pitanju odsutan prijatelj, prijatelj koji mi je, odlazeći, poverio svoje intepece. O, kad je u pitanju taj prijatelj, vidite de Varde, ja planem.

— Razumem vas, gospodine de Gišu. Ali ma šta vi govorili, među nama u ovom trenutku ne može biti govora ni o Braželonu ni o toj beznačajnoj devojci koju zovu La Valijer.

U tom trenutku nekoliko mladih dvorana prođoše kroz salon; oni čuše reči koje su bile izgovorene, pa su morali čuti i ove koje će im slediti.

De Vard to primeti i nastavi sasvim glasno:

— O, da je La Valijerova žena koja teži da se dopadne kao Gospođa, čije je izazivanje vrlo bezazleno, priznajem, prvo oteralo g. de Bakingama u Englesku, a zatim bila uzrok vašem izgnanstvu, jer vi ste se najzad ipak uhvatili na to izazivanje, je li tako, gospodine?

Plemići se približiše, Sen-Enjan prvi, Manikan poslednji.

— Eh, dragi moj, šta ćete! — reče de Giš smejući se — Ja sam uobraženko, to svi znaju. Shvatio sam šalu kao zbilju, i bio sam izagnan. Ali sam uvideo svoju grešku, spustio sam svoju sujetu pred noge onoga koga se tiče, i uspeo sam da me pozovu natrag pošto sam se pokazao i obećao sam sebi da ću se izlečiti od te mane, i vidite da sam se tako uspešno izlečio da se sad smejem onome što mi je pre četiri dana cepalo srce. Ali Raul je čovek koji je voljen; on se ne smeje pričanjima koja mogu da pomute njegovu sreću, pričanjima kojima ste i vi doprineli iako znate, grofe, kao i ja, kao i ova gospoda, kao i ceo svet, da su sva ta pričanja obična kleveta.

— Kleveta! — uzviknu de Vard, besan što vidi kako pada u zamku koju mu je namestila de Gišova hladnokrvnost.

— Pa da, kleveta. Vraga! Evo njegovog pisma u kome mi kaže da ste ružno govorili o gospođici de La Valijer i u kojem me pita da li je istina to što ste mu vi rekli o toj devojci. Hoćete li, de Varde, da ova gospoda budu sudije?

I sa najvećom hladnokrvnošću, de Giš pročita onaj deo pisma u kome je bilo govora o gospođici de La Valijer.

— A sad, — nastavi de Giš — za mene je jasno da ste hteli da pomutite mir mog dragog Braželona i da su vaše reči bile zlonamerne.

De Vard pogleda oko sebe da bi video da li će imati potporu sa neke strane; ali pri pomisli da je de Vard uvredio, bilo neposredno ili posredno, onu koja je idol dana, svako okrete glavu, i de Vard vide samo ljude spremne da mu ne daju za pravo.

— Gospodo, — reče de Giš pogađajući po nagonu ošpte raspoloženje — naše raspravljanje sa g. de Vardom se tiče jedne stvari koja je tako škakljiva da je važno da niko ne čuje od tog razgovora više nego što ste vi čuli. Udaljite se, molim vas, i ostavite nas da završimo ovaj razgovor kao što priliči dvojici plemića od kojih je jedan opovrgao tvrđenje drugoga.

— Gospodo! Gospodo! — uzviknuše prisutni.

— Nalazite li da nemam prava što branim gospođicu de La Valijer?— reče de Giš — U tom slučaju molim da presudite i ja ću povući uvredljive reči koje sam mogao reći g. de Vardu.

— Ah ne! — reče de Sen-Enjan, ne!… Gospođica de La Valijer je pravi anđeo.

— Oličenje vrline i čistote — reče Manikan.

— Eto vidite, gospodine de Varde, — reče de Giš — nisam ja jedini koji uzima u odbranu to jadno dete. Gospodo, još jednom vas molim da nas ostavite. Vi vidite da nije moguće biti mirniji nego što smo to mi.

Dvorani nisu ni tražili ništa bolje nego da se udalje; jedni iziđoše na jedna vrata, drugi na druga.

Dva mlada čoveka ostadoše sami.

— Dobro ste odigrali — reče de Vard grofu.

— Zar ne? — reče ovaj.

— Šta ćete! Ja sam se učmao u unutrašnjosti, dragi moj, dok ste vi stekli toliko moći nad sobom da me to zbunjuje, grofe. Čovek uvek stekne ponešto u društvu žena. Primite dakle sva moja čestitanja.

— Primam ih.

— A ja ću ih uputiti i Gospođi.

— O, sad možemo, dragi moj gospodine de Varde, da govorimo o njoj koliko god hoćete glasno.

— Nemojte me začikivati.

— Ne začikavam vas. Vi ste poznati kao rđav čovek; ako učinite to, smatraće vas za podlaca i Gospodin će narediti da vas obese još večeras o njegov prozor. Govorite, dragi moj de Varde, govorite.

— Tučen sam.

— Da, ali još ne koliko je potrebno.

— Vidim da vam ne bi bilo krivo da me do nogu potučete.

— I više još.

— Vraga! U ovom trenutku, dragi moj grofe, rđavo ste naišli; posle igre koju sam odigrao, još jedna ne može da dođe na red. Izgubio sam suviše krvi u Bulonju; pri najmanjem naporu rane bi mi se opet otvorile i, uistinu, suviše lako biste me pobedili.

— To je istina, — reče de Giš — pa ipak, kad ste stigli ovamo, pokazivali ste lep izgled svoga lica i svoje snažne ruke.

— Da, ruke su još to, istina je; ali noge su slabe, a sem toga nisam uzeo mač u ruke od onog vražjeg dvoboja; a vi, jemčim da je tako, vežbate svakog dana da biste sa uspehom priveli u delo svoju rđavu nameru.

— Časne mi reči, gospodine, — odgovori de Giš — ima već pola godine kako nisam vežbao.

— Ne, ne, grofe, kad dobro razmislim, neću da se tučem, bar ne sa vama. Čekaću Braželona, pošto kažete da je Braželon ljut na mene.

— O to ne! Nećete vi čekati Braželona — uzviknu de Giš kao van sebe. — Pa vi ste sami kazali da će se Braželon ko zna kad vratiti, a dotle će vaša rđava duša da izvrši svoje delo.

— Pazite, ipak ću imati jedno izvinjenje.

— Dajem vam osam dana da se oporavite.

— To je već bolje. Kroz osam dana ćemo se opet videti.

— Da, da, razumem: za osam dana čovek može da pobegne od neprijatelja. Ne, ne, ni jedan jedini.

— Pa vi ste ludi, gospodine — reče de Vard ustuknuvši jedan korak.

— A vi ste bednik, ako se dobrovoljno ne tučete.

— Pa šta onda?

— Optužiću vas kralju da ste odbili da se bijete pošto ste uvredili gospođicu de La Valijer.

— Ah! — reče de Vard — Vi ste strašno verolomni, gospodine pošteni čoveče!

— Ništa nije opasnije nego verolomnost onoga koji uvek nastupa časno.

— Vratite mi moje noge ili dajte da vam puste krv, da bismo izjednačili naše izglede.

— Nije potrebno, znam ja nešto bolje.

— Recite.

— Uzjahaćemo konje i pucaćemo po triput. Vi gađate bolje nego iko. Video sam vas kako u galopu pogađate laste. Ne recite da nije tako, video sam.

— Čini mi se da ste u pravu; — reče de Vard — i, tako, moguće je da ću vas ubiti.

— Zaista biste mi učinili uslugu.

— Potrudiću se što mogu bolje.

— Jesmo li se dogovorili?

— Dajte mi ruku.

— Evo… Samo, ima jedan uslov.

— Koji?

— Zakunite mi se da ništa nećete reći ili poručiti kralju.

— Ništa, kunem vam se.

— Idem da potražim svog konja.

— I ja svog.

— A kuda ćemo da odemo?

— U ravnicu. Znam jedno odlično mesto.

— Idemo li zajedno.

— Zašto da ne?

I obojica se uputiše prema konjušnici i prođoše ispod blago osvetljenih prozora Gospođinih odaja; jedna senka se kretala iza čipkanih zavesa.

— Evo jedne žene — reče de Vard smešeći se — koja i ne sluti da mi idemo u smrt zbog nje.

CLII

BORBA

De Vard izabra konja za sebe, i de Giš učini to isto.

Zatim svaki osedla sam svoga konja, stavljajući sedlo od livenog gvožđa.

De Vard nije imao pištolje. De Giš ih je imao dva para. On posla da mu ih donesu iz njegovog stana, napuni ih i reče de Vardu da izabere.

De Vard izabra pištolje kojima se već dvadeset puta služio, iste one sa kojima ga je de Giš video da ubija laste u letu.

— Nećete se iznenaditi — reče on — što preduzimam ove mere predostrožnosti. Vama je vaše oružje poznato. Ja prema tome samo izjednačujem izglede na uspeh.

— Ta je primedba bila suvišna; — odgovori de Giš — to je vaše pravo.

— Sada, — reče de Vard — molim vas da budete ljubazni i da mi pomognete da uzjašem, jer mi je to još pomalo teško.

— Onda je trebalo da pristanete da se ne borimo na konjima.

— Ne, kada sam na konju isto sam toliko sposoban koliko sam i ranije bio.

— U redu, ne govorimo više o tome.

I de Giš pomože de Vardu da uzjaše.

— Sada, — produži mladi čovek — u svojoj revnosti da uništimo jedan drugog nismo na nešto obratili pažnju.

— Na šta?

— Na to da je mrak, i da ćemo morati pucati jedan na drugog nasumce.

— Neka je i tako; rezultat će biti uvek isti.

— Međutim, treba obratiti pažnju na jednu drugu okolnost, a to je da se časni ljudi ne bore bez svedoka.

— Oh! — uzviknu de Giš — Vi želite isto tako kao i ja, da ono što radite bude dobro urađeno.

— Da; ali ja neću da neko može da kaže da ste me mučki ubili, isto kao što neću, da u slučaju da ja vas ubijem, budem optužen za zločin.

— Da li je neko tako što rekao povodom vašeg dvoboja sa g. de Bakingamom? — reče de Giš — On je međutim održan pod istim okolnostima pod kojima ćemo se i mi boriti.

— U redu! Ali bio je još dan i mi smo bili u vodi preko kolena; uostalom priličan broj posmatrača stajao je na obali i gledao nas.

De Giš razmišljaše jedan trenutak; ali ona misao koja mu već beše pala na um sada se samo učvrsti; de Vard hoće da ima svedoke da bi opet poveo razgovor o Gospođi i da bi predstavio da postoji neki drugi povod za dvoboj.

On dakle ne odgovori ništa, i kako ga de Vard i poslednji put upita pogledom, on mu odgovori jednim pokretom glave koji je značio da je najbolje da ostanu pri onom kako su odlučili.

Prema tome dva protivnika pođoše zajedno i iziđoše iz dvora kroz ona vrata koja poznajemo, jer smo tu, sasvim blizu njih, sreli Montaleovu i Malikorna.

Noć, kao da je htela da suzbije toplotu dana, beše nagomilala sve oblake i gurala ih nečujno i polako sa zapada prema istoku. Ovaj svod od oblaka, u kome nije bilo ni čistina ni odseva munja, pritiskivao je zemlju svom svojom težinom i počinjao je usled snage vetra da se cepa, kao kakvo ogromno platno koje se odvaja od zidova koji su njime obloženi.

Kapi kiše, krupne i tople, padale su na zemlju, gde su skupljale prašinu i pretvarale je u sita zrna koja su odskakala. U isto vreme iz živica koje su usisavale kišu, iz cveća koje je bilo željno vode, iz drveća čije je grane vetar povijao, širilo se mnoštvo raznih mirisa koji su budili u sećanju prijatne uspomene, misli o mladosti, o večnom životu, o sreći i o ljubavi.

— Zemlja vrlo prijatno miriše — reče de Vard. — ona na taj način želi da nam se dopadne, da bi nas privukla k sebi.

— Tim povodom, — odvrati de Giš — palo mi je na pamet mnogo misli i ja ću vam ih sada izložiti.

— Odnosno?

— Odnosno našeg dvoboja.

— Zaista, čini mi se da je vreme da se njime pozabavimo.

— Hoće li to biti obična borba koja će se voditi prema uobičajenim pravilima?

— Da vidimo šta vi podrazumevate pod uobičajenim pravilima?

— Sjahaćemo u nekoj pogodnoj ravnici, privezaćemo svoje konje za prvi predmet na koji naiđemo, staćemo jedan prema drugom bez oružja, a zatim ćemo poći unazad svaki po sto pedeset koraka da bi zatim jurnuli jedan na drugoga.

— U redu! Taho sam pre tri nedelje u Sen-Deniju ubio jadnoga Folivana.

— Oprostite, zaboravili ste jednu pojedinost.

— Koju?

— U vašem dvoboju sa Folivanom išli ste obojica pešice, sa mačem u zubima i pištoljima u ruci.

— To je istina.

— Ovoga puta, naprotiv, kako ja ne mogu da hodam vi to i sami priznajete, mi ćemo ponovo uzjahati, sukobićemo se, i onaj ko prvi bude hteo, pucaće.

— To je svakako najbolje; ali mrak je; mora se računati na više promašenih metaka nego što bi to bilo po danu.

— Dobro! Svako će moći da ispali tri metka. Dva koja će već biti u pištolju i treći kojim će ga naknadno napuniti.

— Divno! Gde ćemo se boriti?

— Imate li u tom pogledu naročitih želja?

— Nemam.

— Vidite li tamo pred nama onaj šumarak?

— Šumarak Rošen, tako je.

— Poznajete li ga.

— Odlično.

— Onda znate da se u sredini nalazi jedan proplanak?

— Hajdemo do tog proplanka.

— Dobro, neka bude.

— To je neka vrsta prirodnog zatvorenog prostora, sa mnogo raznih puteva, šumskih stazica, staza, jarkova, zavijutaka, uzanih prolaza; tu će nam biti divno.

— Hoću, ako vi pristajete. Čini mi se da smo stigli.

— Da. Vidite li onaj lepi prostor u sredini? Ono malo svetlosti koja pada sa zvezda, kao što kaže Kornej, osvetljava samo to mesto; prirodna je granica ona šuma koja ga okružuje svojim drvećem.

— Dobro! Uradite kao što kažete.

— Utvrdimo onda uslove borbe.

— Evo mojih; ako imate štogod protiv, reći ćete.

— Slušam vas.

— Ako konj bude ubijen, njegov gospodar će morati da se bori i dalje.

— To je neosporno, pošto nemamo druge konje.

— Ali to ne primorava protivnika da sjaše sa svoga konja.

— Protivnik će biti slobodan da postupi po svojoj volji.

— Kada se protivnici jednom budu sukobili, mogu i da se više ne udaljuju, i prema tome, mogu da pucaju jedan na drugog iz neposredne blizine.

— Primam.

— Tri metka i nijedan više, jelte?

— Mislim da je to dovoljno. Evo baruta i metaka za vaše pištolje: odmerite tri naboja, uzmite tri metka; ja ću učiniti to isto, zatim ćemo prosuti ostatak baruta i bacićemo preostale metke.

— I zaklinjemo se u ime Hrista, jelte, — dodade de Vard — da nemamo kod sebe više ni baruta, ni metaka?

— Sporazumeli smo se; ja se zaklinjem.

De Giš diže ruku prema nebu. De Vard učini to isto.

— A sada, dragi moj grofe, — reče on — dozvolite mi da vam kažem da mene nije lako obmanuti. Vi ste — ili ćete biti — Gospođin ljubavnik. Ja sam pronikao tu tajnu i vi se bojite da ja to ne razglasim; vi hoćete da me ubijete da biste bili sigurni da se o tome neće govoriti; to je jasno, i na vašem mestu ja bih učinio to isto. De Giš sagnu glavu.

— Samo, — produži de Vard likujući — zar je bilo potrebno, recite mi, da me upletete u onu nezgodnu stvar sa de Braželonom; pazite, dragi moj prijatelju, kada divljeg vepra doterate u tesnac, naterate ga da pobesni; kada suviše gonite lisicu, učinite da podivlja kao jaguar. Otuda proizlazi da pošto ste me vi doterali u škripac, ja ću se braniti dok ne poginem.

— To je vaše pravo.

— Da, samo pazite dobro, ja ću učiniti mnogo zla, da vam odmah kažem — a vi ste to svakako i pogodili, zar ne — ja nisam učinio glupost da sačuvam svoju tajnu za sebe, ili bolje reći vašu tajnu? Postoji jedan prijatelj, jedan duhovni prijatelj, vi ga poznajete, koji deli sa mnom moju tajnu; tako, shvatite dobro, ako me ubijete, moja smrt neće ničemu služiti; dok, naprotiv, ako ja vas ubijem, bože moj, sve je moguće, vi to razumete.

De Giš, zadrhta.

— Ako vas ubijem, — produži de Vard — stvorićete Gospođi dva neprijatelja koji će se utrkivati da je upropaste.

— Oh, gospodine! — uzviknu de Giš gnevan — Ne računajte tako sa mojom smrću; od ta dva neprijatelja nadam se da ću jednoga ubiti odmah, a drugog, prvom prilikom.

De Vard odgovori samo jednim tako satanskim smehom, da bi se sujeveran čovek od njega uplašio.

Ali se de Giš nije dao tako lako uzbuditi.

— Mislim — reče on — da je sve ugovoreno, gospodine de Varde; tako, sada odjašite natrag, osim ako više volite da ja to učinim.

— Ne, nikako, — reče de Vard — biću očaran da vam uštedim trud.

A zatim, poteravši konja u galopu, on pređe preko celog proplanka i ode do onog mesta gde se svršavala šuma, a koje se nalazilo prema onom gde se de Giš beše zaustavio.

De Giš je stajao nepomično.

Na odstojanju od sto koraka, otprilike, dva protivnika uopšte nisu mogli da vide jedan drugog, jer su bili skriveni u gustoj senci brestova i divljih kestenova.

Proteče jedan minut usred najveće tišine.

Posle toga minuta, svaki od njih, usred tame gde je bio sakriven, začu kako dvaput škljocnu oroz na pištolju i kako se razleže pucanj.

De Giš, potera svoga konja u galopu, po uobičajenim pravilima taktike, ubeđen da će dvostruko biti zaštićen: kretanjem i brzinom kojom je jahao.

On je jahao u pravoj liniji prema mestu gde se po njegovom mišljenju morao nalaziti njegov protivnik.

Očekivao je da će na polovini puta naići na de Varda ali se beše prevario.

On produži da jaše, pretpostavljajući da se de Vard nije pomakao i da ga čeka.

Ali kada pređe dve trećine proplanka on vide kako se raskrsnica najedanput osvetli i metak preseče, fijučući, pero koje je nosio oko šešira.

Skoro istovremeno, i kao da je plamen prvog pucnja trebao samo da osvetli pravac drugog metka, drugi pucanj odjeknu, i drugi metak pogodi de Gišovog konja, malo iznad uveta.

Konj pade.

Ova dva pucnja koja su dolazila iz pravca sasvim suprotnog od onog gde je on očekivao da će naći de Varda, iznenadiše de Giša; ali kako je on bio vrlo hladnokrvan čovek, on proceni kako treba da skoči, ali ipak ne tako dobro, i konj pri padu pritisnu svojom težinom vrh njegove čizme.

Srećom, konj se, izdišući, malo pomače i de Giš mogaše da oslobodi nogu.

De Giš ustade, opipa se, i vide da nije ranjen,

Onog trenutka kad beše osetio da konj malaksava, on je stavio svoja dva pištolja u kožne navlake, bojeći se da prilikom pada jedan od dva metka, a možda i oba, ne opale, što bi ga bez potrebe lišilo oružja.

Kako ustade, on ponovo izvadi svoje pištolje iz navlaka i uputi se prema mestu gde je u jednom trenutku, pri svetlosti plamena iz pištolja, opazio de Varda. De Giš beše odmah shvatio kakvu podvalu sprema njegov protivnik, a ona je bila ne može biti prostija.

Umesto da pojuri pravo na de Giša, ili da ostane na svome mestu i da ga čeka, de Vard je išao petnaestak koraka neosvetljenom krivinom gde ga njegov protivnik nije mogao opaziti, i u trenutku kada se ovaj, jureći, našao s boka prema njemu, on opali sa svoga mesta, nišaneći mirno, a trčanje konja umesto da ga omete, pomože mu.

Videli smo da je i pored toga što je bio mrak, prvi metak prošišao na odstojanju jednog palca od de Gišove glave.

De Vard je bio tako siguran u svoj hitac da mu se učinilo da je video kako je de Giš pao. Njegovo je čuđenje bilo veliko kada je naprotiv video da je konjanik ostao u sedlu.

On požuri da ispali drugi metak, ruka mu malo skrenu i on ubi konja.

Bila je to povoljna okolnost što je de Giš bio ne spretan i što je zapleo nogu ispod konja. Pre nego što je ovaj mogao da se oslobodi, de Vard po treći put napuni svoj pištolj, i sad je mogao da radi sa de Gišom šta hoće.

Ali, naprotiv, de Giš ne beše pao i imao je tri metka da ispali.

De Giš shvati soj položaj… Radilo o tome da preduhitri de Varda. On pojuri da bi stigao do njega pre nego što ovaj uspe da ponovo napuni svoj pištolj.

De Vard vide kako se primiče kao oluja. Metak je teško ulazio dok ga je on gurao šipkom. Ako rđavo napuni pištolj, izlaže se opasnosti da mu propadne poslednji metak. Ako se zadrži da ga dobro napuni, izgubiće u vremenu, ili bolje reći, izlaže se opasnosti da izgubi život.

On malo potera konja u stranu.

De Giš se okrete u mestu i u trenutku kada konj ponovo pade, on opali i metak odnese de Vardov šešir.

De Vard shvati da ima samo jedan trenutak na raspoloženju; on ga iskoristi da izvrši punjenje svoga pištolja.

Kad de Giš vide da nije oborio svoga protivnika, on baci prvi pištolj koji mu je postao nepotreban i uputi se prema de Vardu, dižući uvis drugi.

Ali kad napravi treći korak, de Vard nanišani i dok se de Giš još kretao, on opali.

Gnevan urlik odgovori na pucanj; grofova ruka se zgrči a zatim se spusti. Pištolj pade.

De Vard vide kako se grof saže, podiže pištolj levom rukom i učini još jedan korak napred.

Trenutak je bio odlučujući.

— Izgubljen sam, — prošaputa de Vard — on nije smrtno ranjen.

Ali u trenutku kada de Giš uperi svoj pištolj na de Varda, njegova glava, ramena i kolena poklecnuše u isti mah. On bolno uzdahnu i sruši se ispred nogu de Vardovog konja.

— Dobro je! — prošaputa ovaj.

I dohvativši uzde on udari oštro svog konja mamuzama.

Konj brzo pređe preko nepomičnog tela, i ponese de Varda u drorac.

Kada stiže, de Vard provede četvrt sata pitajući se šta da radi.

U svom nestrpljenju da napusti bojište, beše prenebregao da se uveri da li je de Giš mrtav.

Uzbuđenom de Vardu su se nametale dve pretpostavke:

Ili je de Giš poginuo, ili je samo ranjen.

Ako je mrtav, treba li tako prepustiti kurjacima njegovo telo? Ova bi svirepost bila izlišna, jer ako je de Giš mrtav, on će i tako ćutati.

Ako nije poginuo, zašto da bude smatran za divljaka, nesposobnog za plemenitost, zato što mu nije ukazao pomoć.

Ovo poslednje prevagnu.

De Vard se raspita gde je Manikan.

Saznao je da se Manikan raspitivao za de Giša, i kada nije doznao gde može da ga nađe, otišao je da legne.

De Vard ode da ga probudi i ispriča mu šta se dogodilo; Manikan ga sasluša ne izustivši nijednu reč, ali se na njegovom licu ocrtavao sve odlučniji i odlučniji izraz, za koji se ne bi verovalo da može da se pojavi na njegovom licu.

Ali kada de Vard završi, Manikan samo reče:

— Hajdemo!

Usput je Manikan pravio razne pretpostavke, i dok mu je de Vard opisivao događaj, on je postajao sve turobniji.

— I tako, — reče on kada de Vard završi — vi verujete da je mrtav?

— Nažalost, da.

— I vi ste se tukli tako, bez svedoka?

— On je to hteo.

— To je čudno! — Kako, čudno?

— Da, to nimalo ne liči na de Giša.

— Pretpostavljam da vi ne sumnjate u moju reč.

— Hm! hm!

— Vi sumnjate?

— Pomalo… ali predočavam vam da ću još više sumnjati u nju ako je jadni mladić mrtav.

— Gospodine Manikane!

— Gospodine de Varde!

— Čini mi se da me vi vređate!

— Shvatite to kako hoćete. Šta ćete? Ja nikada nisam voleo ljude koji dođu da vam kažu: „Ja sam ubio g. tog i tog u nekom budžaku; to je velika nesreća, ali ja sam ga ubio časno.” Isuviše je mračno, gospodine de Varde. da bi se moglo verovati u tu reč „časno”.

— Ćutite, stigli smo.

I zaista, nazirao se mali proplanak, i na praznom prostoru jedna nepomična bezoblična masa: to je bio ubijeni konj.

Desno od konja, na crnoj travi ležao je, licem prema zemlji, jadni grof, sav ogrezao u krvi.

Ostao je na istom mestu i izgledalo je da se nije ni pomakao.

Manikan brzo kleknu, podiže grofa i vide da je hladan i sav ogrezao u krvi.

On ga ponovo spusti na zemlju.

Zatim, opruživši se pored njega, on poče da traži, i najzad nađe de Gišov pištolj.

— Dovraga! — reče on tada, dižući se bled kao avet, i držeći pištolj u ruci — Niste se prevarili, zaista je mrtav.

— Mrtav? — ponovi de Vard.

— Da, i njegov je pištolj pun — dodade Manikan pipajući čanak pištolja, da bi se uverio.

— Ali zar vam nisam kazao da sam ga pogodio dok je išao, i da sam pucao na njega u trenutku kad je on naišao na mene?

— Jeste li sigurni da ste se borili sa njim, gospodine de Varde? Priznajem, ja se jako bojim da ste ga vi mučki ubili. Oh! Ne vičite! Vi ste ispalili svoja tri, metka, a njegov je pištolj pun! Vi ste ubili njegovog konja, a on, on, de Giš, jedan od najboljih strelaca u Francuskoj, nije pogodio ni vas ni vašeg konja! Vidite, de Varde, nesrećno ste postupili što ste mene ovde doveli; sva ta krv udarila mi je u glavu; pomalo sam opijen, i čini mi se, časti mi, pošto mi se ukazuje prilika, da ću vam prosvirati kuršum kroz glavu. Gospodine de Varde, pomolite se bogu za spas svoje duše!

— Gospodine Manikane, ne mislite to ozbiljno?

— O, da, naprotiv, mislim vrlo ozbiljno.

— I vi biste me mučki ubili?

— Bez griže savesti bar u ovom trenutku.

— Jeste li vi plemić?

— Bio sam paž; prema tome, dokazao sam da sam dostojan toga.

— Onda mi dozvolite da branim svoj život.

— Da biste učinili sa mnom ono isto što ste učinili sa jadnim de Gišom.

I Manikan podiže svoj pištolj i, ispružene ruke i nabranih obrva, on ga držaše u visini de Vardovih grudi.

De Vard čak i ne pokuša da beži; bio je prestravljen.

Tada se u toj strašnoj tišini od jednog trenutka, koja se de Vardu učini kao čitav vek, začu jedan uzdah.

— Oh! — uzviknu de Vard — Živ je! U pomoć, gospodine de Gišu, hoće mučki da me ubiju!

Manikan se malo izmače i ova dva mlada čoveka vi deše grofa kako se s mukom podiže, naslanjajući se na jednu ruku.

Manikan baci pištolj na deset koraka i potrča prema svome prijatelju, vičući od radosti.

De Vard obrisa čelo obliveno ledenim znojem.

— Bilo je krajnje vreme! — prošaputa on.

— Šta vam je? — upita Manikan de Giša — I na koji ste način ranjeni?

De Giš pokaza ranjenu ruku i krvave grudi.

— Grofe! — uzviknu de Vard — Optužuju me da sam vas mučki ubio; govorite, preklinjem vas, kažite da sam se časno borio!

— To je istina, — reče ranjenik — gospodin de Vard se časno borio i ko god bude rekao suprotno, imaće me za neprijatelja.

— Hej, gospodine! — reče Manikan — Pomozite mi pre svega da prenesem ovog jadnog mladića, a zatim ću vam dati sva zadovoljenja koja budete želeli, ili ako vam se mnogo ne žuri, učinimo nešto bolje: previmo grofa vašom i mojom maramicom i pošto su ostala dva metka da se ispale, ispalimo ih.

— Hvala — reče de Vard. — Dvaput za jedan sat pogledao sam smrti u oči; smrt je isuviše ružna, više volim da mi se izvinite.

Manikan poče da se smeje, a takođe i de Giš, uprkos bolova koje je osećao.

Dva mlada čoveka htedoše da ga ponesu, ali on reče da se oseća dovoljno jak da može da ide sam. Metak mu beše prelomio mali i domali prst, a zatim povredio jedno rebro, ali nije probio grudi. Više zbog bola nego zbog teške rane, de Giš se dakle beše srušio na zemlju. De Manikan ga uze ispod jedne ruke, de Vard ispod druge, i tako ga odvedoše u Fontenblo kod lekara koji je ukazao pomoć Aramisovom prethodniku kada je ovaj bio na samrti.

CLIII

KRALJEVA VEČERA

Za to vreme kralj je seo za sto, a oni malobrojni gosti koji su bili pozvani tog dana, seli su za stolove levo i desno od njegovog, pošto je on rukom dao znak kojim je obično pozivao da se sedne.

Još u to vreme — mada pravila o ponašanju na dvoru još nisu bila utvrđena, kao što je to docnije učinjeno — francuski dvor je bio prekinuo sa onom tradicionalnom prostosrdačnošću, sa onom ljubaznošću nasleđenom od dedova, koje su se još mogle videti kod Anrija IV, a koje je nepoverljivi Luj XIII postepeno odbacio i zamenio razmetanjem, sjajem i bogatstvom, očajavajući što ne može da ih postigne.

Kralj je dakle, večerao za jednim malim zasebnim stolom koji se, kao predsednički sto, nalazio u pročelju; sto je bio mali, rekosmo, ali moramo međutim odmah dodati, da je taj mali sto bio ipak veći od svih ostalih.

Osim toga, to je bio sto na koji je donošeno neverovatno mnogo različitih jela: tu je bilo riba, divljači, mesa domaćih životinja, voća, povrća i raznih vrsta slatkog.

Kralj, koji je bio mlad i snažan, strastan lovac, koji se predavao telesnim vežbama koje zamaraju i iscrpljuju, imao je pored toga, kao i svi Burboni onu vrelu krv, koja izaziva brzo varenje i često osećanje gladi.

Luj XIV je bio opasan probirač; on je voleo da nalazi mane kod svojih kuvara, ali kad je odavao priznanje njihovoj veštini, jeo je neverovatno mnogo.

Kralj bi prvo pojeo nekoliko čorbi, bilo da ih pomeša sve zajedno, bilo da ih jede svaku zasebno; pio je dok ih je jeo pomešane, ili bolje reći između svake, po jednu čašu starog vina.

On je jeo brzo i prilično halapljivo.

Portos, koji se u početku uzdržavao iz poštovanja prema kralju, čekao je da ga d'Artanjan gurne laktom, i videći kako kralj slatko jede, on se okrete musketaru i reče poluglasno:

— Izgleda mi da mogu da počnem, Njegovo veličanstvo daje primer. Pogledajte.

— Kralj jede, — reče d'Artanjan — ali on i razgovara u isto vreme; udesite da vam usta ne budu puna, ako vam se slučajno obrati, jer to bi bilo ružno.

— Najbolje bi onda bilo uopšte ne večerati. Ali međutim, ja sam gladan priznajem, i svi ovi mirisi tako mame i izazivaju i moje čulo mirisa i moju želju za jelom.

— Nemojte ni pomisliti da ne jedete, — reče d'Artanjan — naljutili biste Njegovo veličanstvo. Kralj ima običaj da kaže da onaj ko mnogo radi mnogo i jede, i ne voli da se neko usteže za njegovim stolom.

— Kako onda izbeći da vam usta ni budu puna kad jedete? — reče Portos.

— Treba samo — odgovori zapovednik musketara — odmah progutati zalogaj kad vam kralj učini čast da vam se obrati.

— Vrlo dobro.

Posle toga Portos poče da jede, pristojno uživajući u jelu.

Kralj je s vremena na vreme bacao pogled na zvanice, i kao dobar poznavalac, odmah oceni da je njegov gost spreman da dobro večera.

— Gospodine di Valone!— reče on.

Portos je jeo zečji paprikaš i u tom trenutku stavio u usta pola zečjeg buta. Kad ču da se izgovara njegovo ime on uzdrhta i napregnuvši se, on s mukom protera kroz ždrelo ceo zalogaj.

— Sire — reče Portos prigušenim ali ipak dovoljno jasnim glasom.

— Dodajte g. di Valonu ovo jagnjeće pečenje — reče kralj.— Volite li jagnjeće meso, gospodine di Valone?

— Sire, ja sve volim — odvrati Portos.

A d'Artanjan mu došapnu:

— Sve što mi Vaše veličanstvo šalje.

Portos ponovi:

— Sve što mi Vaše veličanstvo šalje.

Kralj glavom dade znak da je zadovoljan.

— Kad se mnogo radi mnogo se i jede — odvrati kralj, očaran što ima preko puta sebe čoveka koji ovoliko jede.

Portosu prinesoše činiju sa jagnjećim mesom, i on sruči jedan deo u svoj tanjir.

— Kako vam se čini? — reče kralj.

— Izvrsno! — odgovori mirno Portos.

— Ima li u vašem kraju tako dobrih ovaca, gospodine di Valone? — nastavi kralj.

— Sire, — reče Portos — ja mislim da je u mom kraju, kao i svuda, ono što je najbolje kraljevo, a zatim ja ne jedem jagnjetinu spremljenu na način na koji jede Vaše veličanstvo.

— A! A! A kako je vi jedete?

— Obično tražim da mi se spremi celo jagnje.

— Celo?

— Da, Sire.

— A kako ga spremaju?

— Evo ovako: moj kuvar, taj ugursuz je Nemac, Sire, moj kuvar ispuni dotično jagnje malim kobasicama koje mu šalju iz Strazburga; kobasicama od kavurme koje mu šalju iz Troa; ševama koje mu šalju iz Pitivjea; ne znam na koji način on izvadi sve kosti iz jagnjeta, kao što se to radi sa živinom, ostavljajući kožu nedirnutu, te se oko njega stvori dobro ispečena kora; kada ga sečete na režnjeve kao kakvu ogromnu kobasicu, iz njega izlazi ružičasti sok koji je u isto vreme prijatan da se vidi, i ukusan za jelo.

I Portos coknu jezikom.

Kralj ga gledaše začuđen i zadivljen, dok je načinjao jednog fazana pečenog u pari kojim ga behu poslužili.

— Evo, g. di Valone, to je jelo koje bih rado jeo — reče on.— Zar je moguće? Celo jagnje?

— Celo; da, Sire.

— Dodajte ove fazane g. di Valonu; vidim da je on ljubitelj.

Naredba bi izvršena.

Zatim, vraćajući se opet na jagnje, on reče:

— I to nije odviše masno?

— Ne, Sire. Mast zajedno sa sokom izlazi na površinu; tada je moj kuvar skida srebrnom kašikom koju sam dao da se naročito za to napravi.

— A vi živite? — upita kralj.

— U Pjerfonu, Sire.

— U Pjerfonu; a gde je to, gospodine di Valone? U istom kraju gde je i Bel-Il?

— Oh, ne, ne, Sire; Pjerfon je u Soasoneu.

— Mislio sam da mi govorite o tim jaganjcima zbog livada koje natapa slana voda.

— Ne, Sire; ja imam livade koje nisu natopljene slanom vodom, to je istina, ali koje zbog toga nisu ništa gore.

Kralj pređe na drugo jelo, posmatrajući stalno Portosa koji je sladio što je više mogao.

— Imate dobar apetit, gospodine di Valone— reče on — i vrlo ste prijatan gost.

— Ah, vere mi, Sire, ako Vaše veličanstvo ikad dođe u Pjerfon, poješćemo nas dvojica sami celo naše jagnje, jer i vi imate dobar apetit, Sire.

D'Artanjan gurnu nogom Portosa ispod stola. Portos pocrvene.

— Kad sam imao te srećne godine koje ima Vaše veličanstvo, — reče Portos da bi popravio ono što je kazao — bio sam musketar, i niko nije mogao da me zasiti. Vaše veličanstvo ima odličan apetit kako sam imao čast da mu kažem, ali ono ima isuviše utančan ukus i mnogobira, da bi se za njega moglo reči da mnogo jede.

Kralj je iztgledao očaran učtivošću svoga takmaca.

— Okusite samo od ovog krema? — reče on Portosu.

— Sire, Vaše veličanstvo me isuviše dobro časti i zato moram da mu kažem svu istinu.

— Kažite, gospodine di Valone, kažite.

— Pa eto, Sire, što se tiče slatkiša, ja volim samo testa, i ona još moraju biti jako čvrsta; svi ovi kremovi mi nadimaju stomak i ispune mesto koje mi izgleda suviše dragoceno da bih ga tako rđavo ispunio.

— Ah, gospodo, — reče kralj pokazujući Portosa — ovo je najbolji primer sladokusca. Ovako su jeli naši dedovi, koji su umeli tako dobro da jedu — dodade njegovo veličanstvo — dok mi jedemo kao ptice.

I dok je to govorio, on uze jedan tanjir sa pilećim belim mesom i šunkom. Portos, sa svoje strane, nače jednu činiju punu malih jarebica i mlakara.

Peharnik veselo napuni čašu njegovog veličanstva.

— Poslužite g. di Valona mojim vinom — reče kralj.

To je bila jedna od najvećih počasti za kraljevom trpezom.

D'Artanjan pritisnu koleno svoga prijatelja.

— Ako budete mogli da pojedete polovinu glave ovog divljeg vepra koga vidim tu, — reče on Portosu — mislim da ćete kroz godinu dana postati vojvoda i per.

— Posle ću preći i na to — reče mirno Portos.

I zaista, uskoro dođe na red i glava, jer je kralj uživao da podstiče ovog dobrog gosta da jede; i pre nego što bi naredio da posluže Portosa ma kojim jelom, on bi prvi okusio od njega; on dakle okusi od glave. Portos pokaza svu svoju sposobnost, i umesto da pojede polovinu, kako je kazao d'Artanjan, on pojede tri četvrtine.

— Nemoguće je — reče kralj poluglasno — da jedan plemić koji ovako dobro večera svakog dana, i koji jede sa ovakvim apetitom, ne bude i najčestitiji čovek u mojoj kraljevini.

— Jeste li čuli? — reče d'Artanjan na uvo svome prijatelju.

— Da, mislim da uživam mnogo blagonaklonosti — reče Portos klateći se na svojoj stolici.

— Oh, imate sreće. Da! Tako je. Tako je!

Kralj i Portos nastaviše da jedu, na veliko zadovoljstvo gostiju, od kojih su njih nekoliko, da bi se nadmetali, pokušali da idu za njihovim primerom, ali nisu mogli da izdrže do kraja.

Kralj je bio sav crven, i krv koja mu je udarila u lice bila je znak da je već dovoljno jeo i pio.

Tada je Luj XIV, umesto da bude veseo kao i svi oni koji piju, postajao sve turobniji i ćutljiviji.

Portos je naprotiv bivao sve slobodniji i razgovorniji.

D'Artanjanova noga je morala više puta da ga opomene.

Donesoše poslastice.

Kralj nije više mislio na Portosa; on je gledao u vrata i čuli su kako s vremena na vreme pita zašto se g. de Sen-Enjan toliko zadržao.

Najzad, u trenutku kad je njegovo veličanstvo, uzdišući duboko, završavalo da jede jednu zdelu slatkog od šljiva, g. de Sen-Enjan se pojavi.

Kraljeve oči koje su postepeno gubile sjaj, odmah zasijaše.

Grof se uputi prema kraljevom stolu i kad priđe, Luj XIV ustade.

Svi se digoše, čak i Portos koji je završavao jedan kolač od ukuvanog meda i badema od kojeg su mogle da se slepe i čeljusti nekog krokodila. Večera je bila završena.

CLIV

POSLE VEČERE

Kralj uze de Sen-Enjana podruku i pređe u susednu odaju.

— Kako ste se dugo zadržali, g. grofe! — reče kralj.

— Čekao sam odgovor, Sire — odvrati grof.

— Zar joj je toliko trebalo vremena da odgovori na ono što sam joj pisao?

— Sire, Vaše veličanstvo je blagoizvolelo da napiše pismo u stihovima; gospođica de La Valijer je htela da odgovori kralju na isti način, to jest u stihovima.

— U stihovima, de Sen-Enjane!… — uzviknu kralj ushićen — Daj, daj.

I Luj prelomi pečat jednog pisamceta u kome su stvarno bili stihovi, koje nam je istorija sačuvala, ali u kojima je ona koja ih je pisala pokazala više dobre volje nego pesničkog dara. Međutim, takvi kakvi su bili oni očaraše kralja koji ispolji svoju radost uzbuđenjem čiji je uzrok bio jasan; ali opšte ćutanje opomenu Luja, koji je toliko vodio računa o pristojnosti, da njegova radost može da da povoda pakosnom tumačenju.

On se okrete i stavi pismo u džep; zatim dođe do vrata gde su bili njegovi gosti i reče:

— Gospodine di Valone, vrlo mi je milo bilo što sam vas video i radovaću se da vas odet vidim.

Portos se pokloni, kao što bi to učinio kolos iz Rodosa⁹² i iziđe povlačeći se natraške.

— Gospodine d'Artanjane, — nastavi kralj — čekaćete moja naređenja u dvorani za prijem; zahvalan sam vam što ste mi predstavili g. di Valona. Gospodo, sutra se vraćam u Pariz zbog odlaska španskog i holandskog izaslanika. Dakle, do viđenja sutra.

Dvorana se odmah isprazni.

Kralj uze de Sen-Enjana podruku i zatraži mu da još jednom pročita stihove La Valijerove.

— Kako ti se sviđaju? — reče on.

— Sire… divni su!

— Zaista sam očaran njima, i kad bi ih i drugi čuli…

— Oh, pesnici bi bili ljubomorni; ali ih oni neće čuti.

— Jeste li joj dali moje?

— Oh, Sire, ona ih je žudno čitala.

— Bojim se da su bili slabi.

— Gospođica de La Valijer je drugog mišljenja.

— Mislite da su joj se svideli?

— Siguran sam u to, Sire…

— Onda treba da odgovorim.

— Oh, Sire… posle večere… Vaše veličanstvo bi se zamorilo.

— Mislim da ste u pravu: umni napor posle obeda škodi.

— Naročito pisanje stihova; a zatim, gospođica La Valijer je u ovom trenutku verovatno zabrinuta.

— Zabrinuta?

— Oh, Sire, kao i sve gospođe.

— Zašto?

— Zbog nesrećnog slučaja koji se dogodio g. de Gišu.

— Ah, Bože! Da se nije dogodila nesreća g. de Gišu?

— Da, Sire, cela mu je šaka raznesena, ranjen je u grudi, umire.

— Gospode Bože! A ko vam je to kazao?

— Manikan ga je maločas preneo kod jednog lekara iz Fontenbloa, i to se odmah i ovde saznalo.

— Preneo? Jadni de Giš! A kako mu se to dogodilo?

— Ah, to je baš ono, Sire! Kako mu se to dogodilo?

— Vi mi to nekako čudno kažete, de Sen-Enjane. Ispričajte mi opširnije. Šta on kaže?

— On ne kaže ništa, Sire, već drugi.

— Koji drugi?

Oni koji su ga doneli, Sire.

— A ko su oni?

— Ne znam, Sire; ali g. de Manikan to zna, g. de Manikan je njegov prijatelj.

— Kao i svi — reče kralj.

— Oh, ne,— nastavi de Sen-Enjan — vi se varate, Sire; nisu svi prijatelji g. de Giša.

— Otkud to znate?

— Hoće li kralj da se izrazim jasnije?

— Svakako; ja to zahtevam.

— Pa lepo, Sire, mislim da sam čuo da se govori o nekoj svađi između dva plemića.

— Kad je to bilo?

— Večeras baš, pre večere Vašeg veličanstva.

— To ne dokazuje ništa. Ja sam izdao tako stroge naredbe odnosno dvoboja, da se niko, pretpostavljam, neće usuditi da se o njih ogreši.

— I ne daj bože da ja nekog izvinjavam! — uzviknu de Sen-Enjan. Vaše veličanstvo mi je naredilo da govorim, i ja govorim.

— Onda mi recite, dakle, kako je grof de Giš bio ranjen.

— Sire, kažu, dok je u lovu čekao u zasedi.

— Večeras?

— Večeras.

— Jedna mu je šaka raznesena! Ranjen je u grudi! Ko je čekao u zasedi sa g. de Gišom?

— Ne znam, Sire… ali g. de Manikan zna, ili mora znati.

— Vi od mene nešto krijete, de Sen-Enjane.

— Ništa, Sire, ništa.

— Onda mi objasnite kako se dogodio taj nesrećni slučaj; da nije puška sama opalila?

— Moguće je. Ali kad se dobro razmisli, nije, Sire, jer su našli kraj g. de Giša njegov pištolj koji je bio pun.

— Njegov pištolj? Ali, ne ide se u zasedu sa pištoljem, kako mi se čini.

— Sire, dodaju još da je konj g. de Giša ubijen i da se njegova lešina još nalazi na proplanku.

— Njegov konj? De Giš ide u zasedu na konju? De Sen-Enjane, ništa od onoga što ste mi kazali nisam razumeo. Gde se to dogodilo?

— Sire, u šumi Rošen na proplanku.

— Dobro. Pozovite g. d'Artanjana.

De Sen-Enjan posluša. Musketar uđe.

— Gospodine d'Artanjane, — reče kralj — izići ćete na mala vrata tajnih stepenica.

— Dobro, Sire.

— Uzjahaćete konja.

— Da, Sire.

— Otići ćete do proplanka rošenske šume. Znate li gde je to?

— Sire, tu sam se dva puta tukao u dvoboju.

— Kako! — uzviknu kralj, zaprepašćen odgovorom.

— Kad su važile naredbe g. kardinala de Rišeljea, Sire — odgovori d'Artanjan sa uobičajenom hladnokrvnošću.

— To je onda druga stvar, gospodine. Vi ćete, dakle, otići tamo i veoma pažljivo ispitati to mesto. Čovek je tamo ranjen i naći ćete konja koji leži mrtav. Vi ćete mi reći šta je po vašem mišljenju uzrok svemu tome.

— Dobro, Sire.

— Samo se po sebi razume da hoću da čujem šta vi mislite, a ne šta misle drugi.

— To ćete čuti kroz jedan sat, Sire.

— Zabranjujem vam da ma s kim dođete u vezu.

— Sem sa onim koji će mi dati fenjer — reče d'Artanjan.

— Naravno — reče kralj smejući se toj slobodi koju je dozvoljavao samo svom vrhovnom zapovedniku musketara.

D'Artanjan iziđe na tajne stepenice.

— A sad neka pozovu mog lekara — dodade Luj.

Deset minuta kasnije kraljev lekar stiže sav zadihan.

— Gospodine, — reče kralj — otići ćete kolima sa g. de Sen-Enjanom, tamo kuda vas on bude odveo, i podnećete mi izveštaj o stanju bolesnika koga ćete videti u toj kući, u koju vas molim da odete.

Lekar posluša bez ijedne reči kako već otada behu počeli da slušaju Luja XIV i iziđe pre de Sen-Enjana.

— A vi, de Sen-Enjane, pošaljite mi Manikana pre nego što lekar bude mogao da razgovara sa njim.

I de Sen-Enjan iziđe.

CLV

KAKO JE D'ARTANJAN IZVRŠIO ZADATAK
KOJI MU JE KRALJ POVERIO

Dok je kralj preduzimao te mere da bi saznao istinu, D'Artanjan je, ne gubeći nijedan trenutak, otrčao u štalu, otkačio fenjer, osedlao sam konja i pošao prema mestu koje mu je njegovo veličanstvo naznačilo.

I kao što je obećao on se nije ni s kim sastao, nikoga video, i kao što smo kazali, bio je do te mere savestan da je bez pomoći štalskih momaka i konjušara uradio ono što je imao da uradi.

D'Artanjan je bio od onih ljudi koji misle da u teškim trenucima treba da pokaže svu svoju vrednost.

Jašući u galopu, on za pet minuta stiže u šumu, priveza svoga konja za prvo drvo na koje naiđe, i pešice dođe do proplanka.

I tada, sa fenjerom u ruci, on poče da traži svud po proplanku: išao je, vraćao se, merio, pažljivo pregledao, i posle pola sata ispitivanja nečujno opet uzjahao konja i vratio se u Fontenblo, razmišljajući i terajući konja da ide korakom.

Luj je čekao u svojoj sobi za rad: bio je sam i ispisivao je olovkom redove, koje d'Artanjan, na prvi pogled, oceni da su nejednaki i mnogo puta brisani.

On zaključi da su to sigurno stihovi.

Kralj podiže glavu i primeti d'Artanjana.

— Pa, gospodine, — reče on — donosite li mi vesti?

— Da, Sire.

— Šta ste videli?

— Evo kako mislim da je bilo, Sire — reče d'Artanjan.

— A ja sam tražio da vaše mišljenje bude sigurno.

— Pokušaću da se približim što je moguće više istini; vreme je bilo pogodno za istraživanja ove vrste: večeras je padala kiša i putevi su raskaljani…

— Pređite na stvar, gospodine d'Artanjane.

— Sire, Vaše veličanstvo mi je kazalo da se na raskršću u šumi Rošen nalazi jedan mrtav konj; prvo sam dakle, počeo da ispitujem puteve.

„Kazao sam puteve, pošto četiri puta vode do sredine raskršća.

„Po onom kojim sam ja išao bilo je svežih tragova. Tim putem su išla dva konja jedan pored drugog; u ilovači su bili jasni tragovi njihovih osam nogu.

„Jednom od ova dva konjanika se više žurilo. Koraci jednog su uvek ispred koraka drugog za pola dužine konjskog tela.”

— Sigurni ste dakle da su njih dvojica došli zajedno? — reče kralj.

— Da, Sire. Konji su bili dve snažne životinje čiji su koraci iste dužine, konji naviknuti na vojne vežbe jer su na ulazu u proplanak savršeno pravilno zaokrenuli.

— Šta je dalje bilo, gospodine?

— Tu su konjanici zastali jedan trenutak, svakako da utvrde pod kakvim će se uslovima boriti; konji su bili nestrpljivi. Jedan od konjanika je govorio, drugi je samo slušao i odgovarao. Njegov konj je nogom kopao zemlju, što je dokaz da je on, zauzet slušanjem, pustio konju uzdu.

— Znači onda da je došlo do dvoboja?

— To je neosporno.

— Nastavite; vi vrlo vešto umete da uočite stvari.

— Jedan od dvojice konjanika, onaj koji je slušao, nije se pokrenuo sa svog mesta; drugi je prešao preko proplanka i stao prvo prekoputa svog protivnika. Tada je onaj koji je ostao na svom mestu prešao u galopu dve trećine proplanka, misleći da ide pravo na svog neprijatelja; ali ovaj je nastavio da ide duž kružne ivice proplanka.

— Ne znate njihova imena, jelte?

— Pojma nemam, Sire. Samo znam da je onaj koji je išao duž kružne ivice proplanka jahao crnog konja.

— Otkud to znate?

— Nekoliko dlaka iz njegovog repa ostalo je na trnju, na ivici jaruge.

— Nastavite.

— Što se tiče onog drugog konja, nije mi bilo teško da zapazim kakav je bio, pošto je on ostao mrtav na bojnom polju.

— A kako je poginuo taj konj?

— Jedan metak ga je ranio u slepoočnicu.

— Je li to bio metak iz pištolja ili iz puške?

— Iz pištolja, Sire. Uostalom, po toj rani sam mogao da utvrdim šta je radio onaj koji ga je ubio. On je išao duž kružne ivice šume da bi pucao na svog protivnika s boka. Ja sam uostalom naišao na njegove tragove u travi.

— Tragove nogu crnog konja?

— Da, Sire.

— Nastavite, gospodine d'Artanjane.

— Sad kad Vaše veličanstvo zna gde su se nalazila ova dva neprijatelja, ostaviću konjanika koji je stajao i pratiću konjanika koji je jurio u galopu.

— Samo izvolite.

— Konj konjanika koji je jurišao bio je na mestu ubijen.

— Otkud to znate?

— Konjanik nije imao vremena da sjaše i pao je sa njim. Video sam trag njegove noge koju je s mukom izvukao ispod konja. Mamuza koju je pritiskivala težina konja bila se zarila u zemlju.

— Dobro. A šta je uradio kad je ustao?

— Pošao je pravo na svog protivnika.

— Koji je i dalje stajao na ivici šume?

— Da, Sire. A zatim, kad je stigao prilično blizu, on je čvrsto stao — tragovi njegovih peta se nalaze jedan pored drugog — pucao na svog protivnika i promašio ga.

— Otkud znate da ga je promašio?

— Našao sam šešir koji je metak probušio.

— Ah, evo jednog dokaza — uzviknu kralj.

— Nedovoljan je, Sire; — odgovori hladnokrvno d'Artanjan — na tom šeširu nema početnih slova imena, nema grba; jedno crveno pero kao i na svakom šeširu; širitje običan.

— A da li je čovek sa probušenim šeširom pucao po drugi put?

— Oh, Sire, on je već bio ispalio svoja dva metka.

— Kako ste to saznali?

— Našao sam pampure pištolja.

— A šta je bilo sa metkom koji nije pogodio konja?

— On je prelomio pero na šeširu onog kome je bio namenjen i slomio je jednu malu brezu na drugoj strani proplanka.

— Onda u pištolju čoveka na crnom konju nije bilo više metaka, dok je njegov protivnik imao da ispali još jedan.

— Sire, dok se čovek koji je ostao bez konja dizao, onaj drugi je ponovo punio svoj pištolj. Samo je on bio jako uzbuđen dok ga je punio, njegova ruka je drhtala.

— Otkuda to znate?

— Polovina baruta se prosula po zemlji i on je bacio šipku, nemajući vremena da je ponovo stavi u ležište na pištolju.

— To što ste ispričali, gospodine d'Artanjane, divno je!

— To je samo ono do čega sam došao pažljivim ispitivanjem; i najobičniji izviđač bi to isto zapazio.

— Slušajući vas, čovek tačno vidi kako se stvar dogodila.

— Stvarno, ja sam rekonstruisao u glavi događaj, skoro isto onako kako se dogodio.

— Vratimo se sad na konjanika koji je ostao bez konja. Kažete da je jurnuo na svog protivnika dok je ovaj ponovo punio svoj pištolj?

— Da; ali u trenutku kad je on nanišanio i onaj je opalio.

— O!— reče kralj — A pogodak?

— Pogodak je bio strašan, Sire; konjanik koji je ostao bez konja pao je licem na zemlju, pošto je išao nekoliko koraka posrćući.

— Gde je bio pogođen?

— Na dva mesta: prvo u desnu ruku, zatim istim metkom, u grudi.

— Ali, kako ste mogli sve to da pogodite? — upita kralj, zadivljen.

— Oh, to je vrlo prosto: drška od pištolja je bila sva krvava i video sam trag metka sa komadićima prelomljenog prstena. Ranjenom su dakle, vrlo verovatno, razneseni domali i mali prst.

— To je što se tiče ruke, slažem se s tim; a grudi?

— Sire, dve lokve krvi su tu bile, udaljene jedna od druge dve stope i po. Ispod jedne od tih lokvi travu je iščupala ruka grčeći se, ispod druge, trava je samo polegla usled težine tela.

— Jadni de Giš! — uzviknu kralj.

— A! To je bio g. de Giš? — reče mirno musketar — Mislio sam da je tako, ali se nisam usudio da o tome govorim Vašem veličanstvu.

— A zašto ste mislili da je tako?

— Poznao sam grb de Gramonovih na kožnim torbama za pištolje koje su bile na mrtvom konju.

— I vi mislite da je teško ranjen?

— Vrlo teško, pošto je odmah pao i ostao dugo nepomičan; ipak je mogao da ide kad su ga povela njegova dva prijatelja, pridržavajući ga.

— Vi ste ga dakle sreli kad se vraćao?

— Ne, ali sam primetio stope trojice ljudi: čovek desno i čovek levo išli su slobodno i lako; ali onaj u sredini je išao teško. Uostalom, bilo je krvi pored njegovih tragova.

— A sad, gospodine, pošto ste tako dobro videli borbu čija vam nijedna pojedinost nije izmakla, kažite mi nešto o de Gišovom protivniku.

— Oh, Sire, ja ne znam ko je on.

— Vi, koji međutim tako dobro vidite!

— Da, Sire, — reče d'Artanjan — ja sve vidim ali ne kažem sve što vidim, i pošto je jadnik uspeo da pobegne,

neka mi Vaše veličanstvo dozvoli da mu kažem da ga ja neću odati.

— Ali, međutim, onaj koji se tuče na dvoboju, krivac je, gospodine.

— Po mom mišljenju ne, Sire — reče hladno d'Artanjan.

— Znate li vi, gospodine, šta govorite? — uzviknu kralj.

— Sasvim dobro, Sire; ali, vidite li, u mojim očima je onaj koji se dobro bori častan čovek. To je moje mišljenje. Vi možete imati drugo; to je prirodno, vi ste gospodar.

— Gospodine d'Artanjane, ja sam međutim naredio…

D'Artanjan prekide kralja jednim pokretom punim poštovanja.

— Vi ste mi naredili da idem i da ispitam kako se dvoboj odigrao, Sire; ja sam vam to saopštio. Ako mi naredite da uhapsim protivnika g. de Giša, ja ću poslušati, ali mi ne naređujte da izdam njegovo ime, jer tada neću poslušati.

— Pa lepo uhapsite ga.

— Kažite mi njegovo ime, Sire.

Luj lupnu nogom.

Posle kratkog razmišljanja on reče:

— U pravu ste, potpuno ste u pravu, savršeno ste u pravu.

— To je i moje mišljenje, Sire; srećan sam što je to u isto vreme i mišljenje Vašeg veličanetva.

— Da vas još nešto pitam… Ko je ukazao pomoć g. de Gišu?

— To ne znam.

— Ali vi ste govorili o dvojici ljudi… Bio je tu, znači i neki svedok?

— Nije bilo svedoka. Ima još nešto… Kad je g. de Giš pao, njegov protivnik je pobegao i ne pritekavši mu u pomoć.

— Bednik!

— Pa naravno, Sire! To je posledica vaših naredbi. Kad se neko dobro borio, kad je izbegao jednu smrt, želi da izbegne i drugu. Setite se g. de Butvila… Dođavola!

— I onda zbog toga postaje kukavica?

— Ne, postaje obazriv.

— On je dakle pobegao?

— Da, i to najbrže što je njegov konj mogao da ga nosi.

— A u kom pravcu?

— U pravcu dvorca.

— A posle?

— Posle su, imao sam čast da kažem to Vašem veličanstvu, dva čoveka došla bez konja i odvela g. de Giša.

— Kakav dokaz imate da su ti ljudi došli posle dvoboja?

— Ah, jedan jasan dokaz; za vreme dvoboja je kiša prestala da pada, zemlja je još ne beše upila i bila je vlažna: tragovi su duboki; ali posle dvoboja, za vreme dok je g. de Giš ležao u nesvesti, zemlja se malo osušila i tragovi su manje duboki.

Luj pljesnu rukama da bi izrazio svoje divljenje.

— Gospodine d'Artanjane, — reče on — vi ste, zaista, najsposobniji čovek u mojoj kraljevini.

— To je i g. de Rišelje mislio; to je i g. de Mazaren govorio, Sire.

— Sad nam još ostaje da vidimo da se nije u nečemu vaša oštroumnost prevarila.

— Oh, Sire, čovek greši: Errare humanum est — reče ravnodušno musketar.

— Onda vi niste čovek, gospodine d'Artanjane, jer verujem da vi nikad ne grešite.

— Vaše veličanstvo je kazalo da ćemo videti.

— Da.

— A kako to molim?

— Poslao sam da kažu Manikanu da dođe, i on će sad doći.

— Ah, de Manikan zna tajnu?

— G. de Giš nema tajni za g. de Manikana.

D'Artanjan zavrte glavom.

— Ponavljam da niko nije prisustvovao dvoboju, sem ako g. de Manikan nije jedan od one dvojice ljudi koji su ga doneli…

— Pst! — reče kralj — Evo ga, dolazi: ostanite tu i slušajte.

— Vrlo dobro, Sire — reče musketar.

U istom trenutku se Manikan i de Sen-Enjan pojaviše na vratima.

CLVI

ZASEDA

Kralj dade jedan znak musketaru, drugi de Sen-Enjanu. Znak je bio zapovednički i značio je:

— Ćutite, ako vam je život mio!

D'Artanjan, pošto je bio vojnik, povuče se u jedan ugao sobe za rad.

De Sen-Enjan, pošto je bio ljubimac, nasloni se na kraljevu naslonjaču.

Manikan isturi desnu nogu, nasmeši se, raširi svoje lepe i bele ruke i pokloni se kralju.

Kralj otpozdravi, klimnuvši glavom.

— Dobro veče, gospodine de Manikane — reče on.

— Vaše veličanstvo mi je učinilo čast da me pozove — reče Manikan.

— Da, jer želim da mi podrobno ispričate onaj nesrećni slučaj koji se dogodio grofu de Gišu.

— Oh, Sire, to je tužno.

— Jeste li vi tu bili?

— Ne u tom trenutku, Sire.

— Ali ste stigli na mesto gde se dogodila ta nesreća nekoliko trenutaka docnije.

— Tako je, Sire, otprilike posle pola sata.

— A gde se dogodila ta nesreća?

— Mislim, Sire, da se mesto zove proplanak u šumi Rošen.

— Da, zborno mesto lovaca.

— Tako je, Sire.

— Pa lepo, ispričajte mi sve što znate o toj nesreći, gospodine de Manikane. Pričajte.

— Možda je Vašem veličanstvu to poznato, i bojim se da ću ga zamoriti ako to isto ponovim.

— Nećete, ne plašite se.

Manikan pogleda svuda oko sebe; on vide samo d'Artanjana koji je bio naslonjen na zid, d'Artanjana koji je bio miran, blagonaklon, dobroćudan i de Sen-Enjana sa kojim je došao i koji je i dalje stajao naslonjen na kraljevu naslonjaču, a čije je lice isto tako bilo ljubazno.

On se dakle odluči da govori.

— Vaše veličanstvo zna — reče on — da za vreme lova nesrećni slučajevi nisu retki.

— Za vreme lova?

— Da, Sire, hoću da kažem u lovu iz zasede.

— A, a, — reče kralj — to se dogodilo za vreme lova iz zasede?

— Pa, da, Sire; — usudi se da kaže Manikan — zar to Vašem veličanstvu nije poznato?

— Nešto malo; — reče kralj vrlo brzo, jer je Luju XIV uvek mrsko bilo da laže — taj se nesrećni slučaj, dakle, dogodio u lovu iz zasede, kažete?

— Nažalost! Na nesreću da, Sire.

Kralj zaćuta.

— U lovu na koju životinju? — upita on.

— Na divljeg vepra, Sire.

— Šta je de Gišu palo na pamet da tako sam ide na divljeg vepra; to je dobro za onog ko živi na selu, to je u nedostatku boljeg, dobro za onoga koji nema, kao vojvoda de Gramon pse i sluge, da bi lovio kao plemić.

Manikan sleže ramenima.

— Mladost je isuviše smela — reče on ozbiljno.

— Ostavimo to! Nastavite — reče kralj.

— Jedno je izvesno, — produži Manikan, obazriv, izgovarajući reči polako, kao što radnik gazi po močvarnom zemljištu — jedno je izvesno da je de Giš otišao u lov iz zasede.

— Sam, zaista! Hrabri lovac! Eh, zar g. de Giš ne zna da divlji vepar napada kad se na njega puca.

— To se upravo i dogodilo, Sire.

— On je dakle znao da je životinja tu?

— Da, Sire, seljaci su je videli u svom krompiru.

— Kakva je to životinja bila?

— Dvogodi divlji vepar.

— Trebalo je da me obavestite, gospodine, da de Giš pomišlja na samoubistvo; jer, najzad, video sam ga kako lovi, on je vrlo vešt lovac. Kad puca na životinju koja nema mogućnosti da beži, jer je sa svih strana saleću psi, on je vrlo obazriv, i puca iz karabina, a ovog puta je smelo napao divljeg vepra samo sa pištoljima!

Manikan uzdrhta.

— Finim pištoljima koji su odlični da se čovek bori u dvoboju sa čovekom, ali ne sa divljim veprom, dođavola!

— Sire, ima stvari koje se ne mogu objasniti.

— U pravu ste, i događaj o kome govorimo jedna je od tih stvari. Nastavite.

Za vreme pričanja, kralj nije ispuštao iz oka de Sen-Enjan koji je možda mogao da da Manikanu znak da se ne uhvati u klopku.

Manikanu i njemu je dakle bilo nemoguće da se dogovaraju. Što se tiče d'Artanjana, kip Ćutanja u Atini bio je bučniji i izrazitiji u poređenju sa njim.

Manikan, dakle, pošto se beše zahuktao, nastavi da pada u klopku.

— Sire, — reče on — ovako se verovatno stvar dogodila: De Giš je čekao divljeg vepra.

— Na konju ili bez konja? — upita kralj.

— Na konju. On je pucao na životinju i promašio je.

— Smetenjak!

— Životinja je nasrnula na njega.

— I konj je bio ubijen.

— A, Vaše veličanstvo to zna?

— Kazali su mi da je jedan konj nađen mrtav na raskršću u šumi Rošen. Pretpostavio sam da je to de Gišov.

— To je stvarno bio njegov konj, Sire.

— Ovo je što se tiče konja, dobro; a što se tiče de Giša?

— Kad je de Giš pao, vepar ga je prevrtao i ranio u ruku i grudi.

— Taj nesrećni slučaj je strašan; ali moramo reći da je de Giš kriv. Kako se može takva životinja čekati u zasedi samo sa pištoljima? On je dakle zaboravio priču o Adonisu⁹³?

Manikan se počeše iza uveta.

— To je stvarno velika nesmotrenost — reče on.

— Možete li to sebi objasniti, gospodine de Manikane?

— Sire, ono što je suđeno ne može se izbeći.

— A, vi verujete u sudbinu!

Manikan je bio uznemiren i osećao se vrlo nelagodno.

— Ljutim se na vas, gospodine de Manikane — nastavi kralj.

— Na mene, Sire?

— Da! Kako! Vi ste de Gišov prijatelj, vi znate da je sklon da pravi takve ludosti, i vi ga ne sprečavate u tome?

Manikan nije znao šta da misli. Po kraljevom glasu se moglo osetiti da on ne Beruje mnogo u tu priču.

S druge strane u njegovom glasu nije bilo ni strogosti ni onog stalnog navaljivanja istražnog sudije.

U njemu je bilo više podsmeha nego pretnje.

— I vi dakle kažete — nastavi kralj — da je onaj konj koji je nađen mrtav, zaista de Gišov?

— Oh, bože moj, pa da, baš njegov.

— Je li vas to začudilo?

— Ne, Sire. Prilikom poslednjeg lova, Vaše veličanstvo se sigurno toga seća, konj de Sen-Mora je bio ubijen pod njim, i to na isti način.

— Da, ali mu je trbuh bio rasporen.

— Svakako, Sire.

— Da je i de Gišovom konju trbuh rasporen kao i de Sen-Morovom, to me zaista ne bi nimalo začudilo.

Manikan pogleda začuđeno.

— Ali ono što me čudi, — nastavi kralj — to je što de Gišovom konju nije trbuh rasporen već glava razmrskana.

Manikan se zbuni.

— Da se ja ne varam? — nastavi kralj — Možda konj g. de Giša nije bio ranjen u slepoočnicu? Priznajte, gospodine de Manikane, da je ovo čudan pogodak?

— Sire, vi znate da je konj vrlo pametna životinja, verovatno je pokušao da se brani.

— Ali konj se brani zadnjim nogama a ne glavom.

— Onda je konj, preplašen, verovatno pao, reče Manikan, divlji vepar je, razumete li, Sire, divlji vepar…

— Da, razumem što se tiče konja; ali što se tiče konjanika?

— Eh, to je sasvim prosto; kad je svršio sa konjem, divlji vepar je nasrnuo na konjanika, i kako sam već imao čast da kažem Vašem veličanstvu, smrvio ruku de Gišu, u trenutku kad je ovaj po drugi put hteo da puca na njega iz pištolja; zatim mu je, udarajući ga njuškom, probio grudi.

— Zaista je to ne može biti verovatnije, gospodine de Manikane; grešite ako nemate vere u svoju rečitost; vi izvanredno lepo pričate.

— Kralj je isuviše dobar — reče Manikan zbunjeno se klanjajući.

— Samo ću ja od danas da zabranim svojim plemićima da idu u lov iz zasede. Dođavola! Onda bi bolje bilo dozvoliti im dvoboj.

Manikan uzdrhta, i htede da se povuče.

— Je li kralj zadovoljan? — upita on.

— Očaran; ali, nemojte se još udaljavati, gospodine de Manikane,— reče Luj — još ste mi potrebni.

— Eto — pomisli d'Artanjan — eto još jednog koji nam nije ravan.

I on uzdahnu, a to je moglo da znači: „Oh, gde li su sad ljudi koji su nama ravni?” U tom trenutku sluga podiže zavesu na vratima i prijavi kraljevog lekara.

— Ah, — uzviknu Luj — evo nam dolazi g. Valo koji je posetio g. de Giša. Imaćemo vesti o ranjeniku.

Manikan se osećao neugodnije nego ikad.

— Tako ćemo bar — dodade kralj — imati mirnu savest. I on pogleda u d'Artanjana, koji osta hladan.

CLVII

LEKAR

G. Valo uđe.

Prizor je bio isti; kralj je sedeo, de Sen-Enjan je i dalje bio nalakćen na njegovu naslonjaču, d'Artanjan je i dalje bio naslonjen na zid, Manikan je i dalje stajao.

— Pa, gospodine Valo, jeste li me poslušali?

— Najrevnosnije, Sire.

— Otišli ste u Fontenblo kod svoga kolege?

— Da, Sire.

— I tamo ste zatekli g. de Giša?

— Zatekao sam g. de Giša.

— U kakvom stanju? Recite iskreno.

— U vrlo bednom stanju, Sire.

— Međutim, hajde recite, divlji ga vepar nije izujedao.

— Izujedao! Koga?

— Giša.

— Kakav divlji vepar?

— Vepar koji ga je ranio?

— G. de Giša ranio vepar?

— Bar tako kažu.

— Pre neki lovokradica…

— Kako, neki lovokradica?…

— Neki ljubomorni muž, neki ostavljeni dragan, koji je da bi se osvetio, pucao na njega.

— Ali šta vi to govorite, gospodine Valo? Zar g. de Giša nije ranio zubima neki divlji vepar?

— G. de Giš je ranjen metkom iz pištolja koji mu je zdrobio domali i mali prst na desnoj ruci, a zatim se zario u mišić između rebara.

— Metak! Jeste li vi sigurni da je g. de Giša ranio metak? — uzviknu kralj pretvarajući se da je iznenađen.

— Boga mi, — reče Valo — tako sam siguran da vam mogu pokazati. Evo metka, Sire.

I on pokaza upola spljošten metak.

Kralj ga pogleda, ali ga ne uze u ruku.

— I jadni mladić je imao to u grudima? — upita on.

— Ne baš sasvim. Metak nije probio grudi, i kao što vidite, spljoštio se ili o branik pištolja ili o desnu stranu grudne kosti.

— Gospode bože! — reče kralj ozbiljno — I vi mi o svemu tome niste ništa kazali, gospodine de Manikane?

— Sire…

— Hajde, recite kakve su sve te izmišljene priče o divljem vepru, o zasedi i noćnom lovu? Hajde, govorite.

— Ah! Sire…

— Izgleda mi da ste u pravu — reče kralj okrećući se svome vrhovnom zapovedniku musketara — i da je tu bilo borbe.

Kralj je imao, više nego iko drugi, tu sposobnost velikih i moćnih da dovede u nepriliku svoje potčinjene i da stvori razdor među njima.

Manikan baci na musketara jedan pogled pun prekora.

D'Artanjan shvati taj pogled, i ne htede da ostane pod teretom te optužbe.

On priđe jedan korak bliže.

— Sire, — reče on — Vaše veličanstvo mi je naredilo da dobro pregledam raskršće u šumi Rošen i da mu kažem, prema onome što sam mogao da ocenim, šta se tamo dogodilo. Ja sam mu saopštio šta sam zapazio, ali nisam prokazao nikoga. Vaše veličanstvo je prvo pomenulo ime g. grofa de Giša.

— Dobro, dobro, gospodine! — reče kralj nadmeno — Vi ste izvršili svoju dužnost, i ja sam zadovoljan vama, to treba da vam bude dovoljno. Ali, gospodine de Manikane, vi niste izvršili svoju, jer ste me slagali.

— Slagao, Sire? To je teška reč.

— Nađite neku drugu.

— Sire, ja je neću tražiti. Ja sam već imao tu nesreću da se zamerim Vašem veličanstvu i nalazim da je najbolje da skrušeno primim prekore koje vi budete smatrali za potrebno da mi učinite.

— U pravu ste, gospodine; zameri mi se svaki onaj koji krije istinu.

— Ponekad je i ne zna, Sire.

— Nemojte i dalje lagati, inače će kazna biti dvaput veća.

Manikan se pokloni prebledevši.

D'Artanjan pristupi još jedan korak bliže, rešen da se umeša kao posrednik, ako kraljev gnev, koji je neprestano bivao sve veći, dostigne izvesnu granicu.

— Gospodine, — nastavi kralj — vi vidite da je izlišno da tu stvar i dalje odričete. G. de Giš se tukao.

— Ja ne kažem, Sire, da nije, i to bi bilo velikodušno od Vašeg veličanstva da ne primorava jednog plemića da laže.

— Primorava! Ko vas je primoravao?

— Sire, g. de Giš je moj prijatelj. Vaše je veličanstvo zabranilo dvoboje pod pretnjom smrtne kazne. Jedna laž je bila potrebna da spasem svoga prijatelja. Ja sam slagao.

— Lepo! — prošaputa d'Artanjan — Evo jednog čestitog mladića, sto mu gromova!

— Gospodine,— produži kralj — umesto da lažete, trebalo ga je sprečiti da se bori.

— Oh! Sire! Vaše veličanstvo, koje je najsavršeniji plemić u Francuskoj, dobro zna da mi vojnici, mi nikada nismo smatrali da je g. Butvil obeščašćen što je pogubljen na trgu Grev. Nečasno je izbegavati neprijatelja, a ne pogledati u oči dželatu.

— Pa lepo, neka je i tako, — reče Luj XIV — ja hoću da vam pružim jednu mogućnost da sve popravite.

— Ako ona priliči jednom plemiću, Sire, ja ću je prihvatiti sa najvećom gotovošću.

— Kako se zove protivnik g. de Giša?

— Oh, oh! — prošaputa d'Artanjan — Hoćemo li da nastavimo sa onim što je radio Luj XIII?

— Sire… — reče Manikan glasom punim prekora.

— Izgleda da vi nećete da kažete njegovo ime?— reče kralj.

— Sire, ja ga ne znam.

— Bravo! — reče d'Artanjan.

— Gospodine de Manikane, predajte svoj mač vrhovnom zapovedniku.

Manikan se učtivo pokloni, otpasa svoj mač smešeći se, i pruži ga musketaru.

Ali de Sen-Enjan brzo priđe i stade između d'Artanjana i njega.

— Sire, — reče on — sa dozvolom Vašeg veličanstva…

— Govorite — reče kralj, možda u duši vrlo zadovoljan što je neko svojim posredovanjem pomalo stišao gnev koji je on dozvolio da ta obuzme.

— Manikane, — reče on — vi ste veliki junak i kralj će umeti da ceni vaše ponašanje; ali kad čovek preteruje u odanosti prema svojim prijateljima on im time nanosi štetu. Manikane, vi znate ime koje kralj traži da kažete?

— To je istina, ja ga znam.

— Onda ćete ga kazati.

— Da je trebalo da ga kažem, ja bih to već učinio. — Onda ću ga ja reći, ja koga u ovom slučaju ne obavezuje čast, kao vas.

— Vi… vi ste slobodni; ali, međutim, izgleda mi…

— Ah! Dosta sa velikodušnošću; ja neću dozvoliti da zbog toga odete u Bastilju. Kažite vi, ili ću ja kazati.

Manikan je bio pametan čovek; on shvati da je dosta učinio da bi o sebi dao odlično mišljenje; sada se radilo samo o tome da istraje i da zadobije ponovo kraljevu blagonaklonost.

— Govorite, gospodine — reče on de Sen-Enjanu. — Ja sam sa svoje strane učinio sve što mi je moja savest naređivala da učinim, a moja je savest naređivala vrlo jasno, — dodade on okrećući se kralju — pošto je prevagnula nad naređenjima Njegovog veličaistva; ali će mi Njegovo veličanstvo oprostiti, nadam se, kada bude saznalo da sam morao da štitim čast jedne dame.

— Jedne dame? — upita kralj uznemiren.

— Da, Sire.

— Jedna je dama bila uzrok toga dvoboja?

Manikan se pokloni.

Kralj ustade i priđe Manikanu.

— Ako je ta osoba ugledna, — reče on — neće mi biti krivo što ste imali obzira, naprotiv.

— Sire, sve što je u vezi sa kraljevim dvorom, ili sa domom njegovog brata, u mojim je očima značajno.

— Sa domom moga brata? — ponovi Luj XIV kao premišljajući… — Povod tome dvoboju je bila neka dama koja pripada domu moga brata?

— Ili Gospođinom.

— A! Gospođinom?

— Da, Sire.

— I tako, to je dama?…

— Jedna od počasnih gospođica kuće Njenog kraljevskog visočanstva gospođe vojvotkinje od Orleana.

— Zbog koje se gospodin de Giš tukao, kažete?

— Da, i ovoga puta ne lažem.

Luj učini jedan pokret koji je odavao njegovo veliko uzbuđenje.

— Gospodo,— reče on okrećući se onima koji su prisustvovali ovoj sceni — molim vas iziđite za jedan trenutak, potrebno mi je da ostanem sam sa g. de Manikanom. Znam da ima da mi u svoju odbranu kaže dragocene stvari, i da se ne usuđuje to da učini pred svedocima… Opašite ponovo svoj mač, gospodine de Manikane.

Manikan zakači ponovo svoj mač za pojas.

— Ovaj ugursuz ne gubi prisustvo duha — prošaputa musketar, uzimajući ispod ruke de Sen-Enjana i izlazeći sa njim.

— Izvući će se — šapnu ovaj na uho d'Artanjanu.

— I to časno.

Manikan uputi de Sen-Enjanu i Vrhovnom zapovedniku pogled pun zahvalnosti, ali koji kralj ne primeti.

— Dobro je, dobro je, — reče d'Artanjan izlazeći iz sobe — imao sam rđavo mišljenje o novom pokolenju. Pa lepo, varao sam se i kod ovih mladića ima nečeg dobrog.

Valo je išao ispred ljubimca i vrhovnog zapovednika.

Kralj i Manikan ostadoše sami u kraljevoj sobi za rad.

CLVIII

D'ARTANJAN PRIZNAJE DA SE PREVARIO
I DA JE MANIKAN IMAO PRAVO

Kralj ode do vrata da se lično uveri da ih niko ne sluša, brzo se vrati i sede preko puta svoga sabesednika.

— Hajde,— reče on — sada kad smo sami recite otvoreno sve, g. de Manikane.

— Govoriću sasvim otvoreno, Sire — odgovori mladi čovek.

— A pre svega, — dodade kralj — znajte da mi ništa toliko ne leži na srcu kao čast gospođa na dvoru.

— Baš zbog toga sam i štedeo vašu osetljivost, Sire.

— Da, sada sve razumem. Kažete, dakle, da se radilo o jednoj dvorskoj gospođici moje snahe, i da je dotična ličnost, neprijatelj de Gišov, jednom reči čovek čije ime vi nećete da kažete…

— Ali će vam ga de Sen-Enjan reći, Sire.

— Da, vi dakle kažete da je taj čovek uvredio nekoga ko pripada Gospođinoj kući.

— Gospođicu de La Valijer, da, Sire.

— Ah! — reče kralj, kao da je to očekivao, ali kao da mu je ipak taj udar teško ranio srce — Ah! To je, dakle, gospođica de La Valijer bila uvređena?

— Ja ne kažem da je baš bila vređana, Sire.

— Ali ipak…

— Ja kažem da su se o njoj nepristojno izražavali.

— Nepristojno izražavali o gospođici de La Valijer! I vi odbijate da mi kažete ko je taj bezobraznik?

— Sire, mislio sam da je to već među nama ugovoreno i da je Vaše veličanstvo odustalo od toga da od mene stvara potkazivača.

— Tačno je, u pravu ste; — nastavi kralj stišavajući se — uostalom uvek ću saznati dovoljno rano ime onoga koga ću morati da kaznim.

Manikan dobro vide da je sada cela stvar dobila drugi obrt.

Što se tiče kralja, on primeti da je otišao isuviše daleko i zato da bi popravio ono što je kazao, on reče:

— I ja ću ga kazniti, ne zato što se radi o gospođici de La Valijer, mada ja nju naročito cenim i poštujem; već zato što je predmet svađe bila žena. Međutim, ja zahtevam da se na mome dvoru žene poštuju i da ne bude svađa.

Manikan se pokloni.

— A sada, hajde recite, gospodine de Manikane, — produži kralj — šta se govorilo o gospođici de La Valijer?

— Ali zar Vaše veličanstvo ne pogađa?

— Ja?

— Vaše veličanstvo zna dobro kakvu vrstu šala mladi ljudi mogu sebi da dozvole.

— Svakako da su govorili da ona nekoga voli — reče kralj bojažljivo.

— Verovatno.

— Ali gospođica de La Valijer ima prava da voli koga hoće — reče kralj.

— To je baš de Giš i tvrdio.

— I zbog toga se tukao?

— Da, Sire, samo zbog toga. Kralj pocrvene.

— I vi o tome ništa dalje ne znate?

— O čemu, Sire?

— Ali o toj vrlo zanimljivoj stvari o kojoj u ovom trenutku govorite.

— A šta kralj hoće da ja o tome znam?

— Pa eto, na primer, da znate ime čoveka koga La Valijerova voli, a koga de Gišov protivnik smatra da ona nema prava da voli.

— Sire, ja ne znam ništa, nisam ništa čuo, nisam ništa slučajno saznao; ali smatram da je de Giš čovek plemenitog srca, i ako je on u tom času smatrao da treba da zameni zaštitnika La Valijerove, to je učinio stota što se zaštitnik nalazi na suviše visokom položaju da bi mogao on lično da je brani.

Ove su reči bile vrlo jasne; i zbog toga kralj pocrvene, ali ovoga puta od zadovoljstva.

On potapša blago Manikana po ramenu.

— Dobro, dobro, vi ste ne samo duhovit mladić, gospodine de Manikane, već i hrabar plemić, i vaš prijatelj de Giš je otmen vitez koji mi se mnogo sviđa; vi ćete mu to reći, jelte?

— I tako dakle, Vaše veličanstvo sve oprašta?

— Potpuno.

Kralj se nasmeši i pruži ruku Manikanu.

Manikan uze tu ruku i poljubi je.

— A zatim, — dodade kralj — vi divno pričate.

— Ja, Sire?

— Vi ste mi divno ispričali onaj nesrećni slučaj koji se dogodio de Gišu. Vidim kako divlji vepar izlazi iz šume, vidim kako konj pada, a zatim kako zver nasrće na konjanika. Vi ne pričate, gospodine, vi slikate.

— Sire, mislim da je Vaše veličanstvo blagoizvolelo da mi se ruga — reče Manikan.

— Naprotiv, — reče Luj XIV ozbiljno — ja se uopšte ne rugam, gospodine de Manikane, i ja hoću da vi ispričate svima taj neobični događaj.

— Događaj o zasedi?

— Da, onako kako ste ga meni ispričali, ne menjajući nijednu reč, razumete li?

— Potpuno, Sire.

— I vi ćete ga ispričati?

— Ne gubeći nijedan trenutak.

— Pa lepo, sada pozovite vi sami g. d'Artanjana da ponovo uđe; mislim da ga se više ne plašite.

— Oh, Sire, pošto sam siguran u blagonaklonost Vašega veličanstva prema meni, ja se ničega više ne plašim.

— Pozovite ga, dakle — reče kralj.

Manikan otvori vrata.

— Gospodo, — reče on — kralj vas zove.

D'Artanjan, de Sen-Enjan i Valo ponovo uđoše.

— Gospodo, — reče on — naredio sam da vas pozovu da ponovo uđete da bih vam kazao da sam potpuno zadovoljan objašnjenjem koje mi je g. de Manikan dao.

D'Artanjan baci jedan pogled na Valoa a drugi na Sen-Enjana koji je govorio: „Pa lepo, šta sam vam kazao?”

Kralj povede Manikana prema vratima, a zatim mu reče sasvim tiho:

— Neka se g. de Giš leči i naročito neka brzo ozdravi; želim da mu što pre zahvalim u ime svih gospođa, ali mu savetujem da to više nikada ne čini.

— Ako bi trebalo da umre sto puta, Sire, on bi to učinio sto puta, kada se radi o tome da brani čast Vašega veličanstva.

Ovoga puta aluzija je bila jasna. Ali, mi smo to već kazali, kralj Luj XIV je voleo da mu se kadi, svejedno kakvom vrstom tamnjana.

— Dobro, dobro, — reče on, otpuštajući Manikana — ja ću se i sam videti sa de Gišom i ja ću ga urazumiti.

Manikan iziđe leđima okrenut vratima.

Tada se kralj okrete onoj trojici koji su prisustvovali ovoj sceni i reče:

— Gospodine d'Artanjane?

— Molim, Sire.

— Kažite mi kako se moglo dogoditi da vi ne vidite jasno, vi koji imate tako dobre oči?

— Ja nisam video jasno, ja, Sire?

— Svakako.

— Mora da je tako, pošto Vaše veličanstvo to kaže. Ali šta nisam video jasno, molim vas?

— Ono što se dogodilo u šumi Rošen.

— A, a!

— Svakako. Videli ste tragove dva konja, stope dvojice ljudi; ukazali ste na pojedinosti jednog dvoboja. Ništa od svega toga nije postojalo; to je samo varka!

— A, a! — ponovi d'Artanjan.

— Kao i oni tragovi konjskih nogu i oni znaci po kojima ste zaključili da je bilo borbe. To se de Giš borio sa divljim veprom, i ništa drugo. Samo je, kako izgleda borba bila duga i strašna.

— A, a! — nastavi d'Artanjan.

— I kada pomislim da sam jednog trenutka poverovao u tu zabludu! Ali vi ste govorili sa toliko sigurnosti.

— Zaista, Sire, mora da sam bio zaslepljen — reče d'Artanjan veselo, što očara kralja.

— Vi to, znači, priznajete?

— Dabome, Sire, da priznajem.

— Tako, i sada vidite kako se stvar dogodila?…

— Vidim sasvim drukčije nego što sam video pre pola sata.

— I vi pripisujete tu razliku u svome mišljenju…?

— Ah! Jednoj sasvim jednostavnoj stvari, Sire; pre pola sata vraćao sam se iz šume Rošen, gde sam imao samo slabu svetlost jednog španskog fenjera.

— A sada?…

— A sada imam svetlost svih svećnjaka vaše sobe za rad, i sem toga, dva kraljeva oka koja osvetljavaju kao sunce.

Kralj poče da se smeje a de Sen-Enjan prsnu u smeh.

— Isto kao i g. Valo, — reče d'Artanjan, nastavljajući ono što se kralj spremao da kaže — on je uobrazio ne samo da je g. de Giš ranjen metkom; već da je taj metak izvadio iz njegovih grudi.

— Boga mi,— reče Valo — priznajem…

— Jelte da ste to verovali? — nastavi d'Artanjan.

— To jest, — reče Valo — ne samo da sam verovao, nego bih se i sada zakleo da je tako.

— Pa lepo, dragi moj doktore, vi ste to sanjali.

— Sanjao sam?

— Rana g. de Giša: san! Metak: san!… i zato, verujte mi, ne govorimo više o tome.

— Dobro rečeno! — uzviknu kralj — g. d'Artanjan vam je dao dobar savet. Ne govorite o svome snu više nikome, gospodine Valo, i tako mi moje plemićke časti, nećete se kajati. Laku noć, gospodo. Ah, opasna je to stvar lov na vepra iz zasede!

— Opasna je to stvar lov na vepra iz zasede — ponovi d'Artanjan iz sveg glasa. I on je to ponavljao u svim sobama, kroz koje je prolazio.

Zatim iziđe iz zamka vodeći Valoa sa sobom.

— Sada kad smo sami, — reče kralj de Sen-Enjanu, kako se zvao de Gišov protivnik?

De Sen-Enjan pogleda kralja.

— Oh! Nemoj se ustezati, — reče kralj — ti znaš da ću morati da oprostim.

— De Vard — reče de Sen-Enjan.

— Dobro.

Zatim, kada uđe u svoju sobu, Luj XIV reče uzbuđeno:

— Oprostiti ne znači zaboraviti.

CLIX

OVDE ĆEMO VIDETI DA JE DOBRO
UMETI SE SNAĆI U SVAKOJ PRILICI

Manikan iziđe od kralja sav srećan što je tako dobro uspeo; pošto je sišao niz stepenice, prolazeći ispred jednih vrata, on najedanput oseti da ga neko vuče za rukav.

On se okrete i poznade Montaleovu koja je čekala da on prođe, i koja mu, nagnuvši se prema njemu, tihim glasom tajanstveno reče:

— Gospodine, molim vas, hodite brzo ovamo.

— A gde to, gospođice? — upita Manikan.

— Pre svega jedan pravi vitez mi ne bi postavio to pitanje i pošao bi za mnom ne tražeći nikakvo objašnjenje.

— Pa lepo, gospođice, — reče Manikan — spreman sam da se ponašam kao pravi vitez.

— Ne, sada je dockan, i ne biste u tome imali više nikakve zasluge. Idemo kod Gospođe: hodite.

— A, a! — učini Manikan — Hajdemo kod Gospođe.

I on pođe za Montaleovom, koja je trčala ispred njega laka kao Galateja⁹⁴.

— Ovoga puta — pomisli Manikan idući za svojim vođom — mislim da priča o lovu ne bi bila više pogodna. Međutim pokušaćemo, i ako bude potrebno… bože moj! Izmislićemo nešto drugo.

Montale je i dalje žurno išla napred.

— Kako je to zamorno — pomisli Manikan — kada kod čoveka treba istovremeno da rade i glava i noge!

Najzad stigoše.

Gospođa se već beše spremila za spavanje; imala je na sebi elegantnu domaću haljinu; ali je bilo jasno da se ona spremila pre nego što je saznala za vest koja ju je toliko uzbudila.

Ona je očekivala sa očevidnim uzbuđenjem.

I stoga je Montale i Manikan zatekoše da stoji i čeka kod vrata.

Kada je čula njihove korake Gospođa im beše pošla u susret.

— Ah! — reče ona — Najzad!

— Evo g. de Manikana — reče Montaleova.

Manikan se pokloni s poštovanjem.

Gospođa dade Montaleovoj znak da iziđe. Mlada devojka posluša.

Gospođa ju je ćuteći pratila pogledom sve dok se vrata nisu za njom zatvorila; zatim se okrete Manikanu i reče:

— Šta se to dogodilo, i šta mi to kažu, gospodine de Manikane? Neko iz dvora je ranjen?

— Da, gospođo, nažalost… g. de Giš.

— Da, g. de Giš — ponovi princeza. — Zaista, ja sam čula da se to priča, ali ne i da se to tvrdi. Tako dakle, g. de Gišu se zaista dogodila ta nesreća?

— Njemu lično, gospođo.

— Znate li, gospodine de Manikane, — reče princeza uzbuđeno — da kralj ne trpi dvoboje?

— Svakako, gospođo; ali dvoboj sa divljom zveri ne spada u nadležnost njegovog veličanstva.

— Oh! Nećete me valjda vređati misleći da ću ja poverovati u onu glupu priču koju je neko razglasio, ne znam u kome cilju, i u kojoj se tvrdi da je g. de Giša ranio divlji vepar. Ne, ne, gospodine; saznalo se za pravu istinu i u ovom trenutku g. de Giš, osim neprijatnosti što je ranjen, izložen je i toj opasnosti da bude lišen slobode.

— Nažalost, gospođo,— reče Manikan — ja to dobro znam, ali šta mi tu možemo?

— Jeste li videli Njegovo veličanstvo?

— Jesam, gospođo.

— Šta ste mu kazali?

— Ispričao sam mu kako je g. de Giš čekao u zasedi, kako je divlji vepar izišao iz šume Rošen, kako je g. de Giš pucao na njega, i kao je razbesnela zver nasrnula na svoga napadača, ubila njegovog konja, a njega teško ranila.

— I kralj je poverovao u sve to?

— Potpuno.

— Oh! Vi me iznenađujete, gospodine de Manikane, vi me mnogo iznenađujete.

I Gospođa je hodala gore dole, bacajući s vremena na vreme ispitujući pogled na Manikana, koji je ostao hladnokrvan i nepomičan na onom istom mestu na koje je seo kad je ušao. Najzad ona stade.

— Međutim, ovde se svi slažu da postoji jedan drugi uzrok zbog koga je de Giš ranjen.

— A koji uzrok, gospođo? — reče Manikan — Mogu li da uputim to pitanje Vašem visočanstvu a da ne budem suviše radoznao?

— Vi to pitate, vi, prisan prijatelj g. de Giša? Vi, kome se on poverava?

— Oh, gospođo, prisan prijatelj, da; čovek kome se on poverava, ne. G. de Giš je jedan od onih ljudi koji mogu imati tajne, koji ih čak i imaju, ali koji ih ne poveravaju. G. de Giš ume da ćuti, gospođo.

— Pa lepo; te tajne koje g. de Giš skriva u sebi ja ću imati to zadovoljstvo da vam ih otkrijem, — reče princeza ljutito — jer zaista, kralj će vas možda ispitivati još jednom, i ako mu i po drugi put ispričate istu priču, moglo bi se dogoditi da on u nju ne poveruje.

— Ali, gospođo, mislim da se Vaše visočanstvo vara, što se tiče kralja. Njegovo Veličanstvo je bilo vrlo zadovoljno sa mnom, kunem vam se.

— Onda mi dozvolite da vam kažem, gospodine de Manikane, da to samo dokazuje da je vrlo lako zadovoljiti Njegovo veličanstvo.

— Mislim da Vaše visočanstvo greši što ima takvo mišljenje. Njegovo veličanstvo je poznato po tome što usvaja samo ozbiljna mišljenja.

— I vi mislite da će vam on biti zahvalan na vašoj laži, kojom ste hteli da mu učinite uslugu, kada sutra bude saznao da se de Giš posvađao zbog svoga prijatelja g. de Braželona i da se iz te svađe izrodio dvoboj.

— Svađa zbog g. de Braželona! — reče Manikan najbezazlenije što se da zamisliti — Šta to imam čast da čujem od Vašeg visočanstva?

— Čega tu ima čudnog? G. de Giš je preosetljiv, razdražljiv, on se lako naljuti.

— Ja smatram, naprotiv, gospođo, da je de Giš jako stprljiv i da se lako naljuti i pada u vatru samo kada ima opravdanog razloga.

— Ali, zar prijateljstvo nije opravdan razlog? — reče princeza.

— Ah, svakako, gospođo, a naročito za srce kao što je njegovo.

— Pa lepo, g. de Braželon je prijatelj g. de Giša, vi nećete poricati tu činjenicu?

— Vrlo veliki prijatelj.

— I eto, g. de Giš je branio g. de Braželona, i kako je g. de Braželon odsutan i nije mogao da se tuče, on se tukao umesto njega.

Manikan poče da se smeši, i dva-tri puta zavrte glavom i sleže ramenima kao da je hteo da kaže: „Bože moj, ako vam je baš stalo do toga…”

— Ali najzad, — reče princeza nestrpljivo — govorite!

— Ja?

— Svakako; očigledno je da vi niste moga mišljenja i da imate nešto da kažete.

— Ja imam, gospođo, samo jedno da kažem.

— Kažite!

— Da ne razumem ni reči od svega onoga što sam imao čast da čujem od vas.

— Kako! Vi ne razumete ništa što vam kažem o toj svađi između de Giša i de Varda? — uzviknu princeza ljutito.

Manikan ućuta.

— O svađi — nastavi ona — koja se izrodila zbog jedne manje ili više zlonamerne spletke, koja je manje ili više osnovana, a koja se tiče časti izvesne dame.

— A! Izvesne dame? To je druga stvar — reče Manikan. — Vi počinjete da shvatate, jelte?

— Neka me Vaše visočanstvo izvini, ali ja se ne usuđujem…

— Vi se ne usuđujete? — reče Gospođa, razdražena — Pa lepo, čekajte, ja ću smeti.

— Gospođo, gospođo, — uzviknu Manikan kao da je bio uplašen — pazite šta ćete reći.

— A! Izgleda da biste se vi tukli sa mnom kada bih bila muškarac i pored naredaba Njegovog veličanstva, kao što se de Giš tukao sa g. de Vardom, i to zbog časti gospođice de La Valijer.

— Gospođice de La Valijer! — uzviknu Manikan koji naglo skoči kao da se nije ni najmanje nadao da će čuti to ime.

— Ah, šta vam je g. de Manikane da tako skačete? — reče Gospođa podrugljivo — Hoćete li i vi imati tu drskost da sumnjate u čast gospođice de La Valijer?

— Ali u svemu tome nije ni najmanje u pitanju čast gospođice de La Valijer, gospođo.

— Kako! Kada dva čoveka pucaju jedan na drugog zbog jedne žene, vi kažete da ona nema nikakve veze sa tim, i da se ne radi o njoj? Ah, nisam mislila da ste tako dobar udvorica, g. de Manikane.

— Oprostite, oprostite, gospođo, — reče mladić — ali mi smo se udaljili od našeg predmeta razgovora. Vi ste blagoizvoleli da mi govorite o jednoj stvari, a ja vama, kako izgleda o drugoj.

— Molim?

— Oprostite, učinilo mi se da sam razumeo da je Vaše visočanstvo htelo da mi kaže da su se g. g. de Giš i de Vard tukli zbog gospođice de La Valijer.

— Pa da.

— Zbog gospođice de La Valijer, jelte? — ponovi Manikan.

— Eh, bože moj! Ja ne kažem da g. de Giša zanima ličnost gospođice de La Valijer, već da ga ona zanima u svojstvu punomoćnika.

— U svojstvu punomoćnika!

— Hajde ne izigravajte stalno zaprepašćenog čoveka. Zar se ovde ne zna da je g. de Braželon veren sa gospođicom de La Valijer i da je, odlazeći u London da izvrši zadatak koji mu je kralj poverio, stavio u dužnost g. de Gišu da pazi na ovu zanimljivu osobu.

— Ah! Nemam više šta da kažem. Vaše je visočanstvo dobro obavešteno.

— O svemu, unapred vam to izjavljujem,

Manikan poče da se smeje, čime umalo nije izazvao princezin gnev, a ona nije bila, kao što znamo, mnogo strpljiva.

— Gospođo, — nastavi smotreni Manikan — pređimo ćutke preko ove stvari koja nikada neće biti dobro razjašnjena

— Oh! Što se toga tiče, tu se više ne može ništa učiniti i stvar je potpuno razjašnjena. Kralj će saznati da je de Giš branio ovu malu pustolovku koja izigrava otmenu damu; on će saznati da je g. de Giš — pošto ga je Braželon naimenovao za svoga čuvara u vrtu Hesperida⁹⁵ — zadao zasluženi udarac g. de Vardu, pošto se ovaj usudio da potegne rukom da obere zlatnu jabuku. A vama nije nepoznato, gospodine de Manikane, vama koji sve tako dobro znate, da i kralj sa svoje strane žudi za tim čuvenim blagom, i da on možda neće biti zahvalan g. de Gišu što je uzeo na sebe ulogu njenog branioca. Jeste li sada dovoljno obavešteni, ili su vam još potrebna i druga obaveštenja? Govorite, pitajte.

— Ne, gospođo, ne želim više ništa da saznam.

— Znajte, međutim, jer je potrebno da to znate, gospodine de Manikane, znajte da će kraljeva srdžba imati strašne posledice. Kod prinčeva koji imaju narav kao što je kralj ima, ljubavni bes je uragan.

— Koji vi umete da utišate, gospođo.

— Ja! — uzviknu princeza proprativši ove reči jednim pokretom koji je izražavao podsmeh — Ja! A u kom svojstvu?

— Zato što vi ne volite nepravdu, gospođo.

— A po vama, to bi bila nepravda, sprečavati kralja u njegovim ljubavnim podvizima?

— Vi ćete se ipak založiti za de Giša.

— Eh! Sada postajete sasvim ludi, gospodine — reče princeza oholo.

— Naprotiv, gospođo, sasvim sam pri čistoj svesti, i ponavljam, vi ćete braniti g. de Giša pred kraljem.

— Ja?

— Da.

— A zašto to?

— Zato što je de Gišova stvar vaša stvar, gospođo — reče sasvim tiho ali vatreno, Manikan, čije oči sevnuše.

— Šta hoćete da kažete?

— Kažem, gospođo, da se čuvam da Vaše visočanstvo nije naslutilo da je g. de Giš, koji se borio umesto odsutnoga g. de Braželona, to učinio iz sasvim drugih razloga, i da mu je ime gospođice de La Valijer poslužilo samo kao izgovor.

— Izgovor?

— Da.

— Ali izgovor za šta? — ponovi, zamuckujući, princeza, koja je odjednom sve saznala iz Manikanovog pogleda.

— Sada, gospođo, — reče mladić — pretpostavljam da sam dovoljno kazao da bih nagovorio Vaše visočanstvo da ne tereti pred kraljem toga jadnoga de Giša na koga će se sručiti sve nezadovoljstvo koje potpiruju svi oni koji pripadaju taboru koji je vrlo neraspoložen prema vašem.

— Vi, naprotiv, hoćete da kažete, izgleda mi, da svi oni koji ne vole gospođicu de La Valijer, a možda i neki od onih koji je vole, da će svi oni biti ljuti na grofa?

— Ah, gospođo, zar idete tako daleko u svojoj upornosti da nećete da čujete reči jednog odanog prijatelja? Treba li da se izložim tome da vas naljutim, treba li da i protiv svoje volje kažem ime osobe koja je bila pravi uzrok te svađe.

— Osobe! — reče Gospođa pocrvenevši.

—Treba li — nastavi Manikan — da vam kažem koliko je jadni de Giš bio razdražen, gnevan, ogorčen zbog svih tih glasova koji su se pronosili o toj osobi. Treba li ako vi i dalje uporno odbijate da pogodite koja je to osoba, a mene i dalje zadržava poštovanje da otkrijem njeno ime, treba li da vas ja podsetim na Gospodinove scene sa milordom od Bakingama i na vešto ubačena nagoveštavanja povodom vojvodinog progonstva? Treba li da vas podsetim koliko je grof unosio nežnosti i pažnje da bi se svideo toj osobi, da bi mogao da gleda i da štigi onu za koju on jedino živi, zbog koje jedino diše? Pa lepo, ja ću to učiniti, i kada vas budem podsetio na sve to, možda ćete razumeti da je grof koga je de Vard izveo iz strpljenja dosađujući mu već odavno zajedljivim primedbama, planuo i hteo da se osveti kada je ovaj prvi put kazao nešto nepovoljno o toj osobi.

Princeza pokri lice rukama.

— Gospodine, gospodine! — uzviknu ona — Znate li šta vi govorite i kome govorite?

— Dobro, gospođo, — produži Manikan kao da nije čuo šta je princeza uzviknula — ništa vas više neće iznenaditi, ni činjenica da je grof uporno tražio povod za tu svađu, ni njegova izvanredna veština da je prenese na jedan teren koji nema sa vama nikakve veze. U ovome je naročito pokazao svoju neverovatnu veštinu i hladnokrvnost; i ako osoba zbog koje se grof de Giš tukao, i zbog koje je prolio svoju krv, duguje neku zahvalnost jadnom ranjeniku, to nije zbog krvi koju je prolio, zbog patnje koju je podneo, već zbog tog postupka da brani onu čast koja je za njega dragocenija nego njegova vlastita.

— Oh! — uzviknu Gospođa kao da je sama — Oh! I on je to zaista učinio zbog mene?

Manikan je mogao da odahne; junački je zaslužio da može malo da se odmori; on odahnu.

Gospođa sa svoje strane beše utonula u tužno sanjarenje. Njeno se uzbuđenje moglo primetiti po tome što su joj se grudi brzo nadimale, što su joj oči bile pune čežnje i što je često rukom pritiskivala srce.

Ali kod nje je želja za dopadanjem bila strast koja nije mirovala, plamen koji je tražio šta bi ga podstaklo i koji je to nalazio.

— Onda, — reče ona — grof je istovremeno učinio uslugu dvema osobama, jer g. de Braželon isto tako duguje g. de

Gišu veliku zahvalnost utoliko veću što će se uvek i svuda smatrati da je gospođicu de La Valijer branio ovaj plemeniti vitez.

Manikan shvati da je još malo sumnje ostalo u princezinom srcu i njega naljuti njena upornost.

— Zaista je lepu uslugu učinio gospođici de La Valijer! Lepu je uslugu učinio g. de Braželonu! Dvoboj je izazvao zbrku koja u priličnoj meri kalja čast ove mlade devojke i zbog koje će neizbežno doći do raskida sa grofom. Iz toga izlazi da je g. de Vardov pištolj imao tri pogotka umesto jednog: uništio je istovremeno čast jedne žene, sreću jednog čoveka a možda je i smrtno ranio jednog od najboljih plemića Francuske. Ah, gospođo! Vi rasuđujete tako hladno: vi uvek osuđujete a ne praštate nikad.

Poslednje Manikanove reči uništiše i poslednju sumnju koja se još nalazila ne u princezinom srcu već u njenoj glavi. To nije više bila princeza koja se još ustezala radi svoje savesti, ni žena koja je još sumnjala, to je bilo samo duboko ranjeno srce.

— Smrtno ranjen! — prošaputa ona jako uzbuđenim glasom — Oh, gospodine de Manikane, jeste li rekli smrtno ranjen?

Manikan samo duboko uzdahnu.

— Tako dakle, vi kažete da je grof teško ranjen? — produži princeza.

— Da, gospođo, jedna mu je šaka razmrskana i metak ga je pogodio u grudi.

— Bože moj, bože moj! — produži princeza kao da je bila u groznici — To je strašno, gospodine de Manikane! Jedna mu je šaka razmrskana, upropašćena, kažete da je pogođen metkom u grudi! Ah, bože! I to je učinio onaj podlac, onaj bednik, onaj ubica de Vard! Zaista, bog nije pravičan.

Manikan je izgledao jako uzbuđen. On zaista beše pokazao mnogo odlučnosti u poslednjem delu svoje odbrane.

Što se tiče gospođe, ona nije više odmeravala šta je pristojno a šta nije; kada bi u njoj progovorila snažna osećanja gneva ili ljubavi, ništa ih nije moglo zaustaviti.

Gospođa priđe bliže Manikanu koji se beše sručio na jednu stolicu, kao da je njegov bol bio dovoljno izvinjenje da se ogreši o pravila o ponašanju na dvoru.

— Gospodine, — reče ona uzimajući ga za ruku — budite iskreni.

Manikan podiže glavu.

— Da li je g. de Giš u smrtnoj opasnosti?

— U dvostrukoj, gospođo, — reče on — prvo, zbog krvoliptenja koje je nastupilo pošto mu je jedna arterija na ruci povređena; zatim usled rane na grudima koja je izgleda, bar kako se lekari plaše, povredila neki važan organ.

— I on može da umre?

— Da, da umre gospođo i to čak i nemajući ni tu utehu da zna da ste vi saznali za njegovu požrtvovanost.

— Vi ćete mu to reći.

— Ja?

— Da, zar vi niste njegov prijatelj?

— Ja, oh! Ne, gospođo, ja neću reći g. de Gišu — ako je jadnik još u stanju da to čuje — ja mu neću reći što sam video, to jest, neću mu reći koliko ste nemilosrdni prema njemu.

— Gospodine, vi nećete biti tako nečovečni!

— Oh! Boga mi, gospođo, reći ću mu istinu; jer ipak priroda je jaka kod čoveka u njegovim godinama. Lekari su vešti i ako bi slučajno jadni grof preboleo svoju ranu, ja ne bih hteo da bude izložen opasnosti da umre od rane nanesene njegovom srcu, kad već bude izbegao smrt usled rane nanesene njegovom telu.

Na to Manikan ustade i pokloni se sa dubokim poštovanjem kao da je hteo da pođe.

— Gospodine, — zadrža ga Gospođa skoro ga preklinjući — da li biste bar hteli da mi kažete u kakvom se stanju nalazi bolesnik; koji ga lekar leči?

— Vrlo mu je rđavo, gospođo; to je što se tiče njegovog stanja. Što se tiče njegovog lekara, to je lični lekar Njegovog veličanstva, g. Valo. Njemu još pomaže i kolega kod koga je g. de Giš bio prenesen.

— Kako, on se ne nalazi u dvorcu? — reče Gospođa.

— Nažalost, gospođo, jadnom mladiću je tako rđavo da nije mogao da bude doveden dovde.

— Dajte mi adresu, gospodine; — reče uzbuđeno princeza — poslaću nekoga da se raspita kako mu je.

— Ulica di Fer; jedna kuća od opeka sa belim kapcima. Ime lekara je napisano na vratima.

— Vraćate li se vi kod ranjenika, gospodine?

— Da, gospođo.

— Onda treba da mi učinite jednu uslugu.

— Slušam naređenja Vašeg visočanstva.

— Učinite ono što ste imali nameru da učinite; vratite se kod de Giša; udaljite sve one koji su oko njega, a zatim se, molim vas, udaljite i vi.

— Gospođo…

— Ne gubite vreme u izlišnim objašnjavanjima. Stvar ovako stoji: nemojte videti u njoj ništa drugo sem onoga što je, ne tražite u njoj ništa drugo sem onoga što vam ja kažem. Poslaću jednu od mojih pratilja, možda dve, jer je već kasno; ne bih htela da vas one vide, ili iskreno govoreći, ne bih htela da ih vi vidite: tu preteranu obazrivost vi treba da razumete, naročito vi, gospodine de Manikane, vi koji pogađate sve.

— Oh, gospođo, potpuno razumem! Ja mogu čak da učinim i nešto bolje, ići ću ispred vaših vesnica; to će istovremeno biti način da im sigurno pokažem put i da ih zaštitim ako bi im slučajno bila potrebna moja zaštita, što mi izgleda malo verovatno.

— I naročito, na taj će način sigurno ući bez ikakve teškoće, jelte?

— Svakako, gospođo; jer ulazeći prvi, otkloniću sve teškoće, ako bi se one slučajno pojavile.

— Pa lepo; idite, gospodine de Manikane, i čekajte dole kod stepenica.

— Idem, gospođo.

— Čekajte.

Manikan stade.

— Kada budete čuli da dve žene silaze, iziđite i pođite, ne okrećući se, putem kojim se ide kod jadnoga grofa.

— Ali ako, slučajno, siđu dve druge osobe i ako se tako prevarim?

— One će polako tri puta udariti rukom o ruku.

— Dobro, gospođo.

— Idite, idite.

Manikan se okrete, pozdravi još jednom, i iziđe radosna srca. On je znao da je Gospođino prisustvo najbolji melem koji se može staviti na ranjenikovu ranu.

Nije prošlo ni četvrt sata kada on ču da se neka vrata oprezno otvaraju i zatvaraju. Zatim ču lake korake kako klize niz stepenice; a posle toga da neko triput udari rukom o ruku, to jest ču ugovoreni znak.

On odmah iziđe i veran datoj reči uputi se, ne okrećući glavu, kroz ulice Fontenbloa, ka lekarevoj kući.

CLX

G. MALIKORN ARHIVAR KRALJEVINE FRANCUSKE

Dve žene, zavijene u široke ogrtače, sa obrazinom od crne kadife koja im je pokrivala gornji deo lica, išle su pažljivo za de Manikanom.

Na prvom spratu, iza zavesa od crvene damaske svile, videla se blaga svetlost lampe koja je stajala na jednoj polici za posuđe.

Na drugom kraju te iste sobe, u postelji sa stubovima lozasto uvijenim, koju su zatvarale zavese iste kao i one na prozorima koje su ublažavale svetlost lampe, ležao je u dubokoj nesvestici de Giš; glava mu je bila izdignuta na dva jastuka. Duga crna kovrdžava kosa, prosuta u neredu, krasila je suve i blede slepoočnice mladoga čoveka.

Osećalo se da je groznica carovala u ovoj sobi.

De Giš je sanjao. On je u nesvesti i u bunilu sanjao jedan od onih snova koje bog šalje na samrti onima koji polaze u večnost.

Dve ili tri mrlje još tople krvi behu uprljale pod.

Manikan se žurko pope uz stepenice; zaustavi se tek na pragu, gurnu polako vrata, provuče glavu u sobu i videći da je sve mirno, približi se na vrhovima prstiju do velike kožne naslonjače iz doba Anrija IV; videći da je bolničarka zaspala, kao što se moglo i očekivati, on je probudi i zamoli je da pređe u susednu odaju.

Zatim, stojeći kraj postelje, pitao se za jedan trenutak da li da probudi de Giša da bi mu saopštio dobru vest.

Ali kako je iza teške zavese na vratima već čuo šuštanje svilenih haljina i ubrzano disanje svojih saputnica i video da se ta zavesa nestrpljivo podiže, on prođe pored postelje za bolničarkom u susednu sobu.

U tom trenutku zavesa se sasvim podiže i one dve žene uđoše u sobu iz koje on beše izišao.

Ona koja beše ušla prva dade svojoj pratilji zapovednički znak koji je prikova za jednu klupicu koja se nalazila blizu vrata.

Zatim se odlučno približi postelji, razmače zavese koje su padale u širokim naborima i zabaci ih iza uzglavlja.

Tada ugleda grofovo bledo lice; vide njegovu desnu ruku uvijenu u blještavo beli zavoj, koja se isticala na jorganu sa cvetovima tamne boje, koji je pokrivao jedan deo ove postelje na kojoj se on mučio.

Ona zadrhta kad vide kap krvi koja se sve više širila na zavoju.

Bele grudi mladoga čoveka behu otkrivene kao da je trebalo da noćna svežina pomogne da lakše diše.

Jedna tračica je vezivala zavoj koji je obavijao ranu, a oko nje se širio plavičasti krug usled izlivene krvi.

Dubok uzdah ote se iz grudi mlade žene. Ona se nasloni na stub postelje i kroz proreze na svojoj obrazini pogleda ovaj bolan prizor.

Rapavo i piskavo disanje kao ropac prolazilo je kroz grofove stisnute zube.

Gospođa sa obrazinom uhvati ranjenikovu levu ruku.

Ta ruka je gorela kao usijana žeravica.

Ali u trenutku kada se na nju spusti Gospođina ledena ruka, dejstvo toga hladnog dodira bilo je takvo da de Giš otvori oči, njegov pogled malo ožive, tako da je izgledalo da se vraća u život.

Prvo što je opazio bilo je priviđenje koje je stajalo ispred stuba njegove postelje.

Videći to, njegove se oči raširiše, ali u njima ne zablista ona varnica po kojoj bi se videlo da mu se vraća svest.

Gospođa tada dade znak svojoj pratilji koja beše ostala na klupici kod vrata; bez sumnje da su je bili naučili šta treba da kaže jer ona jasnim glasom i nimalo ne zapinjući u govoru izgovori ove reči:

— Gospodine grofe, Njeno kraljevsko visočanstvo Gospođa, želela je da zna kako podnosite bolove od rane i da vam preko mene izrazi žalost koju oseća zbog toga što patite.

Čuvši reč Gospođa de Giš se trže; još ne beše primetio osobu koja je izgovorila te reči.

On se dakle, naravno, okrete na onu stranu odakle je dolazio taj glas. Ali kako je ledena ruka držala njegovu, on poče da gleda u tu nepomičnu utvaru

— Da li to vi govorite, gospođo, — upita on slabim glasom — ili sem vas ima još nekoga u ovoj sobi?

— Da — odgovori utvara skoro nerazumljivim glasom, sagnuvši glavu.

— Onda, hvala — reče ranjenik, naprežući se. — Recite Gospođi da više ne žalim što ću umreti, pošto se ona setila mene.

Kad ču reč umreti koju je izgovorio jedan samrtnik, gospođa sa obrazinom ne mogaše da zadrži suze koje potekoše ispod njene obrazine i pojaviše se na njenim obrazima na onom mestu gde ih obrazina nije više pokrivala.

Da je de Giš bio pri čistoj svesti, on bi video kako se kotrljaju kao sjajan biser i padaju na njegovu postelju.

Zaboravljajući da ima obrazinu, gospođa prinese ruku očima da bi ih obrisala, i osetivši pod rukom neprijatnu i hladnu kadifu, ona ljutito strže obrazinu i baci je na pod.

Kad ugleda ovo priviđenje koje mu se činilo da izlazi iz nekog oblaka, de Giš uzviknu i pruži ruke.

Ali reč zamre na njegovim usnama i poslednja snaga ga izdade.

Njegova desna ruka koju je pokrenula snažna volja koja je precenila njegovu snagu, njegova desna ruka ponovo pade na postelju a odmah zatim se na belom zavoju pojavi veća mrlja krvi.

Za to vreme otvarale su se i zatvarale oči mladoga čoveka kao da je počeo da se bori sa svemoćnim anđelom smrti.

A zatim, pošto je učinila nekoliko nesvesnih pokreta, njegova glava osta nepomična na uzglavlju.

Jedino što njegovo bledo lice još više potamne i dobi zemljanu boju.

Gospođa se uplaši; ali ovoga puta, suprotno od onoga što se obično događa, taj je strah privuče.

Ona se nagnu nad mladim čovekom gutajući pogledom ovo hladno i bledo lice koje je skoro dodirivala; zatim spusti jedan kratak poljubac na de Gišovu levu ruku: kao da je električna struja prošla kroz njegovo telo, on se po drugi put probudi, široko otvori oči u kojima se nije čitala nikakva misao a zatim ponovo izgubi svest.

— Hajdemo, — reče ona svojoj pratilji — hajdemo, ne možemo više ostati ovde; mogla bih učiniti neku ludost.

— Gospođo! Gospođo! Vaše Visočanstvo zaboravlja svoju obrazinu — reče oprezna pratilja.

— Podignite je — odgovori njena gospodarica silazeći brzo i nečujno niz stepenice, van sebe od uzbuđenja.

I kako su vrata sa ulice ostala odškrinuta, dve mlade žene, lake kao ptice, provukoše se kroz ta poluotvorena vrata i brzim koracima vratiše se u dvor.

Jedna od njih pope se do Gospođinih odaja i tu iščeze.

Druga uđe u odaje dvorskih gospođica, to jest u sobe između prizemlja i prvog sprata.

Kada stiže u svoju sobu, ona sede za jedan sto i ne odahnuvši poče da piše sledeće pisamce:

Večeras je Gospođa išla da poseti g. de Giša.

Sa te strane sve ide ne može biti bolje.

Sada vi gledajte da kod vas sve ide dobro, a pre svega spalite ovo pisamce.

Zatim ona savi pismo, dajući mu duguljast oblik, i izlazeći oprezno iz svoje sobe, ona prođe kroz hodnik koji je vodio u odaje gde su stanovali plemići koji su bili u Gospodinovoj službi.

Tu se ona zaustavi ispred jednih vrata i, pošto je dvaput kratko zakucala, ubaci pisamce ispod vrata i pobeže.

I tada, pošto se vrati u svoju sobu, ona ukloni svaki trag koji bi je mogao odati da je izlazila i da je pisala.

Pregledajući svuda unaokolo da bi se uverila da ništa za sobom nije ostavila, ona opazi Gospođinu obrazinu koju je po naređenju svoje gospodarice donela natrag, ali koju beše zaboravila da joj preda.

— O, o, — reče ona — ne zaboravimo da sutra uradimo ono što smo danas zaboravili da učinimo.

Ona uze u ruku obrazinu od kadife i, osetivši da joj je palac vlažan, pogleda.

Bio je ne samo vlažan nego i crven.

Obrazina je bila pala na mrlju krvi koja beše, kao što smo već kazali, uprljala pod, i sa crne spoljašnje strane koja beše pala na tu mrlju, krv je prošla na unutrašnju stranu od beloga batista.

— O, o, — reče Montale — jer su je naši čitaoci sigurno poznali po svim njenim veštim i lukavim postupcima koje smo opisali — o, o, neću joj vratiti tu obrazinu, sada je isuviše dragocena.

I ustajući ona žurno priđe jednom kovčežiću od javorovog drveta u kome je bilo više predmeta za ulepšavanje i raznih mirisa.

— Ne, ni ovde te neću ostaviti, — reče ona — ovako dobro se ne ostavlja tek onako gde bilo.

Zatim, posle nekoliko trenutaka ćutanja i sa osmehom koji je bio samo njoj svojstven, Montale produži:

— Lepa obrazino, obojena krvlju onoga hrabrog viteza, ležaćeš u slagalištu retkih stvari zajedno sa pismima Lujze de La Valijer, sa Raulovim, zajedno sa celom onom ljubavnom zbirkom koja će jednoga dana predstavljati francusku istoriju i istoriju kraljevstva. Ići ćeš kod g. Malikorna, — nastavi nestašnica smejući se i svlačeći se — kod onog čestitog g. Malikorna — reče ona gaseći sveću — koji misli da je samo nadzornik nad gospodinovim odajama, a od koga ja stvaram arhivara i letopisca vladalačke loze Burbona i najboljih plemićkih porodica Francuske. Pa sad neka mi se opet žali onaj namćor Malikorn!

I ona navuče zavese na svojoj postelji i zaspa.

CLXI

PUTOVANJE

Sledeći dan je bio određen za odlazak, i kralj, tačno u jedanaest sati, siđe sa kraljicama i Gospođom niz glavne stepenice, ispred kojih su čekale njegove kočije u koje je bilo upregnuto šest konja koji su nestrpljivo kopali pri dnu stepenica.

Ceo je dvor čekao u putničkom odelu; bio je to sjajan prizor, to mnoštvo osedlanih konja, upregnutih kočija, ljudi i žena okruženih svojim službenicima, svojim slugama, svojim paževima.

Kralj se pope u svoje kočije sa dvema kraljicama.

Gospođa uđe sa Gospodinom u svoje.

Dvorske gospođice ugledaše se na to i, zauzeše svoja mesta, dve po dve, u kočijama koje su za njih bile određene.

Kraljeve kočije pođoše na čelu povorke, za njima Gospođine, a zatim prema dvorskim pravilima, ostale.

Vreme je bilo toplo; lak povetarac, koji je ujutru izgledao dovoljno jak da bi mogao da osveži vazduh, uskoro se zažari od sunca koje se krilo iza oblaka, prodirući kroz onu toplu paru koja se dizala iz zemlje, pretvarao se u usijan vetar koji je podizao sitnu prašinu i udarao u lica putnika koji su samo želeli da što pre stignu.

Gospođa prva poče da se žali na vrućinu.

I Gospodin poče da se žali i, zavalivši se u kočije kao čovek koga hvata nesvestica, poče da udiše soli i da se posipa mirišljavom vodicom, uzdišući duboko.

Tada mu Gospođa najljubaznije reče:

— Zaista, gospodine, očekivala sam da ćete biti toliko pažljivi i da ćete po ovoj vrućini ostaviti kočije meni samoj, a da ćete vi, putovati na konju.

— Na konju! — uzviknu princ užasnut, pokazujući time koliko je bio daleko od toga da prihvati taj čudan predlog — Na konju! Ali kako vam tako što pada na pamet, gospođo? Koža bi mi otpadala parče po parče na ovom usijanom vetru.

Gospođa poče da se smeje.

— Uzmite moj suncobran — reče ona.

— Morao bih da se mučim da ga držim; — odgovori Gospodin sasvim hladnokrvno — uostalom, nemam konja.

— Kako? Nemate konja? — odvrati princeza koja nije uspela da ostane sama u kolima, ali je uspela da pecne Gospodina — Nemate konja? Varate se, Gospodine, ja vidim tamo vašeg omiljenog dorata.

— Moga dorata? — uzviknu princ pokušavajući da se nagne na prozor kočija, ali se oseti tako nelagodno da se brzo ponovo zavali i osta nepomičan.

— Da, — reče Gospođa — vašega konja koga g. de Malikorn vodi za uzdu.

— Jadno živinče! — odvrati princ — Kako će mu biti vrućina!

I kad to reče on zatvori oči kao samrtnik koji izdiše.

Gospođa se isto tako ispruži lenjo u drugom uglu i zatvori oči i ona, ne da bi spavala već da bi nesmetano mogla da razmišlja.

Međutim, kralj koji je sedeo na prednjem sedištu u kolima — pošto zadnje beše ustupio dvema kraljicama — bio je vrlo nezadovoljan; osećao je onaj nemir i nespokojstvo zaljubljenih koji nikada ne mogu da utole svoju veliku žeđ i žele da stalno imaju pred očima predmet svoje ljubavi, a zatim kada se udalje samo su upola zadovoljni i ne primećuju da je njihova žeđ postala još žešća.

Kralj, čije su kočije, kao što smo već pomenuli, bile na čelu povorke nije mogao da vidi sa svoga mesta kočije dvorskih dama i počasnih gospođica koje su išle poslednje.

Uostalom, morao je da odgovara na neprestana zapitkivanja mlade kraljice koja ga je, sva srećna što ima kraj sebe svoga dragog muža, kako je ona govorila zaboravljajući na pravila o ponašanju na dvoru, opsedada svom svojom ljubavlju, sputavala ga svojim brižnim staranjem, strahujući da joj ga neko ne otme ili da on ne zaželi da je napusti.

Ana Austrijska koja u tom trenutku ni na šta drugo nije obraćala pažnju osim na tup bol koji je s vremena na vreme osećala u dojci, Ana Austrijska se pretvarala da je vesela i, mada je naslućivala koliko je kralj nervozan, ona je obešenjački produžavala njegove muke započinjući iznenada ponovo razgovor, u trenutku kada je kralj udubljen u svoje misli počinjao da sanjari o svojoj tajnoj ljubavi.

Kraljičine sitne pažnje, zadirkivanje Ane Austrijske, sve se to učini nepodnošljivim kralju koji nije umeo da savlađuje svoja osećanja.

On najpre poče da se žali na vrućinu; to je bio samo uvod u žaljenje i na druge stvari.

Ali on je to učinio dosta vešto, tako da Marija Tereza ne bi pogodila u kome cilju on to čini.

Shvatajući dakle doslovno ono što kralj govori, ona poče da ga hladi svojom lepezom od nojevog perja.

Ali kad mu više nije bilo vrućina, kralj poče da se žali na grčeve i na bolove u nogama i, kako su se baš u tom trenutku kočije zaustavile da bi bila uzeta odmorna zaprega, kraljica ga upita:

— Hoćete li da siđemo zajedno? I ja osećam bolove u nogama. Poći ćemo malo pešice, kočije će nas stići, i onda ćemo ponovo sesti u njih.

Kralj se namršti; bilo je to teško iskušenje koje je nevernik morao da podnese i koje mu je nametnula ljubomorna žena, ali koja je umela tako dobro da se savlađuje da mu nije davala povoda da se naljuti.

Kralj nije mogao da odbije njen predlog; on ga dakle prihvati, siđe, pruži ruku kraljici koja ga uze ispod ruke i prošeta malo sa njom dok su kočijaši menjali konje.

Dok je šetao, on baci pogled pun zavisti na dvorane koji su imali tu sreću da putuju na konjima.

Kraljica ubrzo opazi da se šetnja pešice kralju ne sviđa, isto tako kao ni vožnja kolima. Ona odmah zatraži da se vrati u kola.

Kralj je dovede do papuče kola ali se on ne pope s njom. On se vrati tri koraka tražeći u povorci one kočije koje su ga tako živo interesovale.

Na prozoru šestih kočija pojavi se bledo lice La Valijerove.

Kako kralj, stojeći nepomičan i utonuvši u svoje sanjarije, nije primećivao da je sve spremno i da se samo na njega čeka, on na tri koraka od sebe ču jedan glas koji mu se obraćao rečima punim poštovanja.

To je bio g. Malikorn u jahačkom odelu koji je držao ispod svoje leve mišice uzde dva konja.

— Je li Vaše veličanstvo tražilo konja? — upita on.

— Konja? Da nemate slučajno jednog od mojih konja?— upita kralj, pokušavajući da pozna plemića čije mu lice još nije bilo dobro poznato.

— Sire, — odgovori Malikorn — u svakom slučaju imam jednog konja koji stoji na raspoloženju Vašem veličanstvu.

I Malikorn pokaza rukom na Gospodinovog dorata koga gospođa beše primetila.

Konj je bio divan i kraljevski opremljen.

— Ali ovo nije jedan od mojih konja, gospodine? — reče kralj.

— Sire, to je konj iz štala Njegovog kraljevskog visočanstva. Ali Njegovo kraljevsko visočanstvo ne jaše kada je ovako toplo.

Kralj ne odgovori ništa samo se brzo približi konju koji je kopao nogom.

Malikorn priđe da mu pridrži uzengiju; njegovo veličanstvo beše već uskočio u sedlo.

Opet dobro raspoložen usled ove srećne slučajnosti, kralj sav nasmejan potrča do kočija kraljica, koje su ga čekale, i reče uprkos zaprepašćenog izraza lica Marije Tereze:

— Eto, boga mi, našao sam ovog konja i hoću to da iskoristim. Gušio sam se u tim kočijama. Do viđenja, gospođe.

A zatim se graciozno nagnu na obli vrat svoga konja, i iščeze u tren oka.

Ana Austrijska se nagnu da bi ga pratila pogledom; nije otišao daleko, jer kada je stigao do šestih kočija, on natera svoga konja da uspori korak, i skide šešir.

Kralj pozdravi La Valijerovu koja lako kliknu od iznenađenja i u isti mah pocrvene od zadovoljstva.

Montale, koja je sedela u drugom uglu kočija, odgovori na kraljev pozdrav dubokim poklonom. Zatim, kako je bila mudra, ona poče da se pretvara da je predeo jako zanima i povuče se u levi ugao.

Kraljev razgovor sa La Valijerovom otpoče kao i svi razgovori zaljubljenih, najpre rečitim pogledima, a zatim beznačajnim rečima. Kralj objasni kako mu je u kočijama bilo vrućina do te mere da mu se ovaj konj učinio kao prava blagodet.

— A dobrotvor je — dodade on — jedan vrlo pametan čovek, jer je pogodio moju želju. Sada samo želim da saznam ko je taj plemić koji je tako uslužno pomogao svom kralju i koji ga je spasao od strašne dosade koja ga beše obuzela.

Montale, koju prve reči ovoga razgovora behu probudile, beše se približila i udesila tako da se na kraju rečenice kraljev i njen pogled sretnu.

I kako je izgledalo da kralj pogledom pita koliko nju toliko i La Valijerovu, mogla je da pomisli da kralj nju pita, i da prema tome može da odgovori.

Ona dakle odgovori:

— Sire, Vaše veličanstvo jaše na jednom od Gospodinovih konja, a vodio ga je jedan od plemića koji pripada domu njegovog kraljevskog visočanstva.

— Molim vas, gospođice, a kako se zove taj plemić.

— G. de Malikorn, Sire.

Ovo ime stvori isti onaj utisak koji je obično stvaralo.

— Malikorn? — ponovi kralj smešeći se.

— Da, Sire — odvrati Or. — Pogledajte, to je onaj jahač levo od mene.

I ona zaista pokaza na našeg Malikorna koji je sa blaženim izrazom na licu jahao uz kočije, znajući da se u tom trenutku govori o njemu, ali se nije ni makao na svome sedlu kao da ništa nije ni čuo ni video.

— Da, to je taj jahač; — reče kralj — sećam se njegovog lika a zapamtiću i njegovo ime.

I kralj nežno pogleda La Valijerovu.

Or beše svršila svoj posao; pomenula je Malikornovo ime; seme je palo na dobru zemlju, trebalo ga je sada samo pustiti da klija i da ovaj događaj urodi plodom.

Zatim se ponovo povuče u svoj ugao, ljubazno se smešeći na g. Malikorna; sada je to mogla da čini koliko god je želela pošto je g. Malikorn imao tu sreću da se dopadne kralju. I kao što se da lako razumeti, Montale to nije propustila. I Malikorn koji je imao oštro oko i dobar sluh sada ču ove reči:

— Sve ide dobro.

On vide i onu nemu igru kojom su te reči bile propraćene a koja je ličila na poljubac.

— Nažalost, gospođice, — reče najzad kralj — sada će prestati ona sloboda koja je vladala ovde u prirodi; sada ćete u Gospođinoj službi imati više dužnosti i mi se nećemo viđati.

— Vaše veličanstvo isuviše voli Gospođu i zato će dolaziti često kod nje; i kada Vaše veličanstvo bude prolazilo kroz sobu…

— Ah! — reče kralj nežnim glasom, koji je postajao sve tiši — Videti nekoga samo u prolazu nije isto što i sastajati se sa njim, a međutim izgleda da je vama to dovoljno.

Lujza ne odgovori ništa; uzdah joj je nadimao grudi, ali ga ona uguši.

— Vi imate veliku moć samosavlađivanja — reče kralj.

La Valijerova se setno nasmeši.

— Upotrebite tu moć da biste voleli, — nastavi on — a ja ću blagodariti bogu što vam ju je dao.

La Valijerova ne odgovori ništa, samo pogleda kralja sa puno ljubavi.

I tada, kao da ga je taj žarki pogled sagorevao, Luj pređe rukom peko čela i stegnuvši lako svoga konja kolenima, natera ga da pođe nekoliko koraka napred.

Ona, zavaljena u kolima, poluzatvorenih očiju, nije mogla da odvoji pogled od ovog lepog jahača čije se perje na šeširu talasalo na vetru; njoj su se dopali skladni pokreti njegovih ruku koje su držale uzde, njegove tanke i snažne noge koje su stezale sapi konja; zaobljene crte njegovog profila koji je isticala njegova lepa gurgurava kosa ispod koje bi se pokatkad, kada bi je vetar podigao, ukazivalo ružičasto divno uho.

Jednom reči, jadna mlada devojka je volela i bila je opijena svojom ljubavlju. Posle nekoliko trenutaka kralj se vrati k njoj.

— Oh! — reče on — Zar ne vidite da mi vaše ćutanje kida srce! Oh, gospođice, kako mora da ste nemilosrdni kad odlučite da prekinete sa nekim; a zatim, verujem da ste nestalni… Najzad, najzad strahujem od te duboke ljubavi koju osećam prema vama.

— Oh, Sire, varate se; — reče La Valijerova — kada budem volela, to će biti za ceo život.

— Kada budete voleli! — uzviknu kralj, zaprepašćen; — Šta! Vi dakle ne volite?

Ona pokri lice rukama.

— Vidite li, vidite li — reče kralj — da vas s pravom optužujem; vidite li da ste nestalni, ćudljivi, da možda želite samo da se dopadnete; vidite li! Oh, bože, bože!

— Oh, ne; — reče ona — budite spokojni, Sire; ne, ne, ne!

— Obećajte mi onda da ćete uvek biti isti prema

meni.

— Oh! Sire, uvek.

— Da nikada nećete pokazivati prema meni onu hladnoću koja bi mi slomila srce, da nećete iznenada menjati ponašanje prema meni, jer bi me to ubilo.

— Neću, oh! Neću.

— Pa lepo, vidite, ja volim obećanja, ja volim da stavim pod zakletvu, to jest pod božju zaštitu sve ono što se odnosi na moje srce i na moju ljubav. Obećajte mi, ili bolje, zakunite mi se, zakunite mi se da ako u ovom životu koji ćemo otpočeti, životu ispunjenom žrtvama, tajanstvenošću, bolom, životu punom nedaća, nesporazuma, zakunite mi se sa ako smo se prevarili, ako smo rđavo razumeli jedno drugo, ako smo učinili jedno drugom nažao, a to je zločin u ljubavi, zakunite mi se, Lujza!…

Ona zadrhta do dna duše; sad je prvi put čula da njen kraljevski dragan izgovara njeno ime.

A Luj, skinuvši rukavicu, pruži joj ruku kroz prozor kočija.

— Zakunite mi se — nastavi on — da posle svake naše prepirke nikad nećemo, pošto se rastanemo, pustiti da protekne noć a da se ne pomirimo, da ne dođemo jedno kod drugog ili bar pošaljemo poruku koja će nam doneti utehu i mir.

La Valijerova uze u svoje hladne ruke vrelu ruku svoga dragana, steže je blago, i držaše je u svojim sve dok je jedan nagao pokret konja, koji se beše uplašio od okretanja i blizine točka, ne otrže od te sreće.

Ona se beše zaklela.

— Vratite se, Sire, — reče ona — vratite se kraljicama; osećam da odande dolazi bura, bura koja preti mome srcu.

Luj posluša, pozdravi gospođicu de Montale i potera konja u galop da bi stigao kočije kraljica. U prolazu vide Gospodina kako spava. Gospođa nije spavala. Kada on prođe, ona mu reče:

— Kakav divan konj, Sire!… Je li to Gospodinov dorat?

A mlada kraljica samo reče:

— Osećate li se bolje, dragi moj Sire?

CLXII

ŽENSKO TROJSTVO

Kada se kralj vrati u Pariz, on ode da se savetuje sa svojim ministrima i provede jedan deo dana u radu. Kraljica ostade u svojim odajama sa kraljicom majkom i, čim se oprosti od kralja, ona briznu u plač.

— Ah, majko! — reče ona — Kralj me više ne voli. Šta će biti sa mnom, bože moj?

— Muž uvek voli ženu kao što ste vi — odgovori Ana Austrijska.

— Može doći trenutak, majko, kada će umesto mene voleti neku drugu ženu.

— Šta vi nazivate voleti?

— Oh, kada uvek mislite na nekog, kada uvek tražite društvo te osobe.

— Jeste li primetili — reče Ana Austrijska — da kralj to čini?

— Nisam, gospođo — reče mlada kraljica neodlučno.

— Eto vidite, Marija.

— A međutim, majko, priznaćete da me kralj zanemaruje!

— Kralj, kćeri, pripada celoj svojoj kraljevini.

— I eto zašto on ne pripada više meni; i eto zašto ću ja biti, kao što su bile tolike kraljice, napuštena, zaboravljena, dok će ljubav, slava, počasti, pripasti drugim ženama. Oh, majko, kralj je tako lep! Koliko će mu njih reći da ga vole, koliko će ga njih voleti!

— Retko se dešava da žene u kralju vole čoveka. Ali ako to mora da se dogodi, u što ja sumnjam, poželite pre Marija da te žene stvarno vole vašeg muža. Pre svega, odana ljubav milosnice je jedan od bitnih uzroka da ljubav milosnika brzo iščezne; a zatim, stoga što ga toliko voli, milosnica gubi svaku vlast nad svojim draganom čiju ni moć ni bogatstvo ona ne želi, već samo šegovu ljubav. Poželite dakle da kralj nikoga ne zavoli a da ga njegova dragana mnogo voli!

— Oh, majko! Kako je velika moć jedne duboke ljubavi.

— A vi kažete da ste napušteni.

— Tako je, tako je, ja govorim besmislice. Međutim postoji jedno mučenje, majko, koje ja nikada ne bih mogla da izdržim.

— Koje?

— Kada bi kralj učinio srećan izbor, kada bi pored našega doma stvorio sebi drugi dom, kada bi osnovao sebi porodicu sa nekom drugom ženom. Oh, kada bih ikada videla da kralj ima dece… umrla bih od toga!

— Marija, Marija, — odvrati kraljica majka sa osmehom i uze ruku mlade kraljice — sećajte se ovih reči koje ću vam reći, i neka vam one zauvek služe kao uteha: kralj ne može da ima bez vas prestolonaslednika, a vi možete da ga imate bez njega.

Posle ovih reči koje proprati rečitim, glasnim smehom, kraljica majka ostavi svoju snahu i pođe ususret Gospođi čiji dolazak u veliku sobu, gde su bile smeštene umetničke zbirke, objavi jedan paž.

Gospođa je imala taman toliko vremena da se presvuče. Na licu joj se čitalo uzbuđenje koje je odavalo da je smislila neki plan čijim je izvođenjem bila sva obuzeta i čiji ju je ishod zabrinjavao.

— Došla sam da vidim — reče ona — da li se Vaša veličanstva osećaju umorna posle našega malog puta?

— Nimalo — reče kraljica majka.

— Pomalo, odvrati Marija-Tereza.

— Ja se naročito nisam osećala dobro zato što sam se jedila.

— A zašto ste ste jedili? — upita Ana Austrijska.

— Zato što se kralj zamarao, trčeći onako na konju.

— Neka! To kralju čini dobro.

— I ja sam mu to savetovala — reče Marija-Tereza prebledevši.

Gospođa na to ne odgovori ništa, samo što jedan samo njoj svojstven osmeh pređe preko njenih usana, dok joj je ostali deo lica ostao miran; a zatim, promenivši odmah predmet razgovora, ona reče:

— Zatekli smo Pariz isti onakav kakav smo ostavili; stalim ljubavni zapleti, stalne spletke, stalne želje za dopadanjem.

— Zapleti!… Kakvi zapleti? — upita kraljica majka.

— Mnogo se govori o g. Fukeu i o gospođi Plesi-Belijer.

— Koja se tako upisuje kao desetohiljadita na spisku? — odvrati kraljica majka. — A te spletke, molim?

— Izgleda da postoji i neki spor sa Holandijom.

— Kako to?

— Gospodin mi je pričao onu priču o medaljama.

— Ah! — uzviknu mlada kraljica — One medalje koje su iskovane u Holandiji… na kojima se vidi kako preko kraljevog sunca prelazi oblak. Grešite što to nazivate spletkom, to je uvreda.

— Tako dostojna preziranja da će je kralj prezreti — odgovori kraljica majka. — A šta ste ono govorili o želji za dopadanjem? Jeste li mislili na gospođu d'Olon?

— Ne, nikako, tražiću nekoga ko je bliži nama.

— Casa de usted⁹⁶ — prošaputa kraljica majka na uho svojoj snasi, na krećući usnama.

Gospođa ne ču ništa i produži.

— Znate li za strašnu novost?

— Oh, da, o rani koju je g. de Giš zadobio.

— I vi to pripisujete, kao i sav ostali svet, nesrećnom slučaju za vreme lova?

— Pa da — rekoše obe kraljice, ovoga puta zainteresovane.

Gospođa se približi.

— Dvoboj — reče ona sasvim tiho.

— A! — reče strogo Ana Austrijska u čijim je ušima neprijatno zvučala ta reč dvoboj, koji je bio zabranjen u Francuskoj otkako je ona vladala.

— Dvoboj koji je za žaljenje, koji umalo da nije stao Gospodina dvojice njegovih najboljih prijatelja; kralja, dvojice dobrih slugu.

— Zašto je došlo do tog dvoboja? — upita mlada kraljica, podstaknuta nekim tajnim nagonom.

— Zbog želje za dopadanjem — odgovori pobedonosno Gospođa. — Ova su gospoda raspravljala o vrlini jedne gospo đe: jedan je nalazio da Palada⁹⁷ u poređenju s njom nije ništa: drugi je tvrdio da ta gospođa podražava Veneri⁹⁸ koja izaziva Marsa, i boga mi, ova su se gospoda borila kao Hektor i Ahil.

— Venera koja izaziva Marsa! — reče tiho mlada kraljica, nemajući hrabrosti da se udubi u značenje te alegorije.

— Koja je to gospođa? — upita otvoreno Ana Austrijska — Čini mi se da ste rekli jedna počasna dama?

— Jesam li to kazala? — reče Gospođa.

— Da. Čini mi se da ste pomenuli i njeno ime.

— Znate li da je žena te vrste kobna u jednoj kraljevskoj porodici?

— Je li to gospođica de La Valijer? — reče kraljica majka.

— Da, da, to je ta mala rugoba.

— Mislila sam da je verena za nekoga plemića koji nije ni g. de Giš, ni g. de Vard?

— To je moguće, gospođo.

Mlada kraljica uze jedan ručni rad koji je vezla i razvi ga, pretvarajući se da je spokojna, ali je drhtanje njenih prstiju pokazivalo suprotno.

— Šta ste to govorili o Veneri i o Marsu? — nastavi kraljica majka: postoji li i neki Mars?

— Ona se hvali da postoji.

— Rekli ste da se ona hvali?

— To je i bio povod za dvoboj.

— I g. de Giš je branio Marsovu stvar?

— Da, svakako, kao dobar sluga.

— Kao dobar sluga!? — uzviknu mlada kraljica zaboravljajući na svaku uzdržljivost i puštajući na volju svojoj ljubomori — Čiji sluga?

— Mars se — odvrati Gospođa — mogao uzeti u odbranu samo na štetu te Venere i g. de Giš je tvrdio da je Mars potpuno nevin, i svakako da je tvrdio da se Venera samo time hvališe.

— A g. de Vard — reče mirno Ana Austrijska — je pronosio vest da je Venera u pravu?

— Ah, de Vard, — pomisli Gospođa — skupo ćete platiti ranu koju ste naneli najplemenitijem čoveku.

I ona poče da optužuje de Varda sa najvećom žestinom, plaćajući tako dug ranjenika i svoj sopstveni; bila je potpuno ubeđena da na taj način upropašćuje budućnost svoga neprijatelja. Ona je tako mnogo napričala da bi Manikan, da je slučajno bio prisutan, zažalio što je tako dobro išao na ruku svome prijatelju, pošto je odatle poticala propast toga nesrećnog neprijatelja.

— U svemu ovome — reče Ana Austrijska — ja vidim samo jednu napast, a to je ta La Valijerova.

Mlada kraljica, potpuno hladna, ponovo uze svoj ručni rad.

Gospođa je slušala.

— Zar to nije i vaše mišljenje? — reče joj Ana Austrijska — Zar niste rekli da je zbog nje došlo do te svađe i do tog dvoboja?

Gospođa učini jedan pokret kojim nije ni potvrđivala, ni odricala.

— Onda ne razumem dobro ono što ste mi kazali, odnosno opasnosti koja prete od te želje za dopadanjem — produži Ana Austrijska.

— Istina je — požuri da doda Gospođa — da ona mlada osoba nije želela da se dopadne, Mars ne bi na nju obratio pažnju.

Ova reč Mars obli kratkotrajnim rumenilom obraze mlade kraljice, ali ona produži da veze.

— Ja neću da ljudi na mome dvoru uzimaju oružje jedni protiv drugih — reče Ana Austrijska hladnokrvno. — Takvi su običaji možda bili potrebni kada se razjedinjeno plemstvo slagalo jedino onda kada je bilo u pitanju udvaranje ženama. Tada kad su samo žene vladale, one su imale to preimućstvo da podstiču hrabrost plemića, stavljajući je često na probu. Ali danas, hvala bogu, postoji u Francuskoj samo jedan gospodar. Tome gospodaru imaju da služe udružene sve snage i misli. Ja neću dozvoliti da moj sin bude lišen i jednog od svojih slugu.

Ona se okrete mladoj kraljici.

— Šta da uradimo toj La Valijerovoj? — reče ona.

— La Valijerovoj? — reče kraljica praveći se da je iznenađena — Nije mi poznato to ime.

I ovaj odgovor ona proprati ledenim osmehom koji dolikuje samo kraljevskim usnama.

I Gospođa je bila velika princeza, velika po svome duhu, po svome rođenju, po svojoj oholosti; ipak se oseti ponižena zbog ovog dostojanstvenog odgovora; morala je da pričeka nekoliko trenutaka da bi se pribrala.

— Ona je jedna od mojih počasnih gospođica — odvrati ona poklonivši se.

— Onda, — odvrati Marija Tereza istim tonom — to je vaša stvar, sestro… a ne naša.

— Oprostite, — produži Ana Austrijska — to je moja stvar, moja. I ja vrlo dobro razumem, — produži ona upućujući Gospođi jedan pogled koji je pokazivao da je sve dobro shvatila — ja razumem zašto mi je Gospođa sve ovo kazala.

— Sve što potiče od vas, gospođo, — reče engleska princeza — izlazi iz usta Mudrosti.

— Da vratimo tu devojku u njeno rodno mesto — reče Marija Tereza blago — i odredimo joj izdržavanje.

— Na teret moje kase! — uzviknu živo Gospođa.

— Ne, ne, gospođo, — prekide je Ana Austrijska — ne sme da izbije nikakva bruka, molim vas. Kralj ne voli da se govori rđavo o dvorskim damama. Neka se sve ovo svrši, molim vas, u porodičnom krugu. Gospođo, bićete ljubazni da naredite da se ta devojka pozove da dođe ovde, a vi kćeri, bićete dobri da za jedan trenutak odete u svoje odaje.

Molbe kraljice majke bile su zapovesti. Marija-Tereza se diže i pođe u svoje odaje, a Gospođa da naredi jednom pažu da pozove La Valijerovu.

CLXIII

PRVA SVAĐA

La Valijerova uđe kod kraljice majke ne sluteći uopšte kakva se opasna zavera kuje protiv nje.

Mislila je da se radilo o njenoj službi, a u takvoj prilici kraljica majka nije nikada bila rđava prema njoj. Uostalom, kako ona nije bila neposredno u službi Ane Austrijske, mogla je imati sa njom samo poluzvanične odnose, a kraljičin visoki položaj i njena lična uslužnost nalagali su joj da prema njoj uvek bude neobično pažljiva.

Ona dakle pristupi kraljici majci sa svojim blagim i pitomim osmehom koji je bio ono što je kod nje bilo najlepše.

Kako se ne beše dovoljno približila, Ana Austrijska joj dade znak da priđe do njene stolice.

Tada Gospođa uđe i sasvim mirno sede pored svoje svekrve i nastavi da radi ručni rad koji Marija-Tereza beše počela.

La Valijerova, koja je očekivala da će odmah primiti neko naređenje, primeti ove pripreme i pogleda začuđeno, ako ne i brižno, lica dveju princeza.

Ana je razmišljala.

— Gospođice, — reče iznenada kraljica majka ne pomišljajući na to da malo ublaži svoj španjolski naglasak — što je ona uvek činila, osim kada je bila ljuta — hodite bliže ovamo da malo porazgovaramo o vama, pošto ceo svet o vama govori.

— O meni? — uzviknu La Valijerova bledeći.

— Pretvarate se da nemate pojma o tome, lepotice; znate li što o dvoboju između g. de Giša i de Varda?

— Bože moj gospođo! — reče La Valijerova sklopivši ruke — Juče sam nešto o tome načula.

— A niste predosetili da će se to dogoditi?

— A zašto bih predosetila, gospođo?

— Zato što se dva čoveka nikada ne tuku bez razloga, i što ste morali znati koji su bili razlozi zbog kojih su se ova dva protivnika mrzela.

— Ja o tome nisam pojma imala, gospođo.

— Braniti se odričući sve, prilično je izveštao sistem odbrane; vi gospođice, koja hoćete da budete fina i duhovita, trebalo bi da izbegavate sve što je izvešteno. Ali to nije sve.

— Gospode bože, gospođo, Vaše me veličanstvo plaši tim svojim ledenim izrazom lica. Da nisam imala tu nesreću da zaslužim vašu nemilost?

Gospođa poče da se smeje. La Valijerova je pogleda zaprepašćeno.

Ana nastavi:

— Moju nemilost! Da zaslužite moju nemilost! Šta vam pada na um, gospođice de La Valijer! Trebalo bi da mislim na ljude da bi oni pali u nemilost kod mene. Ja mislim na vas samo zato što se o vama malo isuviše govori, a ja nikad ne volim kad se govori o počasnim gospođicama na mome dvoru.

— Vaše veličanstvo mi čini čast što mi to kaže, — odvrati La Valijerova, uplašena — ali ja ne razumem zbog čega bi se ljudi mogli baviti mojom ličnošću.

— Ja ću vam dakle to kazati. Izgleda da je g. de Giš morao da vas brani.

— Mene?

— Vas lično. On je vitez, a lepe pustolovke vole da vitezovi ukrštaju zbog njih koplja. Ja mrzim megdane i zato naročito mrzim pustolovine i… neka vam to posluži kao pouka.

La Valijerova kleče pred kraljičine noge: ona joj okrete leđa. Zatim pruži ruke prema Gospođi: ova joj se nasmeja u lice.

Osećanje ponosa nagna je da ustane.

— Gospođe, — reče ona — pitala sam kakav sam zločin učinila: Vaše veličanstvo treba da mi to kaže, a primećujem da me je Vaše veličanstvo osudilo pre nego što mi je dozvolilo da se opravdam.

— Oh! — uzviknu Ana Austrijska — Čujete li samo ove lepe fraze, gospođo, čujete li kako govori o svojim uzvišenim osećanjima; ova devojka kao da je kraljeva kći, kao da teži da bude junakinja romana „Veliki Sirus”⁹⁹… Ona je neiscrpna u svojoj nežnosti i u viteškim izrazima. Dobro se vidi, lepotice moja, da se družimo sa krunisanim glavama.

La Valijerova oseti kao da joj neko para srce; ona ne samo da preblede, već posta bela kao ljiljan i oseti da je snaga napušta.

— Htela sam da vam kažem, — prekide je prezrivo kraljica — ako produžite da gajite takva osećanja, time ćete poniziti nas žene do te mere da ćemo se stideti kad se nađemo pored vas. Imajte jednostavnije želje, gospođice. U vezi s tim, šta su mi ono kazali? Mislim, gospođice, da ste vi vereni?

La Valijerova savlada bol koji joj je razdirao grudi.

— Odgovarajte kad vas pitam.

— Da, gospođo.

— Za jednog plemića.

— Da, gospođo.

— Koji se zove?

— G. vikont de Braželon.

— Znate li vi, gospođice, da je to velika sreća za vas koji niste bogati, koji nemate naročito visok položaj u društvu… koji niste naročito lepi; trebalo bi da hvalite boga koji vam stvara takvu budućnost.

La Valijerova ne odgovori ništa.

— Gde je taj vikont de Braželon? — produži kraljica.

— U Engleskoj, — reče Gospođa — gde će glas o gospođičinim uspesima sigurno stići do njega.

— Oh, bože! — prošaputa La Valijerova prestravljena.

— Pa lepo, gospođice, pozvaćemo natrag tog mladića i poslaćemo vas negde sa njim. Ako imate drugo mišljenje — devojke imaju čudne težnje — oslonite se na mene, ja ću vas vratiti na pravi put; ja sam to učinila i sa devojkama koje su vredele manje nego vi.

La Valijerova nije više ništa čula. Nemilosrdna kraljica dodade:

— Poslaću vas negde samu, gde ćete zrelo razmisliti. Razmišljanje utišava vrelu krv; ono uništava sve mladalačke iluzije. Pretpostavljam da ste me razumeli?

— Gospođo! Gospođo!

— Ni reči više.

— Gospođo, ja sam nevina u pogledu svega onoga što Vaše veličanstvo pretpostavlja. Gospođo, vidite moje očajanje. Ja volim, ja toliko poštujem Vaše veličanstvo!

— Bolje bi bilo da me ne poštujete — reče kraljica sa hladnom podrugljivošću. — Bolje bi bilo da niste nevini. Da vi slučajno ne zamišljate da bih vas ja samo udaljila, kada bih znala da ste grešili?

— Oh, ali gospođo, vi hoćete da me ubijete!

— Ne izvodite nikakvu komediju, molim vas, inače ću se ja potruditi da joj dam rasplet. Hajde, vratite se u svoju sobu i koristite se lekcijom koju sam vam dala.

— Gospođo, — reče La Valijerova vojvotkinji od Orleana, uhvativši je za ruke — molite za mene, vi koji ste toliko dobri.

— Ja! — odvrati ova sa uvredljivom radošću, ja, dobra?… Ah, gospođice, vi ne mislite tako kao što govorite!

I ona naglo odgurnu ruku mlade devojke.

Ova, umesto da sagne glavu, kao što su to dve princeze mogle da očekuju s obzirom na njeno bledilo i na njene suze, najednom ponovo posta mirna i dostojanstvena; ona se duboko pokloni i iziđe.

— Pa, — reče Ana Austrijska Gospođi — mislite li da će ona i dalje nastaviti.

— Ja sam nepoverljiva prema blagim i strpljivim prirodama — odvrati Gospođa. — Nema ničeg hrabrijeg od strpljivog srca, niko nije sigurniji u sebe nego ljudi blage prirode.

— Ja vas uveravam da će dobro promisliti pre no što pogleda boga Marsa.

— Osim ako se ne zakloni iza njegovog štita — odvrati Gospođa.

Jedan kraljičin ponosit pogled, u kome je bilo mnogo pronicljivosti, odgovori joj na ovu primedbu i obe gospođe, skoro sigurne u svoju pobedu, odoše kod Marije-Tereze koja ih je očekivala prikrivajući svoje nestrpljenje.

Bilo je pola sedam uveče, i kralj tek što beše užinao. Nije gubio vreme; pošto je svršio sa užinom i obavio državne poslove, on uze de Sen-Enjana ispod ruke i naredi mu da ga odvede u odaje La Valijerove. Dvoranin uzviknu vrlo iznenađen.

— Pa lepo, šta je? — odvrati kralj — Imamo da uvedemo taj običaj, a da bi neki običaj bio uveden, mora jedanput da se počne.

— Ali, Sire, odaje dvorskih gospođica, to vam je kao neka kula: ceo svet vidi ko u nju ulazi i ko iz nje izlazi. Izgleda mi da neki povod… na primer ovaj…

— Da čujem.

— Kada bi Vaše veličanstvo htelo da pričeka da se Gospođa vrati u svoje odaje.

— Heću više da tražim povod, neću više da čekam! Dosta sa tim smetnjama, sa tom tajanstvenošću: ne vidim po čemu je to sramota da kralj Francuske razgovara sa jednom devojkom koja ima duha. Neka je sramota onoga ko o tom rđavo misli!

— Sire, Sire, neka mi Vaše veličanstvo oprosti moju preteranu revnost…

— Govori.

— A kraljica?

— To je istina! To je istina! Hoću da kraljica uvek bude poštovana. Pa lepo, još samo večeras ići ću kod gospođice de La Valijer, a od sutra tražiću sve povode koje budeš hteo. Sutra ćemo tražiti; večeras nemam vremena.

De Sen-Enjan ne reče ništa; on pođe niz stepenice ispred kralja i pređe preko dvorišta postiđen, i to osećanje stida nije moglo da se izgubi i pored velike počasti, što služi kralju kao podrška.

To je bilo stoga što je de Sen-Enjan hteo da sačuva Gospođinu blagonaklonost i naklonost obeju kraljica. A isto tako nije hteo da se zameri gospođici de La Valijer; bilo je teško sve to postići bez teškoća.

Međutim prozori mlade kraljice, kraljice majke i Gospođini gledali su u dvorište dvorskih gospođica.

Ako ga vide kako vodi kralja, znao je da će tri velike princeze, tri žene čiji je uticaj bio nešto trajno, prekinuti svaku vezu sa njim, i on će izgubiti njihovu naklonost za ljubav prolaznog uticaja jedne milosnice.

Ovaj nesrećni de Sen-Enjan koji je imao toliko hrabrosti da ide naruku La Valijerovoj pod drvećem ili u parku u Fontenblou, nije se ocećao hrabrim da to čini i javno; nalazio je toj devojci hiljadu mana i goreo je od želje da to kaže kralju.

Najzad je došao kraj njegovim mukama; prešli su preko dvorišta. Nijedna se zavesa ne podiže, nijedan se prozor ne otvori. Kralj je išao brzo, pre svega zato što je bio nestrpljiv, a zatim i zbog toga što je de Sen-Enjan, koji je išao ispred njega, imao dugačke noge.

Kada su stigli pred vrata, de Sen-Enjan je hteo da se udalji, ali ga kralj zadrža.

To je bila pažnja koje bi se ovaj dvoranin rado lišio.

Morao je da pođe sa Lujem kod La Valijerove.

Kad kralj stiže, devojka je utirala poslednje suze; ona to učini sa takvom žurbom da kralj to primeti; on poče da zapitkuje kao svaki brižan dragan; navaljivao je da mu kaže šta joj je.

— Nije mi ništa, Sire — reče ona.

— Ali, plakali ste.

— Oh, ne, Sire, nisam.

— Pogledajte, de Sen-Enjane, da li se varam?

De SentEnjan morade da odgovori; ali je bio u velikoj neprilici.

— Ali, gospođice, oči su vam crvene — reče kralj.

— To je zbog prašine koju smo imali usput, Sire.

— Ne, nije zbog toga, nemate onaj svoj zadovoljni izraz koji vas čini tako lepom i tako privlačnom. Vi me ne gledate.

— Sire!

— Šta sam kazao! Vi izbegavate moje poglede!

I zaista, ona ih je izbegavala.

— Ali, za ime božje, šta vam je? — upita Luj, čija krv beše uzavrela.

— Ništa, ponavljam vam još jednom, Sire; i spremna sam da dokažem Vašem veličanstvu da sam potpuno bezbrižna, kako ono to i želi.

— Tvrdite da ste bezbrižni, a ja vidim da ste zbunjeni, tako da se to čak i po vašim pokretima vidi. Da vas neko nije uvredio, naljutio?

— Ne, nije, Sire.

— Oh, to mi morate reći! — reče kralj sevajući očima.

— Ali, Sire, niko, niko me nije uvredio.

— Hajde, onda budite opet onako sanjalački veseli ili onako veselo setni kao što ste jutros bili, a što mi se kod vas mnogo dopalo; hajde… molim vas!

— Da, Sire, hoću.

Kralj lupi nogom.

— Ovakva promena je neobjašnjiva! — reče on.

I on pogleda u Sen-Enjana koji takođe beše opazio i sumorno raspoloženje La Valijerove i kraljevu razdraženost.

Luj je uzalud molio, uzalud se trudio da se bori protiv tog turobnog raspoloženja; mlada devojka je bila satrvena; da je ugledala i samu smrt, ne bi se otrgla od svog duševnog mrtvila.

Kralj u ovome vide neku tajnu koja je bila nepovoljna po njega; on poče podozrivo da gleda unaokolo.

U sobi La Valijerove se nalazio Atosov portret u minijaturi.

Kralj vide taj portret koji je mnogo ličio na Braželona, jer je bio rađen kad je grof bio mlad.

On gledaše tu sliku pretećim pogledom.

La Valijerova, u teškom duševnom stanju u kome se nalazila, a kojoj uostalom nije ni padalo na pamet da misli na tu sliku, nije mogla ni da nasluti šta kralju zadaje brigu.

A kralj se međutim sećao nečeg što ga je strašno mučilo i što ga je više puta zabrinjavalo, a na što je on uvek izbegavao da misli.

On se sećaše one prisnosti koja je postojala između ovo dvoje mladih, još od njihovog rođenja.

On se sećaše da je posledica te prisnosti bila njihova veridba.

On ce sećaše da Atos beše dolazio da od njega isprosi za Raula ruku La Valijerove.

On je mislio da je La Valijerova posle svoga povratka u Pariz, zatekla neke vesti iz Londona i da su te vesti prevagnule nad uticajem koji on beše stekao nad njom.

Skoro odmah, on oseti kako ga ujeda za slepoočnice onaj strašni obad koji se zove ljubomora.

On opet poče da je ispituje žučno.

La Valijerova nije mogla da odgovori: trebalo bi sve da kaže, trebalo bi da optužuje kraljicu, trebalo bi da optužuje Gospođu.

To bi značilo boriti se otvoreno protiv dveju velikih i moćnih princeza.

Najpre joj je izgledalo, pošto ona nije ništa krila od kralja šta ce u njoj zbiva, da bi trebalo da kralj, i pored njenog ćutanja, pročita šta se događa u njenom srcu.

Da, ako je on stvarno voli, trebalo bi sve da razume, sve da pogodi.

Šta je drugo srodnost duša ako ne božanski plamen koji bi trebalo da osvetli srce tako da onima koji se stvarno vole, reči ne budu potrebne.

Ona je dakle ćutala i samo je uzdisala, plakala i pokrivala lice rukama.

Ovi uzdasi, ove suze, koji su najpre raznežili, a zatim uplašili Luja XIV, sada počeše da ga ljute.

On nije mogao da podnese da mu se neko opire, bilo uzdasima, bilo na ma koji drugi način.

Govorio je oštro, navaljivao, hteo silom da je natera da progovori.

To je bio još jedan bol za mladu devojku.

Crpela je u onom što je smatrala nepravednom optužbom od strane svoga dragana snagu da se odupre, i to ne samo da se odupre drugim nepravednim optužbama već i ovoj.

Kralj poče stvarno da optužuje.

La Valijerova nije čak ni pokušala da se brani; ona je izdržala sve te optužbe odgovarajući samo na taj način što je odmahivala glavom i ponavljala ove dve reči koje se otimaju iz srca koje je duboko ucveljeno:

— Bože moj, bože moj!

Ali, umesto da umiri kraljevu razdraženost, ovaj krik bola samo ju je uvećavao; to je bilo obraćanje jednoj sili koja je bila viša od njegove, jedinom biću koje je moglo da brani La Valijerovu od njega.

Uostalom, video je da mu u tome pomaže i Sen-Enjan. De Sen-Enjan, kao što smo već kazali, video je da bura postaje sve jača; nije znao koliko je jaka kraljeva ljubav; predosećao je sve one žestoke napade koji će doći od strane triju princeza, osećao je propast La Valijerove, ali nije imao dovoljno viteškog duha u sebi i zato se plašio da će ona i njega povući sa sobom u propast.

De Sen-Enjan je dakle odgovarao na kraljeva pitanja, poluglasno ili isprekidanim pokretima koji su imali za cilj da pogoršaju stvari i da dovedu do zavade, posle čega bi bio oslobođen brige što mora da prelazi dvorišta usred dana da bi pratio svoga slavnoga druga kod La Valijerove.

Za to vreme kralj je postajao sve ljući.

On pođe tri koraka prema izlazu, a zatim se vrati.

Mlada devojka ne beše podigla glavu, mada je bat koraka morao da je opomene da kralj odlazi.

On zastade jedan trenutak ispred nje skrstivši ruke.

— Poslednji vas put pitam, gospođice, — reče on — hoćete li da mi odgovorite? Hoćete li da mi objasnite šta je razlog te promene, te prevrtljivosti, te ćudljivosti?

— Bože moj, šta hoćete da vam kažem? — prošaputa La Valijerova — Vi vidite, Sire, da sam satrvena u ovom trenutku! Vi vidite da nemam volje, da ne mogu da mislim niti da govorim.

— Zar je tako teško reći istinu? Sa manje reči nego što ste sad izgovorili, vi biste je kazali!

— Ali istinu o čemu?

— O svemu.

I stvarno, istina navre iz srca na usne La Valijerove. Njene ruke počeše da se šire, ali usta ostadoše nema i ruke se spustiše. Jadno dete! Još nije bila dovoljno nesrećna da bi se usudila da otkrije tako nešto.

— Ja ne znam ništa — promrmlja ona.

— Oh! To je više nego prenemaganje, — uzviknu kralj — to je više nego ćudljivost: to je neverstvo!

I ovoga puta ništa ga više nije moglo da zadrži, srce ga nije moglo nagnati da se vrati natrag, i on jurnu iz sobe, očajan.

De Sen-Enjan pođe za njim vrlo zadovoljan što odlazi.

Luj XIV ce zaustavi tek na stepeništu i uhvativši se za ogradu, reče:

— Vidiš li, bio sam sramno prevaren.

— Kako to, Sire? — upita ljubimac.

— De Giš se tukao zbog tog vikonta de Braželona. A taj Braželon!…

— Pa šta?

— Pa eto, ona ga još uvek voli! I zaista, de Sen-Enjane, umreću od stida ako mi kroz tri dana ostane još i jedna čestica te ljubavi u srcu.

I Luj XIV žurno produži dalje prema svojim odajama.

— Ah, lepo sam govorio Vašem veličanstvu — prošaputa de Sen-Enjan idući i dalje za kraljem i plašljivo gledajući kradom sve prozore.

Na nesreću nije se dogodilo isto na povratku kao kad su odlazili.

Jedna se zavesa podiže; iza nje se nalazila Gospođa.

Gospođa je videla da je kralj izišao iz odaja dvorskih gospođica.

Kada kralj prođe, ona ustade i žurno iziđe iz svojih odaja; pope ce, preskačući po dva stepenika, u onu sobu iz koje kralj tek što beše izišao.

CLXIV

OČAJANJE

Posle kraljevog odlaska La Valijerova beše ustala i raširila ruke kao da je htela da pođe za njim da ga zadrži; zatim, pošto se vrata zatvoriše za njim, i kada se odjek njegovih koraka poče da gubi u daljini, ona je imala još samo toliko snage da se sruši na kolena pred raspećem koje je bilo u njenoj sobi.

Ona ostade tu, satrvena, poražena, potpuno obuzeta svojim bolom, svesna jedino samog tog bola, bola koji je uostalom shvatila samo po nagonu i po osećaju.

Usred ovih uzburkanih misli La Valijerova ču da se vrata ponovo otvaraju; ona zadrhta. Okrete se, misleći da se kralj vraća.

Ona se beše prevarila, to je bila Gospođa.

Šta se nje ticala Gospođa? Ona ponovo spusti glavu na naslon stolice na kojoj se klečeći molila bogu. To je bila Gospođa, uzbuđena, gnevna, puna pretnji. Ali šta se sve to nje ticalo?

— Gospođice, — reče princeza, zaustavljajući se ispred La Valijerove — priznajem da je to vrlo lepo klečati, moliti se bogu, praviti se pobožna; ali ma koliko da se pokoravate caru nebeskom, moraćete da se pomalo pokoravate i volji onih koji vladaju na zemlji.

La Valijerova, u znak poštovanja, s mukom podiže glavu.

— Čini mi se da vam je maločas nešto bilo naređeno?

U ukočenom i zabludelom pogledu La Valijerove moglo se pročitati da ne zna ništa i da je sve zaboravila.

— Kraljica vam je naredila — produži Gospođa — da se ponašate obazrivo, kako niko ne bi mogao da prenosi o vama rđave glasove.

La Valijerova upitno pogleda Gospođu.

— Pa lepo, — produži Gospođa — sada je neko izišao od vas, neko čije vas i samo prisustvo optužuje.

La Valijerova je i dalje ćutala.

— Ne treba da moja kuća, — produži Gospođa — koja je kuća prve princeze kraljevske krvi, daje rđav primer na dvoru. A vi biste davali taj rđav primer. Ja vam dakle izjavljujem, gospođice, i to ne pred svedocima, jer neću da vas ponižavam; ja vam dakle izjavljujem da ste od ovog trenutka slobodni i da možete da se vratite kod gospođe svoje majke, u Bloa.

La Valijerova nije više mogla da bude unižena; La Valijerova nije mogla da pati više neto što je patila.

Njeno se držanje ne izmeni; ruke joj ostadoše sklopljene na kolenima, kao ruke božanske Marije Magdalene.

— Jeste li me čuli? — reče Gospođa.

Samo jedan drhtaj, koji prođe celim njenim telom, odgovori umesto nje.

I kako žrtva nije davala druge znake života, Gospođa iziđe.

La Valijerova je najpre osećala kao da joj je srce prestalo da kuca i kao da joj se krv sledila u žilama, a zatim oseti kako joj postepeno bilo brže kuca na grani ruku, na vratu i na slepoočnicama. Ovo kucanje bila pretvaralo se postepeno u groznicu od koje je dobijala vrtoglavicu, u bunilo, u kome je videla kako se okreću u kovitlac lica svih njenih prijatelja, i kako se bore protiv njenih neprijatelja.

Ona je čula kako se istovremeno sukobljavaju u njenim ušima, koje behu zaglunute, preteće reči sa rečima ljubavi; ona više nije bila svesna da postoji; izgledalo joj je da su je krila neke snažne bure ponela iz sveta u kome je živela, i na kraju toga puta, kojim ju je vihor nosio, videla je kako se kamen jednoga groba podiže i kako se ukazuje pred njom strašna i mračna unutrašnjost toga groba u kome je vladao večiti mrak.

Ali to bolno naviranje snova stišavaše se malo pomalo, i posle toga ona se predade volji božjoj, što je potpuno odgovaralo njenoj prirodi.

Zračak nade prodre do njenog srca, kao zračak svetlosti u tamnicu nekog jadnog sužnja.

Ona se prenese u mislima na put za Fontenblo, vide kralja kako jaše pored njenih kočija i govori joj da je voli, tražeći od nje da odgovori na njegovu ljubav, zahtevajući da se zakune da nikada posle neke zavade neće proći nijedna noć a da jedna poseta ili pismo, ili ma kakav znak, ne stignu, i da tako zamene mirnim noćnim odmorom nemir koji je vladao njom tokom večeri. Kralj to beše pronašao, on je tražio da se ona na to zakune, on se sam beše na to zakleo. Bilo je dakle nemoguće da kralj ne održi obećanje koje je sam zahtevao, osim ako kralj nije despot koji zapoveda u ljubavi, kao što naređuje poslušnost, osim ako kraljeva osećanja nisu dovoljno jaka, tako da prva prepirka može da ga zaustavi na putu kojim je pošao.

Kralj, taj voljeni zaštitnik, koji jednom reči, jednom jedinom reči, može da prekine sve njene muke, kralj se dakle beše pridružio onima koji su je kinjili.

Oh, njegova ljutnja neće moći dugo da traje. Sada kada je sam, sigurno da mora da pati isto koliko i ona. Ali on nije bio okovan kao ona; on je mogao da preduzme nešto, da se kreće, da dođe; a ona, ona je samo mogla da čeka.

I ona je čekala svim svojim bićem, jadno dete; jer nije bilo mogućno da kralj ne dođe.

Tek je bilo pola jedanaest.

On će ili doći, ili će joj pisati, ili će joj po g. de Sen-Enjanu poslati neku utešnu reč.

Kada bi došao, oh, kako bi mu potrčala u susret, kako bi odbacila od sebe onu preteranu osetljivost za koju je sada smatrala da je bila neumesna! Kako bi mu rekla: „Nisam ja ta koja vas ne voli; nego mi one zabranjuju da vas volim.”

I tada, moramo reći, ukoliko je više razmišljala sve je manje nalazila da je Luj kriv. Zaista, on o svemu tome nije imao pojma. Šta je morao misliti o njenom upornom ćutanju? Bilo je poznato da je kralj nestrpljiv, razdražljiv, i bilo je utoliko čudnije da je tako dugo sačuvao hladnokrvnost. Oh, ona sigurno ne bi tako postupila; ona bi sve razumela, sve pogodila. Ali ona je bila samo sirota devojka, a ne jedan veliki kralj.

Oh, kada bi došao! Kada bi došao… kako bi mu oprostila sve ono što je prepatila zbog njega! Kako bi ga još više volela zato što je patila!

Glavu je držala okrenutu prema vratima, njene su poluotvorene usne čekale — neka joj bog oprosti tu bezbožnu misao! — poljubac na koji su se još jutros spremale njegove usne dok je onako slatko izgovarao reč ljubav.

Ako kralj ne dođe, bar će pisati; to je bila druga verovatnoća, manje prijatna, manje srećna nego ona prva, ali koja bi bila isto tako dokaz velike ljubavi, samo bojažljivije. Oh, kako bi ona žudno gutala to pismo! Sa kakvom bi žurbom odgovorila na njega! Kako bi pošto vesnik ode, ljubila, čitala, stezala na svoje srce to blaženo pismo koje bi joj donelo spokojstvo, mir i sreću!

Najzad, ako kralj ne dođe, ako kralj ne pošalje pismo, bilo je nemoguće da ne pošalje Sen-Enjana, ili da Sen-Enjan ne dođe i sam. Kako bi nekom trećem licu rekla sve! Ne bi se plašila onog kraljevskog dostojanstva od koga su joj zamirale reči na usnama, i više nikakve sumnje ne bi bilo u kraljevom srcu.

Sve kod La Valijerove, srce i pogled, duša i telo, usredsrediše se na to očekivanje.

Ona reče sebi da može da se nada još jedan sat; sve do ponoći kralj može da dsđe, da joj dostavi pismo, ili da joj pošalje nekoga; tek od ponoći će svako očekivanje biti uzaludno, svaka nada izgubljena.

Dok god ce u dvoru čulo neko kretanje, jadno dete je mislilo da je to kretanje zbog nje; dok god su ljudi prolazili preko dvorišta, ona je verovala da su to kraljevi vesnici koji dolaze k njoj.

U tom nespokojstvu minuti su proticali sporo, a međutim još su ipak proticali suviše brzo. Otkuca jedanaest i tri četvrti.

Ponoć! Ponoć, poslednja nada pojavi ce u njenom srcu. Posle ovog poslednjeg otkucavanja sata na kuli ugasi se i poslednja svetlost; a sa poslednjom svetlošću i poslednja nada.

Tako, znači da ju je i sam kralj prevario; on je prvi pogazio zakletvu koju je toga istoga dana dao; proteklo je samo dvanaest sati između zakletve i krivokletstva Nije imala dugo da se zavarava.

Dakle, kralj ne samo da ne voli, već i prezire onu koju svi hoće da upropaste; on je toliko prezire da dozvoljava da bude sramno oterana, što je isto što i biti sramno osuđena; a međutim on, kralj, bio je prauzrok te sramote.

Gorak osmeh — jedini znak srdžbe koji je za vreme ove duge borbe prešao preko anđeoskog lica žrtve — jedan gorak osmeh pojavi se na njenim usnama.

I zaista, šta je njoj još ostalo na zemlji posle kralja? Ništa. Jedino joj je ostajao bog na nebu.

Ona pomisli na boga.

— Bože moj, — reče ona — ti ćeš mi sam narediti šta treba da uradim. Od tebe očekujem sve, od tebe treba da očekujem sve.

I ona pogleda u raspeće čije noge poljubi sa ljubavlju.

— Evo jednog gospodara koji ne zaboravlja i koji ne napušta nikada one koji ga ne napuštaju i ne zaboravljaju; jedino se za toga gospodara treba žrtvovati.

I tada se moglo jasno videti — da je neko mogao da vidi šta se događa u toj sobi — moglo bi se jasno videti, rekli smo, da je ova jadna, očajna devojka, donela odluku, da je bila čvrsto rešena da je sprovede u delo, i da se najzad pela uz one visoke Jakovljeve lestvice koje vode duše sa zemlje na nebo.

Tada, kako nije imala više snage da se drži na kolenima, ona se polako sruši kraj stolice gde se klečeći molila bogu, glave naslonjene na raspeće od drveta, ukočenog pogleda, dišući teško, očekujući da se pojavi na prozorima prva svetlost zore.

Dva sata ujutru zatekoše je u ovoj zabludelosti duha, ili tačnije rečeno, u tom zanosu. Ona nije više gospodarila sobom.

I stoga, kada ugleda ljubičastu svetlost zore kako obasjava krovove dvora i kako se nejasno ocrtavaju ivice raspeća od slonovače koje je držala u naručju, ona dobi malo snage da ustane, poljubi noge božanskog mučenika, izađe iz svoje sobe i silazeći niz stepenice prebaci preko glave crni veo.

Ona stiže do ulaznih vratanaca baš u trenutku kada je patrola musketara otvarala velika vrata, da propusti prvu stražu Švajcaraca.

Tada ona promače iza stražara i iziđe na ulicu pre nego što bi starešina i pomislio da se upita koja je to mlada žena koja se tako rano ujutru iskrada iz dvora.

CLXV

BEKSTVO

La Valijerova iziđe za patrolom.

Patrola se uputi desno, ulicom Sen-Onore, La Valijerova nesvesno okrenu levo.

Ona beše donela odluku, rešila da uradi ono što je naumila; htela je da ode u manastir Karmelitskog reda, u Šajo, čija je nastojnica uživala glas da je neobično stroga, zbog čega bi zadrhtale gospođe na dvoru koje su uživale u svetskim zadovoljstvima.

La Valijerova nije nikada videla Pariz, nije nikada izlazila pešice, i ne bi umela da nađe svoj put čak i da je bila manje uzbuđena. Time se da objasniti zašto je pošla ulicom Sen-Onore nagore umesto nadole.

Želela je da se što pre udalji od Pale-Roajala i ona se i udaljavala od njega.

Znala je po čuvenju da Šajo gleda na Senu; ona se dakle uputi prema Seni.

Pođe ulicom di Kok, i pošto nije mogla da prođe kroz Luvr, skrenu prema crkvi Sen-Žermen l'Okseroa, idući duž praznog zemljišta gde je docnije Pero sagradio svoju kolonadu.

Uskoro izbi na kej.

Išla je brzo, sva uzrujana. Skoro i nije osećala da ima manu koja ju je s vremena na vreme podsećala — primoravajući je da pomalo hramlje — na to da je u detinjstvu uganula nogu.

U neko drugo doba dana njeno bi držanje izazvalo podozrenje i manje oštrovidih ljudi, privukla bi pažnju i najmanje radoznalih prolaznika.

Ali u pola tri ujutru pariske su ulice skoro puste i tu se mogu videti samo vredne zanatlije koje idu da zarade nasušni hleb, ili opasni besposličari koji se vraćaju u svoj stan posle nemirne noći koju su proveli u razvratu.

Za one prve, dan počinje; za one druge, svršava se.

La Valijerova se uplaši od svih tih lica, i kako nije poznavala pariske tipove nije mogla da razlikuje one poštene od onih bezočnih. Za nju je beda bila strašilo; a svi ti ljudi koje je sretala ličili su na bednike.

Bila je još u onoj istoj haljini u kojoj je išla kod kraljice majke, tako da je, i pored toga što beše prenebregla da se dotera, bila lepo i ukusno obučena; sem toga ispod njenoga vela koji beše podigla da bi mogla da vidi kuda ide, njeno bledo lice i njene lepe oči govorile su jezikom koji je ovim prostim ljudima bio nepoznat, tako da je sirota begunica izazivala životinjsku požudu jednih i sažaljenje drugih.

La Valijerova je išla tako bez predaha, zadihana, žureći, penjući se sve do trga Grev. S vremena na vreme se zaustavljala, stavljala ruku na srce, naslanjala se na neku kuću i, predahnuvši, nastavljala da ide još brže. Kada stiže na trg Grev, La Valijerova se nađe lice u lice sa jednom grupom od trojice ljudi, razdrljenih, pijanih, koji su teturajući se, izlazili iz jedne lađe koja je bila ukotvljena u pristaništu.

Ova je lađa bila natovarena vinom i moglo se primetiti da su se dobro osvetili svojoj robi.

Pevali su svoje lumperske podvige u tri različita glasa, kada su, stigavši do kraja ograde koja je vodila na kej, odjednom preprečili put mladoj devojci.

La Valijerova stade.

Oni se zaustaviše, ugledavši ovu ženu u odelu kakvo se nosi na dvoru, i složno se uzeše za ruke, opkoliše La Valijerovu i počeše da joj pevaju.

Vi kojoj je dosadno što ste sama,

Hodite da se zabavljate s nama.

Tada La Valijerova razumede da se ovi ljudi obraćaju njoj i da hoće da je spreče da prođe; ona nekoliko puta pokuša da pobegne, ali ne uspe.

Noge je izdadoše, ali shvati da će da se sruši i kriknu od straha.

Ali u istom trenutku, otvori se krug koji se beše stvorio oko nje, jer neko beše snažno udario po njemu.

Jedan od napadača bi odbačen levo, drugi se otkotrlja desno do same obale reke, a treći se samo zatetura.

Jedan oficir musketara stvori se ispred mlade devojke, namrštene, preteći rečima i podignutom rukom koja je trebala da ostvari njegovu pretnju.

Videći vojničko odelo, pijanice se izgubiše, a naročito zbog toga što im je onaj koji je nosio to odelo dao dokaza o svojoj snazi.

— Sto mu gromova, — uzviknu oficir — pa to je gospođica de La Valijer!

La Valijerova, sva zbunjena zbog onoga što se beše dogodilo, zaprepašćena što čuje da neko izgovara njeno ime, La Valijerova podiže pogled i poznade d'Artanjana.

— Da, gospodine, — reče ona — to sam ja, to sam zaista ja.

I u isto vreme ona se nasloni na njegovu ruku.

— Vi ćete me štititi, jelte, gospodine d'Artanjane? — dodade ona glasom koji je preklinjao.

— Dabome da ću vas štititi; ali kuda idete u ovo doba, gospode bože?

— Idem u Šajo.

— Idete u Šajo kroz La Pape? Ali u stvari, gospođice, vi mu okrećete leđa.

— Onda, gospodine, budite tako dobri da mi pokažete pravi put i da me donekle ispratite.

— Oh, vrlo rado!

— Ali otkud to da vas ja nađem ovde? Da li vas je sam bog poslao da mi priteknete u pomoć? Izgleda mi zaista da sanjam; izgleda mi da ću da poludim.

— Zatekao sam se tu, gospođice, zato što imam kuću na trgu Grev u kojoj je krčma Kod Bogorodičine slike; zato što sam juče otišao da primim kiriju i što sam tamo proveo noć. Ali sam želeo da rano ujutru budem u dvoru da bih izvršio smotru svoje straže.

— Hvala — reče La Valijerova.

„Eto to sam ja radio, da, — reče d'Artanjan za sebe — ali šta je ona radila, i zašto ide u Šajo u ovo doba?”

On joj ponudi da ga uzme ispod ruke.

La Valijerova ga uze ispod ruke i pođe žurno.

Međutim ova žurba je prikrivala njenu veliku iznurenost. D'Artanjan to oseti i predloži joj da se odmori; ona odbi.

— Vi svakako da ne znate gde je Šajo? — upita d'Artanjan.

— Ne, ne znam.

— To je vrlo daleko.

— Svejedno!

— Ima još najmanje jedna milja.

— Preći ću tu milju.

D'Artanjan ne odgovori ništa; on je i po samom glasu mogao da pozna da li je donesena odluka čvrsta.

Pre bi se moglo reći da je nosio La Valijerovu nego da je pratio.

Najzad opaziše uzvišicu.

— U koju kuću idete? — upita d'Artanjan?

— U Karmelitski manastir, gospodine.

— U Karmelitski manastir! — ponovi d'Artanjan, začuđen.

— Da, a pošto mi vas je bog poslao da mi pomognete na mome putu, dozvolite mi da vam zahvalim i da vam kažem zbogom.

— U Karmelitski manastir! Vi mi kažete zbogom! Ali vi znači hoćete da se pokaluđerite? — uzviknu d'Artanjan.

— Da, gospodine.

— Vi!!!

To vi, iza koga smo stavili tri znaka čuđenja, da bi ga učinili što izrazitijim, to vi je bilo čitava pesma; ona je podsećala La Valijerovu i na njene stare uspomene iz Bloa, i na njene nove uspomene iz Fontenbloa; ono joj je govorilo: „Vi koji ste mogli da budete srećni sa Raulom, vi, koji biste mogli da budete moćni pored Luja, vi hoćete da se zakaluđerite, vi!”

— Da, gospodine, — reče ona — ja. Hoću da služim gospodu; odričem se svega na ovome svetu.

— Ali da se vi ne varate u pogledu svoje sklonosti za taj poziv? Da se ne varate u pogledu božje volje?

— Ne, ne varam se, pošto je bog dozvolio da vas sretnem. Da nije bilo vas, sigurno da bih pala od umora, i pošto vas je bog poslao da se nađete na mom putu, sigurno je da je hteo da stignem do cilja.

— Oh! — reče d'Artanjan — To mi pomalo liči na mudrovanje.

— Ma kako bilo,— produži mlada devojka — sada ste upoznati sa mojim korakom i odlukom. Sada još imam da zatražim od vas i poslednju uslugu i da vam u isto vreme zahvalim.

— Kažite, gospođice.

— Kralj ne zna da sam ja pobegla iz Pale-Roajala.

D'Artanjan se trže.

— Kralj ne zna — produži La Valijerova — šta hoću da učinim.

— Kralj to ne zna?… — uzviknu d'Artanjan — Ali, gospođice, pazite dobro; vi niste ocenili značaj svoga postupka. Niko ne treba da učini ništa što kralj ne zna, a naročito ne osobe koje pripadaju dvoru.

— Ja ne pripadam više dvoru, gospodine. D'Artanjan pogleda mladu devojku, čudeći se sve više.

— Oh, ne brinite se, gospodine, — produži ona — o svemu sam dobro razmislila, a i da nisam to uradila, sada je isuviše kasno da menjam svoju odluku; delo je već izvršeno.

— Pa lepo, gospođice, šta vi želite?

— Gospodine, u ime sažaljenja koje dugujemo nesrećnima, u ime plemenitosti vaše duše, u ime vaše plemićke časti, preklinjem vas da mi se zakunete.

— Da se zakunem?

— Da. Zakunite mi se, gospodine d'Artanjane da nećete reći kralju da ste me videli i da sam ja u Karmelitskom manastiru.

D'Artanjan zatrese glavom.

— Ja se tako neću zakleti — reče on.

— A zašto?

— Zato što poznajem kralja, zato što poznajem vas, zato što poznajem samog sebe, zato što poznajem ceo ljudski rod; i ja se na to neću zakleti.

— Onda, — uzviknu La Valijerova sa žestinom za koju bi se pomislilo da nije bila sposobna — umesto što bih vas blagosiljala do kraja svoga života, budite prokleti, jer činite od mene najbednijeg stvora na svetu!

Mi smo već rekli da je d'Artanjan mogao da pozna, po načinu kako su izgovorene, reči koje potiču iz srca, i on ne mogaše da im odoli.

On vide kako se ona izmeni u licu; vide kako joj drhte ruke i noge; vide kako posrće ovo slabo i nežno telo i kako se trese; on razumede da bi je njegovo opiranje ubilo.

— Neka bude onako kako vi želite, reče on. Budite spokojni, gospođice, ja ništa neću reći kralju.

— Oh, hvala, hvala! — uzviknu La Valijerova — Vi ste najplemenitiji čovek na svetu.

I sva uzbuđena od radosti ona dohvati d'Artanjanove ruke i steže ih u svoje.

Ovaj se oseti ganut.

— Sto mu gromova! — reče on — Evo jedne koja počinje onim čime druge svršavaju; to je dirljivo.

Tada La Valijerova, koja ce u trenutku najvećeg bola beše sručila na jedan kamen, ustade, i uputi se prema Karmelitskom manastiru koji je obasjavala prva svetlost zore. D'Artanjan ju je pratio na odstojanju.

Vrata sobe za prijem behu odškrinuta; ona uđe unutra neopaženo kao kakva bleda senka i, zahvalivši d'Artanjanu mahanjem ruke, iščeze.

Kada se d'Artanjan nađe sasvim sam, on poče duboko da razmišlja o onome šta se dogodilo.

— Tako mi boga, — reče on — ovo se zove biti u nezgodnom položaju… Čuvati ovakvu tajnu bilo bi isto što i držati u svom džepu žeravicu i nadati se da ona neće progoreti tkaninu. Ne čuvati tajnu kada se čovek zakleo da će je čuvati, bilo bi nečasno. Obično mi srećne misli padaju na pamet dok tumaram; ovoga puta — osim ako se mnogo ne varam — moraću dugo da tumaram, da bih našao kako da rešim ovu stvar… Na koju stranu da pođem… Na kraju krajeva, boga mi, idem prema Parizu; izabrao sam dobar pravac. Samo brzo… Ali da bih trčao brzo, četiri noge više vrede nego dve. Na nesreću, u ovom trenutku imam samo dve noge… Konja! Kao što sam čuo u pozorištu u Londonu: krunu za konja!… Setio sam se, to me neće tako skupo koštati… Kod ulazne kapije de la Konferans nalazi se stražarsko mesto musketara i tamo ću naći ne samo jednog konja, koji mi je potreban, već deset.

Shodno toj odluci, koju je po svom običaju doneo vrlo brzo, d'Artanjan naglo siđe niz nizbrdicu, stiže do stražarskog mesta, uze najboljeg trkačkog konja koga je našao, i stiže u dvor za deset minuta.

Otkucavalo je pet sati na satu Pale-Roajala.

D'Artanjan se raspita gde je kralj.

Rekoše mu da je kralj legao u uobičajeno vreme, pošto je dugo radio sa g. Kolberom, i da verovatno još spava.

— U redu, — reče on — kazala mi je istinu, kralj ništa ne zna; da zna samo polovinu onoga što se dogodilo, dosada bi prevrnuo Pale-Roajal.

CLXVI

KAKO JE LUJ PROVEO VREME IZMEĐU
POLA JEDANAEST I PONOĆI

Kada je kralj izišao iz sobe dvorskih gospođica, zatekao je u svojoj sobi za rad Kolbera koji ga je čekao, da bi primio od njega naređenja odnosno sutrašnje svečanosti.

Radilo se, kao što smo već kazali, o prijemu holandskih i španskih izaslanika.

Luj XIV je imao ozbiljnih razloga da bude nezadovoljan Holandijom; nizozemska država se već u više mahova pokazivala neiskrena u svojim odnosima sa Francuskom; ne obraćajući pažnju i ne mareći da li će doći do prekida odnosa, ona beše napustila savez sa francuskim kraljem da bi sa Španijom snovala razne spletke.

Kada je Luj XIV stupio na presto, to jest posle Mazarenove smrti, zatekao je ovo političko pitanje otvoreno.

Jednom mladom čoveku bilo je teško da ga reši; ali kako je u ono doba kralj predstavljao državu, sve ono što bi glava rešila, telo je bilo spremno da privede u delo.

Malo ljutnje, malo mlade i uzavrele krvi koja udara u glavu, bilo je dovoljno da se izmeni stari politički pravac i da se pođe drugim putem.

Uloga tadašnjih diplomata se svodila na to da pripreme među sobom državne udare koji su njihovim vladarima mogli biti potrebni.

Luj nije bio u takvom duševnom raspoloženju koje bi mu nalagalo veštu politiku.

Još uzbuđen zbog prepirke koju je imao sa La Valijerovom, on je hodao gore dole po svojoj sobi za rad i mnogo je želeo da nađe neki povod da bi mogao da prasne, pošto se tako dugo uzdržavao.

Čim Kolber vide kralja, on odmah oceni situaciju i shvati kraljeve namere. On poče da okoliši.

Kada gospodar zatraži da mu izloži šta treba sutra da kaže, rukovaocu finansijama se učini čudno da g. Fuke nije o tome obavestio kralja.

— G. Fuke — reče on — poznaje ceo taj sukob sa Holandijom; on neposredno prima sve izveštaje.

Kralj, koji beše navikao da čuje da g. Kolber napada g. Fukea, ne odgovori ništa na ovu vešto ubačenu primedbu; on je samo sasluša.

Kolber vide kakvo je dejstvo izazvao kod kralja i požuri da popravi ono što je rekao, dodajući da g. Fuke ipak nije toliko kriv kao što to na prvi pogled izgleda, s obzirom da u ovom trenutku ima velike brige. Kralj podiže glavu.

— Kakve brige?— reče on.

— Sire, ljudi su samo ljudi, a g. Fuke, pored svojih sjajnih osobina, ima i svojih mana.

— Ah! Ko je bez mana, gospodine Kolberu?

— Dabome, i Vaše veličanstvo ih ima — reče odvažno Kolber, koji je umeo da obavije blag prekor nezgrapnim laskanjem, kao što se strela probija kroz vazduh i pored svoje težine, zahvaljujući lakim perima koji je održavaju u vazduhu.

Kralj se nasmeši.

— Kakvu to manu ima dakle g. Fuke?— reče on.

— Uvek istu, Sire; kažu da je zaljubljen.

— Zaljubljen u koga?

— Ne znam tačno, Sire; ja se ne mešam mnogo u ljubavne stvari, kako se to kaže.

— Ali, ipak, vi nešto znate, pošto govorite o tome?

— Čuo sam da pominju…

— Šta?

— Jedno ime.

— Koje?

— Ali se ne sećam više.

— Ipak, recite.

— Mislim da ce tako zove jedna od Gospođinih počasnih gospođica.

Kralj zadrhta.

— Vi znate više nego što hoćete da kažete, g. Kolberu — prošaputa on.

— Oh! Sire, uveravam vas da ne znam.

— Ali, najzad poznajemo te Gospođine počasne gospođice; i kada biste u sebi ponovili njihova imena, vi biste možda naišli na ono koje tražite.

— Ne bih, Sire.

— Pokušajte.

— To bi bilo izlišno, Sire. Kada se radi o imenu dama koje su izgubile svoj dobar glas, moje je sećanje kao gvozdeni kovčeg od koga sam izgubio ključ.

Jedna se sumnja zače u kraljevoj svesti i on se namršti; a zatim, želeći da pokaže da vlada sobom, odmahnu glavom i reče.

— Da vidimo onaj spor sa Holandijom.

— Pre svega, Sire, u koliko sati Vaše veličanstvo želi da primi izaslanike?

— Rano ujutru.

— U jedanaest sati?

— To je suviše kasno… u devet.

— To je vrlo rano.

— Za prijatelje to nema važnosti; sa prijateljima možemo da postupamo kako hoćemo; a što se tiče neprijatelja, utoliko bolje ako se nađu uvređeni. Neće mi biti krivo, priznajem, da već jednom svršim sa svim tim barskim pticama koje me zamaraju svojom drekom.

— Sire, biće učinjeno kako Vaše veličanstvo želi; dakle, u devet sati… Izdaću naređenje u tome smislu. Hoće li to biti svečan prijem?

— Neće. Hoću da se objasnim sa njima, a da ne pogoršam stvari kao što se to uvek događa kada je prisutno mnogo ljudi; ali, u isto vreme hoću da ih nateram da se izjasne da ne bih morao ponovo da se vraćam na to.

— Vaše će veličanstvo odrediti koje će ličnosti prisustvovati tome prijemu.

— Sastaviću spisak… Govorimo o tim izaslanicima; šta oni hoće?

— Kao saveznici Španije, ne dobijaju ništa; kao saveznici Francuske, gube mnogo.

— Kako to?

— Kao saveznici Španije štite ih posedi njihovog saveznika, jer su njima okruženi; oni u njih ne mogu da diraju i pored toga što to žele; od Anversa do Roterdama preko Eskoa i Meze ima samo jedan korak. Ako žele da zagrizu u španski kolač, vi, Sire, koji ste zet kralja Španije, vi možete za dva dana da stignete sa svojom konjicom iz Francuske do Brisela. Radi se dakle o tome da se dosta ozbiljno zavade sa vama i da učine da vi prilično posumnjate u Španiju, kako se ne bi mešali u njihove stvari.|

— Onda je mnogo jednostavnije — odgovori kralj — da sa mnom sklope čvrst savez od koga bih ja dobio nešto, dok bi oni dobili sve.

— Ne, nikako; jer ako bi im slučajno uspelo da imaju sa vama zajedničku granicu, Vaše veličanstvo nije zgodan sused; mlad, vatren, ratoboran, francuski kralj može da zada Holandiji snažne udarce, naročito ako joj se približi.

— Savršeno dobro razumem, gospodine Kolberu, i to je dobro objašnjeno; ali zaključak, molim?

— Vaše veličanstvo uvek ume da donese mudre odluke.

— Šta će mi reći ti izaslanici?

— Reći će Vašem veličanstvu da jako žele savez sa njim, i to će biti laž; reći će Španjolcima da tri sile treba da se udruže protiv Engleske čije blagostanje raste, i to će biti laž, jer danas je Engleska, koja ima brodove, prirodna saveznica Vašeg veličanstva koje ih nema; Engleska je ta koja može da potisne holandsku silu u Indiji; Engleska je najzad monarhistička država sa kojom je Vaše veličanstvo vezano srodničkim vezama.

— Dobro, ali šta biste vi odgovorili?

— Odgovorio bih, Sire, sa besprimernom umerenošću, da Holandija nije baš dobro raspoložena prema kralju Francuske, da u javnom mnenju u Holandiji ima nagoveštaja koji su onespokojavajući za Vaše veličanstvo; da su izvesne medalje iskovane sa uvredljivim geslima.

— Uvredljivim za mene? — uzviknu mladi kralj, uzbuđen.

— Oh, ne Sire, ne; uvredljivim nije prava reč i ja sam pogrešio. Hteo sam reći preterano laskavim za Holanđane.

— Oh! Ako je tako, marim ja za ponos Holanđana — reče kralj, uzdišući.

— Vaše je veličanstvo potpuno u pravu. Međutim, kada je u pitanju politika, to nije nikakvo zlo biti nepravičan da bi se došlo do nekog ustupka, a kralj to zna bolje od mene. Ako se Vaše veličanstvo žali na Holanđane sa velikim negodovanjem, ono će u njihovim očima uživati još veći ugled.

— O kakvim je medaljama reč? — upita Luj — Jer ako govorim o njima, treba da znam šta da kažem.

— Boga mi, Sire, ne znam tačno… neko geslo koje odaje veliku drskost… A same reči nisu važne.

— Dobro, ja ću izgovoriti reč medalje a oni će razumeti ako budu hteli da razumeju.

— Oh, razumeće! Vaše bi veličanstvo moglo takođe i da ubaci nekoliko reči o izvesnim pamfletima koji kruže.

— Nikako! Pamfleti nanose više štete ugledu onih koji ih pišu, nego ugledu onih protiv kojih su napisani. Gospodine Kolberu, ja vam zahvaljujem. Možete da se povučete.

— Sire!

— Zbogom! Ne zaboravite sat, i budite i vi tu.

— Sire, čekam spisak od Vašeg veličanstva.

— Da, tako je.

Kralj poče da sanjari; on uopšte nije mislio na taj spisak. Sat na zidu otkucavao je pola dvanaest.

Na vladarevom licu se videla strašna borba između ponosa i ljubavi.

Politički razgovor beše mnogo utišao Lujev gnev, i bledo, promenjeno lice La Valijerove govorilo je njegovoj mašti jednim sasvim drugim jezikom od onog kojim su govorile holandske medalje i pamfleti.

On ostade deset minuta, pitajući se da li treba da ide ili da ne ide kod La Valijerove; ali kako je Kolber navaljivao sa puno poštovanja da dobije spisak, kralj se oseti postiđen što misli o ljubavi kada ima hitne poslove.

On dakle poče da govori u pero Kolberu:

— Kraljica majka… kraljica… Gospođa… gospođa Motvil… gospođica de Šatijon… gospođa de Navaj. A od muškaraca: Gospodin… G. Princ… G. de Gramon… G. de Manikan… G. de Sen-Enjan… i oficiri na službi.

— Ministri?! — upita Kolber.

— To ce samo po sebi razume, i sekretari.

— Sire, ja ću sve spremiti: naređenja će sutra biti dostavljena svakome u kuću.

— Recite danas — odvrati Luj tužno.

Otkucavala je ponoć.

To je bio čas kada je La Valijerova umirala od tuge i od bola.

Oficiri na službi uđoše da pomognu kralju da se svuče.

Kraljica majka ga je čekala već ceo sat.

Luj, uzdišući, pođe u njene odaje; ali mada je uzdisao, čestitao je sebi na hrabrosti.

Divio se sebi što je bio isto toliko odlučan u ljubavi koliko i u politici.

CLXVII

IZASLANICI

D'Artanjan beše doznao skoro sve što smo do sada ispričali, jer su ljudi koji su bili zaposleni u kraljevom domu bili njegovi prijatelji, uslužne sluge su se ponosile time što ih pozdravlja vrhovni zapovednik musketara, jer je vrhovni zapovednik bio vlast; a zatim bez obzira na samoljublje, ponosili su se što ih uvažava jedan tako hrabar čovek kao što je d'Artanjan.

D'Artanjana su tako obaveštavali svakoga jutra o onome što nije mogao da vidi ili da sazna prethodnog dana, pošto nije mogao u isti mah da bude na više mesta, tako da je od onoga što bi lično saznao svakoga dana, i od onoga što bi saznao od drugih, prikupljao gomilu oružja iz koje je prema potrebi uzimao ono koje je smatrao da mu je potrebno.

Na taj način dva d'Artanjanova oka činila su mu istu uslugu kao i Argusu¹⁰⁰ njegovih sto.

Političke tajne, tajne ložnice, ogovaranja iz odaja za primanje, d'Artanjan je saznao sve, i sve to pamtio i čuvao zajedno sa kraljevim tajnama koje je on tako skupo kupio i tako verno čuvao, a njegovo je pamćenje bilo kao neka ogromna i dobro zatvorena grobnica.

On je, dakle, saznao za sastanak sa Kolberom; on je dakle, saznao da je izaslanicima zakazan sastanak za iduće jutro, on je dakle, saznao da će biti govora o medaljama, i na osnovu tih nekoliko reči koje su doprle do njega, zamišljao je taj razgovor dok se vraćao na svoju dužnost u kraljeve odaje, da bi bio tamo kada se kralj probudi.

Kralj se probudi vrlo rano, što je bio dokaz da je i on dosta rđavo spavao. Oko sedam sati on polako odškrinu vrata.

D'Artanjan je bio na svojoj dužnosti.

Njegovo veličanstvo je bilo bledo i izgledalo je umorno; uostalom, još nije bio potpuno obučen.

— Naredite da pozovu g. de Sen-Enjana — reče on.

De Sen-Enjan je svakako očekivao da će biti pozvan, jer kada dođoše kod njega, on je već bio potpuno spreman.

De Sen-Enjan odmah posluša i pođe kod kralja.

Odmah zatim kralj i Sen-Enjan prođoše; kralj je išao prvi.

D'Artanjan je bio na prozoru koji je gledao u dvorište: nije trebalo da menja mesto da bi kralja pratio pogledom. Reklo bi se da je unapred pogodio kuda će kralj ići.

Kralj je išao kod počasnih gospođica.

To d'Artanjana nimalo ne iznenadi. On je naslućivao, mada mu La Valijerova ne beše ništa rekla, da kralj ima da popravi neku učinjenu nepravdu.

De Sek-Enjan ga je pratio kao i prošloga dana, samo je ipak bio malo manje uznemiren, malo manje uzbuđen, jer se nadao da u sedam sati ujutru, od svih visokih stanovnika dvora, jedino on i kralj ne spavaju.

D'Artanjan je bio na svom prozoru, bezbrižan i miran. Čovek bi se zakleo da on ne vidi ništa i da nema pojma ko su ona dvojica, zavijena u ogrtače, koji trče za ljubavnim pustolovinama.

A međutim d'Artanjan, pretvarajući se da ih uopšte ne gleda, nije ih gubio iz vida, i zviždućući onaj stari marš musketara koga se sećao samo u izuzetnim prilikama, pogađao unapred kolika će se bura gneva i galama podići kada se kralj bude vratio.

I zaista, kada je kralj ušao kod La Valijerove i naišao na praznu sobu i na nedirnutu postelju, njega obuze strah i on pozva Montaleovu.

Montale dotrča; ali je ona bila isto toliko iznenađena koliko i kralj.

Sve što je mogla da kaže njegovom veličanstvu, bilo je da joj se učinilo da je čula La Valijerovu da plače u toku noći. Znajući da njegovo veličanstvo beše ponovo dolazilo kod nje, nije smela da ide da pita šta se dogodilo.

— Ali, — upita kralj — gde mislite da je otišla?

— Sire, — odgovori Montaleova — Lujza je vrlo sentimentalna osoba; često sam je viđala da ustaje pre zore i da odlazi u vrt; možda je i jutros otišla tamo?

Ovo se kralju učini verovatnim, i on odmah siđe i pođe da traži odbeglu devojku.

D'Artanjan ga vide kada se pojavi bled, razgovarajući uzbuđeno sa svojim pratiocem.

On se uputi u vrt.

De Sen-Enjan, sav zadihan, išao je za njim.

D'Artanjan je i dalje stajao na svom prozoru zviždućući, praveći se da ne vidi ništa, a međutim video je sve.

— Eto, eto, — prošaputa on kada kralj iščeze — Njegovo veličanstvo je više zaljubljeno nego što sam mislio; izgleda mi da sada ovde čini ono što nije činio za gospođicu de Mančini.

Posle četvrt sata kralj se ponovo pojavi; svuda beše tražio; bio je sav zadihan.

Razume se da kralj nije ništa našao.

De Sen-Enjan je išao za njim, hladeći se šeširom i raspitujući se uzbuđenim glasom kod prvih slugu na koje je nailazio, kod svih onih koje je sretao.

Manikan se tu slučajno nađe kada su oni prolazili. Vraćao se iz Fontenbloa, ne žureći; put koji su drugi prolazili za šest sati, on je prešao za dvadeset i četiri.

— Jeste li videli gospođicu de La Valijer? — upita ga de Sen-Enjan.

Na to Manikan, koji je uvek bio zamišljen i rasejan odgovori, misleći da mu govori o de Gišu:

— Hvala, grofu je malo bolje.

I on produži dalje do dvorane za prijem gde zateče d'Artanjana koga upita zašto kralj ima onako preplašen izraz lica, kako mu se učinilo.

D'Artanjan odgovori da se on vara i da je kralj, naprotiv, bio neobično veseo.

Utom otkuca osam sati.

U to doba kralj je obično doručkovao.

Bilo je utvrđeno dvorskim propisima da će kralj biti gladan u osam sati.

Donesoše mu doručak na jedan mali sto u njegovoj spavaćoj sobi, i on brzo doručkova.

De Sen-Enjan, od koga nije hteo da se rastaje, držao mu je salvet. Zatim na brzinu primi nekoliko vojnih lica.

Za vreme tih prijema, on posla de Sen-Enjana da pokuša da štogod sazna.

A zatim, i dalje brižan, i dalje nespokojan, čekajući nestrpljivo da se vrati de Sen-Enjan, koji beše pokrenuo sve oko sebe i sam pošao da traži, kralj dočeka devet sati.

U trenutku kada je otkucavalo devet sati, on pređe u svoju sobu za rad.

I izaslanici počeše da ulaze u istom trenutku.

Kada otkuca i deveti sat, pojaviše se i kraljica i Gospođa.

Tri su izaslanika predstavljala Holandiju, dvojica Španiju.

Kralj baci na njih jedan pogled i pozdravi ih.

U tom istom trenutku uđe i de Sen-Enjan.

To je za kralja bilo mnogo važniji ulazak nego ulazak izaslanika, bez obzira na njihov broj i na zemlju iz koje su dolazili.

I stoga, pre svega ostalog, kralj uputi de Sen-Enjanu jedan upitan pogled, na koji ovaj odgovori odlučnim odricanjem.

Kralj umalo da ne izgubi svaku hrabrost; ali kako je u njega bio uprt pogled kraljica, velikodostojnika i izaslanika, on učini veliki napor i pozva ih da kažu šta imaju.

Tada jedan od španskih izaslanika održa dug govor u kome je hvalio prednosti saveza sa Španijom.

Kralj ga prekide, rekavši mu:

— Gospodine, mislim da ono što je dobro za Francusku, mora da bude vrlo dobro za Španiju.

Ove reči, a naročito odlučan način na koji su one bile izgovorene, učiniše da izaslanik prebledi i da obe kraljice pocrvene, koje se — budući da su obe bile Španjolke — osetiše ovim odgovorom uvređene u svome ponosu, i zbog svojih srodničkih veza i zbog svoje narodnosti.

Zatim, holandski izaslanik uze reč i poče da se žali zbog kraljevih optužbi protiv vlade njegove zemlje.

Kralj ga prekide.

— Gospodine, — reče mu on — čudno je da vi dolazite da se žalite kada ja imam razloga da se žalim; a međutim, vidite, ja to ne činim.

— Da se žalite na Holandiju, Sire? A čime vas je ona uvredila?

Kralj se jetko nasmeja.

— Da me slučajno ne osuđujete, gospodine, — reče on — što optužujem vladu koja dozvoljava da ja budem javno vređan i štiti one koji me vređaju?

— Sire!…

— Kažem vam,— nastavi kralj — ozlojeđen mnogo više zbog svojih ličnih jada, nego zbog političkog pitanja, kažem vam da je Holandija utočište za svakoga ko mene mrzi, a naročito za svakoga ko mene vređa.

— Oh! Sire!…

— Ah, hoćete dokaze, jelte? Pa lepo, lako ćemo naći dokaze. Odakle potiču oni drski pamfleti koji me prikazuju kao vladara bez ugleda i bez uticaja? O tome se kod vas mnogo piše. Da su mi ovde moji sekretari, naveo bih vam nazive dela i imena štampara.

— Sire, — odgovori izaslanik — jedan pamflet ne može biti delo jedne nacije. Zar je pravo da jedan veliki kralj, kao što je Vaše veličanstvo, čini odgovornim jedan veliki narod za zločin nekolicine bezumnika koji umiru od gladi?

— Neka je i tako, primamo to, gospodine. Ali kada kovnica u Amsterdamu kuje medalje koje meni nanose sramotu, je li i to zločin nekolicine bezumnika?

— Medalje? — promuca izaslanik.

— Medalje — ponovi kralj gledajući u Kolbera.

— Trebalo bi — usudi se da kaže Holanđanin — da Vaše veličanstvo bude sasvim sigurno…

Kralj je i dalje gledao Kolbera; ali se Kolber pravio kao da ne razume, i ćutaše i pored toga što ga je kralj podsticao da govori.

Tada se d'Artanjan približi i, izvadivši iz svoga džepa jedan komad novca koji stavi u ruke kralju, reče:

— Evo medalje koju Vaše veličanstvo traži.

Kralj je uze.

On tada mogaše da vidi onim okom koje je, otkako je stvarno bio gospodar, gledalo samo sa visine, on tada mogaše da vidi, rekli smo, jednu uvredljivu sliku koja je predstavljala Holandiju kako kao Jošua¹⁰¹ zaustavlja sunce, sa ovim natpisom: In conspectu meo, stetit sol.

— Preda mnom ce sunce zaustavilo! — uzviknu kralj razjaren — Ah, nadam se da više nećete odricati.

— A to sunce, — reče d'Artanjan — to je ovo.

I on pokaza na svima ukrasima na zidu sobe za rad blistavo sunce koje se svuda nalazilo kao znamenje i iznad koga se isticalo ovo oholo geslo: Nec pluribus impar¹⁰².

Lujevom besu, koga je pojačavao njegov lični bol, ovo nije bilo potrebno pa da se razbukti. U njegovom pogledu se video žestok gnev koji tek što ne beše izbio.

Jedan Kolberov pogled zauzda buru.

Izaslanik poče pažljivo da se izvinjava.

On reče da sujeta naroda nema važnosti; da je Holandija ponosna što je sa tako malo sredstava održala svoj položaj velike nacije, čak i protiv velikih kraljeva, i ako je malo taštine zanelo njegove sunarodnike, on moli kralja da im oprosti tu zanesenost.

Izgledalo je kao da kralj traži savet. On pogleda Kolbera, koji osta hladnokrvan.

Zatim d'Artanjana. D'Artanjan slegnu ramenima.

Taj pokret je bio kao dignuta brana kroz koju se sruči kraljev gnev koji je on tako dugo obuzdavao.

Niko nije znao gde će se taj gnev zaustaviti i svi su sumorno ćutali.

To drugi izaslanik iskoristi da bi počeo isto tako da se izvinjava.

Dok je on govorio i dok je kralj, koji je opet počeo da sanjari o svojim ličnim stvarima, slušao taj tako uzbuđeni glas kao što rasejan čovek sluša šum vodopada, d'Artanjan od koga je levo stajao de Sen-Enjan, približi mu se, i glasom koji je tačno bio odmeren da dopre do kralja, reče:

— Jeste li čuli za novost, grofe?

— Za kakvu novost? — odgovori de Sen-Enjan.

— Pa, za novost o La Valijerovoj?

Kralj zadrhta i nehotice pođe prema ovoj dvojici koji su razgovarali.

— Šta se, dakle, dogodilo La Valijerovoj? — upita de Sen-Enjan, glasom koji se lako da zamisliti.

— Eh! Jadno dete, — reče d'Artanjan — otišla je da se zakaluđeri.

— Da se zakaluđeri? — uzviknu de Sen-Enjan.

— Da se zakaluđeri? — uzviknu kralj usred izaslanikovog govora.

Zatim, vodeći računa o pravilima o ponašanju na dvoru; on se savlada, slušajući i dalje.

— Gde da se zakaluđeri? — upita de Sen-Enjan.

— Kod kaluđerica karmelitskog reda u Šajou.

— Kod kaluđerica karmelitskog reda u Šajou! Od koga, dovraga, to znate?

— Od nje lično.

— Videli ste je?

— Ja sam je odveo kod karmelitskih kaluđerica.

Kralj nije propustio nijednu reč: u njemu je sve kipelo, da je mogao da urliče od besa.

— Ali zašto je pobegla? — upita de Sen-Enjan.

— Zato što je juče jadna devojka bila oterana sa dvora — reče d'Artanjan.

Tek što je izgovorio tu reč, kralj dade jedan zapovednički znak.

— Dosta, gospodine, — reče on izaslaniku — dosta!

A zatim, prilazeći zapovedniku, uzviknu:

— Ko to kaže da je La Valijerova otišla da se pokaluđeri?

— G. d'Artanjan — odgovori ljubimac.

— I to je istina, to što vi kažete? — reče kralj okrećući se musketaru.

— Sušta istina.

Kralj steže pesnice i preblede.

— Vi ste dodali još nešto, gospodine d'Artanjane — reče on.

— Ne sećam se, Sire.

— Vi ste dodali da je gospođica La Valijerova bila oterana sa dvora.

— Da, Sire.

— A i to je istina?

— Obavestite se, Sire.

— A kod koga?

— Ah! — odgovori d'Artanjan kao čovek koji hoće da pokaže da nije nadležan.

Kralj skoči, ostavljajući izaslanike, ministre, dvorane i političare.

Kraljica majka ustade: beše sve čula, a ono što nije čula, pogodila je.

Gospođa, skoro onesvešćena od gneva i od straha, pokuša da ustane, kao što je to učinila i kraljica majka, ali se ponovo sruši u svoju naslonjaču koju jednim nesvesnim pokretom odgurnu unazad.

— Gospodo, — reče kralj — prijem je završen; saopštiću svoj odgovor, ili bolje reći, svoju volju, Španiji i Holandiji.

I jednim zapovedničkim pokretom ruke on otpusti izaslanike.

— Pazite, sine! — reče kraljica majka ljutito — Pazite! Vi ne gospodarite sobom, kako mi izgleda.

— Ah, gospođo! — zaurla od besa mladi lav učinivši jedan strašan pokret — Ako ne gospodarim sobom, ja ću gospodariti, uveravam vas, onima koji me vređaju. Pođite sa mnom, gospodine d'Artanjane, pođite.

I on izađe iz dvorane usred opšteg zaprepašćenja i straha.

Kralj siđe niz stepenice i spremaše se da pređe preko dvorišta.

— Sire, — reče d'Artanjan — Vaše je veličanstvo pogrešilo put.

— Ne, idem u štale.

— Nije potrebno, Sire; imam dva konja koji spremni čekaju Vaše veličanstvo.

Kralj odgovori svome slugi samo jednim pogledom; ali je taj pogled obećavao više nego što bi slavoljublje i trojice d'Artanjana smelo da očekuje.

CLXVIII

ŠAJO

Mada ih ne behu pozvali, Manikan i Malikorn pođoše za kraljem i d'Artanjanom.

To su bila dva vrlo inteligentna čoveka; samo je Malikorn stizao često suviše rano, u želji da se dodvori, a Manikan suviše kasno, iz lenjosti.

Ovoga puta stigoše tačno kada je bilo potrebno.

Pet konja je čekalo.

Kralj i d'Artanjan uzeše dva, Manikan i Malikorn druga dva.

Jedan mali paž pojaha petog.

Cela grupa konjanika krenu u galopu.

D'Artanjan beše lično odabrao konje, prave konje za ljubavnike u nevolji; konji koji nisu trčali, veće leteli.

Deset minuta kasnije grupa konjanika, obavijena oblakom prašine, stiže u Šajo.

Kralj skoči s konja, u pravom smislu te reči. Ali ma kako da je to brzo učinio, d'Artanjan je već bio tu da pridrži uzde.

Kralj jednim pokretom zahvali musketaru i baci svoje uzde mladome pažu.

Zatim jurnu u predsoblje i, snažno gurnuvši vrata, uđe u sobu za prijem.

Manikan, Malikorn i paž, ostadoše napolju; d'Artanjan pođe za svojim gospodarem.

Kad uđe u sobu za prijem, prvo što kralj opazi bila je Lujza koja nije klečala već ležala kraj nogu jednog velikog raspeća od kamena.

Mlada devojka je ležala na vlažnom pločniku i moglo ce jedva primetiti da se nalazi u toj tamnoj odaji u koju je ulazila svetlost samo kroz jedan uzan prozor sa rešetkom, koji su prekrivale puzavice.

Bila je sama, obamrla i hladna kao kamen na kome je ležalo njeno telo.

Kada je vide takvu, kralj pomisli da je mrtva i strašno kriknu; čuvši taj krik d'Artanjan dotrča.

Kralj je već beše obgrlio jednom rukom. D'Artanjan pomože kralju da podigne jadnu devojku koja je izgledala kao mrtva.

Kralj je tada potpuno uze u naručje i poče da zagreva svojim poljupcima njene ledene ruke i slepoočnice.

D'Artanjan poče da zvoni u zvono na ulazu.

Tada dotrčaše karmelitske kaluđerice.

Pobožne devojke počeše da viču kada ugledaše ovaj sablažnjiv prizor: devojku u naručju dvojice ljudi.

Dotrča i nastojnica manastira.

Ali kako je ona znala kako se ponaša u visokom društvu bolje nego i žene na dvoru, i pored svoje stroge povučenosti, ona na prvi pogled poznade kralja po tome što su mu prisutni ukazivali toliko poštovanja, a i po tome što se ponašao kao gospodar i što je uzbudio ceo manastir.

Kada je videla kralja, ona se povukla u svoje odaje, što je bio način da ne izloži neprilici njegovo dostojanstvo.

Ali je po kaluđericama poslala razna sredstva za umirenje i okrepljenje, a sem toga naredila da se zatvore vrata.

Bilo je krajnje vreme: kralj je u svome bolu i očajanju počeo glasno da viče.

Taman je kralj hteo da pošalje po svoga lekara, kada La Valijerova dođe k sebi.

Čim otvori oči, ona opazi kralja koji je klečao kraj njenih nogu. Svakako da ga nije poznala, jer samo bolno uzdahnu.

Luj nije mogao da odvoji oko od nje.

Najzad se njen bludeći pogled zaustavi na kralju. Ona ga poznade i učini napor da se istrgne iz njegovog zagrljaja.

— Oh! — prošaputa ona — Žrtva dakle još nije prinesena do kraja!

— Oh, nije, nije! — uzviknu kralj — I neće biti prinesena, kunem vam se.

Ona se podiže iznemogla i potpuno satrvena.

— A međutim, to mora da bude; mora, i ne zadržavajte me više.

— Da vas pustim da se žrtvujete, ja? — uzviknu Luj.

— Nikada! Nikada!

— U redu je! — prošaputa d'Artanjan — Vreme je da izađem. Pošto su počeli da razgovaraju, poštedimo ih od toga da ih neko sluša.

D'Artanjan izađe i dvoje zaljubljenih ostadoše sami.

— Sire, — produži La Valijerova — ni reči više, preklinjem vas. Ne upropašćujte jedinu budućnost kojoj još mogu da se nadam, to jest spasenje moje duše i vaše, ne upropašćujte svoju slavu zbog jedne prolazne ljubavi.

— Prolazne ljubavi! — uzviknu kralj.

— Oh! Sada, — reče La Valijerova — sada, Sire, vidim jasno šta se događa u vašem srcu.

— Vi, Lujza?

— Oh! Da, ja.

— Kažite jasno šta mislite.

— Jedan neshvatljiv, nerazuman zanos može vam trenutno izgledati kao dovoljno izvinjenje; ali vi imate dužnosti koje se ne mogu slagati sa vašom ljubavlju prema jednoj sirotoj devojci. Zaboravite me.

— Ja, da vas zaboravim?

— To ste već učinili.

— Radije bih umro!

— Sire, vi ne možete da volite onu koju ste pristali da ubijete noćas onako svirepo kao što ste vi to učinili.

— Šta mi vi to govorite? Hajde, recite.

— Zašto ste juče ujutru tražili od mene da vas volim, recite? Šta ste mi u zamenu za to obećali? Da nikada nećete dozvoliti da prođe ponoć a da mi ne ponudite da se pomirimo ako biste bili ljuti na mene.

— Oh, oprostite mi, oprostite mi, Lujza! Bio sam ludo ljubomoran.

— Sire, ljubomora je zla pomisao, koja ponovo izbija, kao posečen korov. Vi ćete opet biti ljubomorni, i vi ćete me dotući. Imajte milosti i pustite me da umrem.

— Ako kažete još nešto slično, gospođice, videćete me kako izdišem pred vašim nogama.

— Ne, ne, Sire, ja znam bolje šta vredim. Verujte mi i ne upropašćujte sebe zbog jedne nesrećnice koju svi preziru.

— Oh, recite mi imena onih koje optužujete, recite mi njihova imena!

— Ja nemam ni na koga da se žalim, Sire; ja optužujem samo sebe. Zbogom, Sire! Vi sebe izlažete sramoti razgovarajući ovde sa mnom.

— Pazite, Lujza; kada tako sa mnom govorite, dovodite me do očajanja; pazite!

— Oh! Sire! Sire! Ostavite me sa bogom, preklinjem vas!

— Ja ću vas otrgnuti i od samog boga!

— Ali pre toga — uzviknu jadno dete — otrgnite me od onih surovih neprijatelja koji nasrću na moj život i na moju čast. Ako imate dovoljno snage da me volite, imajte dakle dovoljno moći da me branite; ali ne, onu koju vi kažete da volite, vređaju, ismevaju, teraju.

I ovo nevino dete koju je njen bol primorao da optužuje, kršilo je ruke, jecajući.

— Oterali su vas! — uzviknu kralj — Evo već po drugi put kako čujem tu reč.

— I to sramno, Sire. Vi vidite dobro, nemam više drugog zaštitnika osim boga, druge utehe osim molitve, drugog utočišta osim manastira.

— Vi ćete imati moj dvorac, imaćete moj dvor. Ne plašite se više ničega, Lujza, oni, ili bolje, one koje su vas juče oterale, sutra će drhtati pred vama: šta govorim, sutra? Jutros sam već grdio, pretio. I mogu grom koji još zadržavam, da pustim da udari, Lujza! Lujza! vi ćete biti nemilosrdno osvećeni. Krvave suze, platiće vaše suze. Kažite mi samo imena vaših neprijatelja.

— Nikada, nikada!

— Kako hoćete onda da udarim po njima?

— Sire, vaša, bi se ruka trgla ispred onih po kojima bi trebalo udariti.

— Oh, vi me uopšte ne poznajete! — uzviknu Luj, ogorčen. — Pre bih spalio svoju kraljevinu i prokleo svoju porodicu, nego što bih ustuknuo. Da, ja bih udario po ovoj ruci, ako bi ta ruka bila toliko kukavička da ne uništi sve one koji su neprijateljski raspoloženi prema onoj koja je najpitomije stvorenje na svetu.

I, zaista, izgovarajući ove reči, Luj udari snažno pesnicom o pregradu od hrastovine, usled čega se razleže tužan odjek.

La Valijerova se uplaši. Bes svemoćnog mladog čoveka imao je nečega što je ulivalo strahopoštovanje, jer isto kao i razbesnela bura, ovaj bes je mogao biti smrtonosan.

Ona, koja je verovala da se njen bol ne da uporediti ni sa kakvim drugim, popusti pred ovim bolom koji se ispoljavao kroz pretnju i plahovitost.

— Sire, — reče ona — poslednji put, preklinjem vas, idite; tišina ovog skloništa već mi je dala malo snage; osećam se umirena pod božjim okriljem. Bog je zaštitnik pred kim padaju sve ljudske sitne pakosti. Sire, još jednom vas molim, ostavite me sa bogom.

— Onda, — uzviknu Luj — recite iskreno da me niste nikada voleli, recite da moja skrušenost, da moje kajanje laskaju vašoj taštini, ali da vas moj bol ne žalosti. Recite da kralj Francuske nije više za vas dragan, čija bi nežnost mogla da vas usreći, već despot čija je ćud uništila u vašem srcu svako osećanje. Nemojte reći da tražite boga, recite da bežite od kralja. Ne, bog se ne slaže sa nepokolebljivim odlukama; bog prima ispaštanje i pokajanje; on prašta, on hoće da volimo.

Lujza se grčila od bola, slušajući ove reči čiji ju je plamen prožimao.

— Ali, zar vi, dakle, niste čuli šta sam vam kazala? — reče ona.

— Šta?

— Zar vi niste čuli da sam oterana, prezrena, da zaslužujem preziranje.

— Učiniću da vas na dvoru najviše poštuju, najviše obožavaju, da vam najviše zavide.

— Dokažite mi da niste prestali da me volite.

— Na koji način?

— Bežite od mene.

— Dokazaću vam da vas volim, ne odvajajući se od vas.

— Ali zar mislite, Sire, da ću ja to dozvoliti? Mislite li da ću vas pustiti da objavite rat celoj svojoj porodici? Mislite li da ću dozvoliti da vi zbog mene odgurnete od sebe majku, ženu, sestru?

— Ah! Najzad ste ih pomenuli; one su vam dakle nanele bol? Tako mi svevišnjeg boga, kazniću ih!

— Eto zašto mene budućnost plaši, zašto sve odbijam, eto zašto neću da me vi osvetite. Dosta je bilo suza, bože! I ovako je bilo dosta bola. Dosta žalosti. Oh! Nikada neću dozvoliti da neko tuži, pati, plače zbog mene. Ja sam isuviše tužila, suviše plakala, suviše patila!

— A moje suze, moje patnje, moje tugovanje, zar vi njih ne ubrajate ni u šta?

— Tako vam boga, Sire, nemojte tako govoriti! Potrebna mi je sva hrabrost da bih podnela svoju žrtvu.

— Lujza, Lujza, preklinjem te! Naređuj, zapovedaj, osveti se ili oprosti, ali me ne napuštaj.

— Nažalost, Sire, moramo se rastati.

— Znači da me ti nimalo ne voliš?

— Oh, to samo bog zna!

— Obmana, obmana!

— Oh, Sire, kad vas ne bih volela, ja bih vas ostavila da ostvarite svoju nameru, ja bih ostavila da me osvetite; ja bih prihvatila kao naknadu za uvredu koja mi je nanesena ono što mi vi predlažete: da uživam u pobedi svoga ponosa. Međutim, vidite li, ja čak neću ni da mi vaša ljubav bude ta prijatna naknada, vaša ljubav koja je međutim moj život, pošto sam htela da umrem jer sam verovala da me više ne volite.

— Tako je, da, da, ja to sada znam, ja to priznajem u ovom času, vi ste prava svetica, vi ste žena najdostojnija poštovanja. Nijedna nije više nego vi dostojna, ne samo moje ljubavi i moga poštovanja, nego još i sveopšteg poštovanja; i stoga nijedna neće biti tako voljena kao vi, Lujza! Nijedna neće imati nada mnom toliku vlast, koliku vi imate. Da, ja vam se kunem, ja bih u ovom času skrhao, kao staklo, svet, ako bi mi on smetao. Vi mi naređujete da se stišam, da oprostim? Dobro, ja ću se stišati. Vi hoćete da vladate blagošću, milošću? Ja ću biti blag i milostiv. Samo mi naredite kako da se vladam, ja ću poslušati.

— Oh, gospode bože! Šta sam ja, ja, jedna jadna devojka, da ja naređujem, makar samo jednom reči, kralju kao što ste vi?

— Vi ste moj život i moja duša! A zar duša ne upravlja telom?

— Oh, vi me dakle volite, dragi moj Sire?

— Na kolenima, sklopljenih ruku, svom snagom koju mi je bog podario. Volim vas toliko da bih vam dao svoj život sa osmehom na usnama, samo ako biste kazali jednu reč!

— Vi me volite?

— Oh! Da.

— Onda nemam više šta da želim na ovom svetu… Dajte mi vašu ruku, Sire, oprostimo se! Doživela sam na ovom svetu svu sreću koja je imala da mi pripadne.

— Oh, ne, nemoj reći da tvoj život počinje! Tvoja sreća to nije ono što je bilo juče, to je ono što je danas, što će biti sutra, uvek! Tebi pripada budućnost! Tebi pripada sve ono što je moje! Nema više pomisli na rastanak, nema više mračnog očajanja; ljubav, to je naš bog, to je naša duševna potreba. Ti ćeš živeti za mene, kao što ću ja živeti za tebe.

I bacivši se pred nju, on poljubi njena kolena, van sebe od radosti i zahvalnosti koje se ne bi mogle iskazati.

— Oh! Sire! Sire! Sve je to samo maštanje.

— Zašto, maštanje!

— Zato što ja ne mogu da se vratim na dvor. Pošto sam prognana, kako bih mogla da vas viđam? Zar nije bolje da stupim u manastir i da tu sahranim, zajedno sa utehom koju mi pruža vaša ljubav, poslednji vapaj vašeg srca i vaše poslednje priznanje?

— Vi, prognani? — uzviknu Luj XIV — A ko to može da vas progna, kada vas ja pozivam da se vratite?

— Oh! Sire, nešto što je jače od kraljeva i što vlada iznad njih: svet i javno mnenje. Razmislite o tome, vi ne možete voleti ženu koju su oterali; ona koju je vaša mati okaljala sumnjičeći je, ona koju je vaša sestra osramotila kažnjavajući je, nedostojna je vas.

— Nedostojna ona koja pripada meni?

— U tome i jeste stvar, Sire; pošto vam pripada, vaša milosnica nije dostojna vas.

— Ah! Vi ste u pravu, Lujza, vi imate najutančaniju osetljivost. Pa lepo, vi nećete biti prognani.

— Oh! Vidi se dobro da niste čuli Gospođu.

— Pozvaću se na svoju majku.

— Oh! Vi niste videli svoju majku!

— I ona? Jadna Lujza! Svi su dakle bili protiv vas?

— Da, da, jadna Lujza koja je već podlegala pod teretom te nesreće kada ste vi naišli, kada ste vi došli da je dotučete.

— Oh, oprostite!

— Dakle, vi nećete naterati ni jednu ni drugu da popuste, verujte mi; zlu nema leka, jer ja vam nikada neću dozvoliti da nešto postignete, bilo nasiljem, bilo silom svoje vlasti.

— Pa lepo, Lujza, da bih vam dokazao koliko vas volim, ići ću kod Gospođe.

— Vi?

— Tražiću da opozovu svoju presudu; ja ću je primorati.

— Primorati? Oh! Ne, ne!

— U pravu ste: umilostiviću je.

Lujza zatrese glavom.

— Moliću je ako bude potrebno — reče Luj. — Hoćete li posle toga verovati u moju ljubav?

Lujza podiže glavu.

— Oh! Nikada zbog mene, nikada se nemojte ponižavati: bolje me ostavite da umrem.

Luj razmisli, i njegovo lice posta turobno.

— Voleću onoliko koliko ste vi voleli; — reče on — patiću onoliko koliko ste vi patili; shvatite to kao moje ispaštanje. Hajde, gospođice, ostavimo se tih sitnih obzira; budimo plemeniti kao naš bol, budimo jaki kao naša ljubav!

I izgovorivši te reči, on je obgrli oko struka obema rukama.

— Jedino moje dobro! Živote moj! Pođite sa mnom — reče on.

Ona učini poslednji napor u koji unese ne više svu svoju volju, njena volja beše već pobeđena, već svu svoju snagu.

— Ne! — odvrati ona, ne opirući se mnogo — Ne, ne! Umrla bih od stida!

— Ne! Vratićete se kao kraljica. Niko ne zna za vaš izlazak… Jedino d'Artanjan…

— A, on me je dakle izdao?

— Kako to?

— Zakleo se…

— Zakleo sam se da neću ništa reći kralju — reče d'Artanjan, promolivši svoju lukavu glavu kroz odškrinuta vrata — i održao sam reč. Ja sam govorio g. de Sen-Enjanu; nisam ja kriv što je kralj čuo; je li tako, Sire?

— To je istina, oprostite mu — reče kralj. La Valijerova se nasmeši i pruži musketaru svoju nežnu i belu ruku.

— Gospodine d'Artanjane, — reče kralj ushićen — naredite da dovedu jedne kočije za gospođicu.

— Sire, — odgovori vrhovni zapovednik — kočije čekaju.

— Oh, ja imam ovde najuzornijeg slugu! — uzviknu kralj.

— Dugo ti je trebalo da to uvidiš — prošaputa d'Artanjan, koji je ipak bio polaskan ovom hvalom.

La Valijerova je bila pobeđena: pošto se još malo kolebala, ona sva iznemogla dopusti da je povede njen kraljevski dragan.

Ali, pred vratima sobe za prijem, u trenutku kada je izlazila iz nje, ona se istrže iz kraljevih ruku i vrati se do kamenog raspeća koje poljubi govoreći:

— Bože moj, ti si me privukao; bože moj, ti si me odgurnuo; ali tvoja je milost beskrajna. Samo, kada se budem vratila, zaboravi da sam se bila udaljila od tebe: jer kada se budem vratila tebi, neću te više ostavljati.

Iz kraljevih se grudi ote jecaj.

D'Artanjan obrisa jednu suzu.

Luj povede mladu ženu, podiže je do kočija i reče d'Artanjanu da sedne pored nje.

A on pojaha svoga konja, obode ga u pravcu Pale-Roajala gde, čim stiže, izvesti Gospođu da želi da bude primljen kod nje na nekoliko trenutaka.

CLXIX

KOD GOSPOĐE

Prema onome kako se kralj rastao sa izaslanicima, i oni najmanje pronicljivi behu naslutili da može doći do rata.

I sami izaslanici, koji nisu bili mnogo upoznati sa onim što je kralj preživljavao, protumačili su nepovoljno za sebe one čuvene reči: „Ako ne umem da savladam svoja osećanja, umeću da savladam one koji me vređaju.”

Srećom za sudbinu Francuske i Holandije, Kolber je pošao za njima da bi im objasnio izvesne stvari: ali kraljice i Gospođa, koje su bile vrlo dobro upoznate sa svim onim što se događalo u njihovim domovima, čuvši ove reči pune pretnje, raziđoše se vrlo uplašene i ljute.

Gospođa je naročito osećala da će se kraljeva srdžba sručiti na nju, i kako je bila hrabra i preterano osiona, umesto da zatraži podršku kod kraljice majke, ona se povuče u svoje odaje i, mada je bila nespokojna, nije imala nameru da izbegne borbu. S vremena na vreme Ana Austrijska je slala glasnike da se obaveste da li se kralj vratio.

Činjenica da niko u dvoru nije ništa govorio o toj stvari, i Lujzin nestanak, bili su nagoveštaj mnogih nesreća za sve one koji su poznavali kraljevu gordost i njegovu preku narav.

Ali Gospođa, odlučna i pored svih tih glasova koji su se pronosili, zatvori se u svoje odaje, pozva k sebi Montaleovu i, nimalo uzbuđenim glasom, zatraži od devojke da joj priča o tom događaju. U trenutku kada je rečita Montale završavala pričanje sa mnogo besedničke obazrivosti i preporučivala Gospođi da bude popustljiva, da bi joj to bilo vraćeno ravnom merom, g. Malikorn se pojavi kod Gospođe i upita je da li može da primi kralja.

Na licu prijatelja Montaleove, koji je bio dostojan nje, ogledalo se najveće uzbuđenje. Bilo je nemoguće prevariti se: sastanak koji je kralj tražio imao je da bude jedno od najzanimljivijih poglavlja te priče o srcu kraljeva i običnih ljudi.

Gospođa se osećala nespokojna zbog dolaska svoga devera: nije očekivala da će on tako brzo doći, i naročito nije očekivala da će Luj lično preduzeti neki korak.

Ali žene koje tako vešto ratuju okolišnim putem, uvek su manje vešte i manje sposobne kada treba prihvatiti otvorenu borbu.

Gospođa, kazali smo, nije bila od onih koje uzmiču, ona je imala suprotnu manu, ili bolje reći, suprotnu vrlinu.

Ona je preterivala u hrabrosti; i stoga joj se ta kraljeva poruka, koju joj je Malikorn donosio, učinila kao zvuk trube koja objavljuje početak neprijateljstava. Ona gordo prihvati poziv na borbu.

Pet minuta posle toga kralj se penjao uz stepenice.

Bio je crven zato što je brzo jahao. Njegovo odelo, prašnjavo i u neredu, odudaralo je od Gospođine tako uredne i tako lepe haljine; mada se Gospođa beše narumenila, videlo se da je prebledela.

Luj ne reče ništa i sede. Montale odmah iziđe.

Gospođa sede prekoputa kralja.

— Sestro, — reče Luj — vi znate da je Gospođica de La Valijer jutros pobegla, i da je u svome bolu i očajanju otišla da se zatvori u manastir?

Kralj izgovori ove reči neobično uzbuđenim glasom.

— Ja to saznajem od Vašeg veličanstva — odvrati Gospođa.

— Mislio sam da ste vi to saznali jutros, za vreme prijema izaslanika — reče kralj.

— Po vašem uzbuđenju, Sire, pogodila sam da se događa nešto neobično, ali nisam znala o čemu se radi.

Kralj je bio iskren i zato odmah pređe na glavnu stvar.

— Sestro, — reče on — zašto ste oterali gospođicu de La Valijer?

— Zato što nisam bila zadovoljna kako je vršila svoju službu — odvrati Gospođa odsečno.

Kralj sav pocrvene; njegove su oči tako sevale da je Gospođa, i pored sve svoje hrabrosti, jedva mogla da izdrži taj pogled.

On se ipak savlada i dodade:

— Mora biti da je postojao neki veoma jak razlog, sestro, pa da žena, dobra kao što ste vi, otera tako mladu devojku, i da tako baci ljagu ne samo na njenu čast, nego i na čast cele njene porodice. Vi znate da se u gradu budno prati kako se ponašaju žene koje su u službi na dvoru. Oterati jednu dvorsku gospođicu znači pripisivati joj neki zločin ili, u najmanju ruku, neku krivicu. Kakav je dakle zločin, kakva je krivica gospođice de La Valijer?

— Pošto vi uzimate na sebe ulogu zaštitnika gospođice de La Valijer, — odvrati hladno Gospođa — daću vam obaveštenja koja bih imala prava da nikome ne dam.

— Čak ni kralju? — uzviknu Luj, stavljajući ljutito šešir na glavu.

— Vi ste me nazvali sestrom— reče Gospođa — i ja se nalazim u svom domu.

— Svejedno! — odvrati mladi kralj, postiđen što je ispoljio svoj gnev — Vi ne možete da kažete, gospođo, i niko u ovoj kraljevini ne može da kaže da ima pravo da mi ne razjasni ono što hoću da znam.

— Pošto vi to tako shvatate, — reče Gospođa sa uzdržanim gnevom — ostaje mi samo da se priklonim pre Vašim veličanstvom i da ništa ne kažem.

— Nemojte izvrtati moje reči.

— Zaštita koju uživa gospođica de La Valijer nameće mi poštovanje…

— Rekao sam vam; nemojte izvrtati moje reči: vi znate dobro da ja, kao glava francuskoga plemstva, odgovaram pred svima za čast svake porodice; ako oterate gospođicu de La Valijer, ili ma koju drugu…

Gospođa odmahnu ramenima.

— Ili ma koju drugu, ponavljam — nastavi kralj — i kako vi tim postupkom kaljate čast te osobe, ja od vas tražim da mi objasnite svoj postupak da bih ili potvrdio vašu presudu ili se usprotivio njenom izvršenju.

— Da se usprotivite izvršenju moje presude? — uzviknu Gospođa oholo — Šta! Kada ja oteram iz svoje kuće jednu od svojih pratilja, vi biste mi naredili da je ponovo primim?

Kralj je ćutao.

— To ne bi bila više, Sire, zloupotreba vlasti; to bi bila nepristojnost.

— Gospođo!

— Oh! Ja bih se kao žena pobunila protiv jedne sramne zloupotrebe; kada to ne bih učinila, ne bih više bila princeza vaše krvi, kraljevska kći; bila bih poslednje stvorenje na svetu, bila bih niža od oterane služavke.

Kralj skoči od gneva.

— To što bije u vašim grudima, to nije srce; — uzviknu on; — ako tako postupate prema meni, dozvolite mi da i ja postupim sa istom nepopustljivošću. Ponekad neki metak, zalutao za vreme borbe, pogodi.

Ta reč, koju kralj nije rekao sa nekom određenom namerom, snažno je delovala na Gospođu, i pokoleba je za trenutak: moglo bi se dogoditi da joj se jednog dana vrati žao za sramotu.

— Najzad, Sire, — reče ona — izjasnite se.

— Pitam vas, gospođo, šta vam je učinila gospođica de La Valijer?

— Ona je najprepredenija spletkašica za koju ja znam; ona je učinila da se zbog nje tuku dva prijatelja, ona je učinila da se o njoj govori vrlo ružno, da se svi na dvoru odmah namršte kada se pomene njeno ime.

— Ona? Ona? — reče kralj.

— Pod onom tako blagom i tako pritvornom spoljašnošću — nastavi Gospođa — ona krije vrlo lukav i vrlo podao karakter.

— Ona?

— Vi se možete i prevariti, Sire; ali ja, ja je poznajem: ona je u stanju da zavadi i najbliže rođake i najbolje prijatelje. Vidite već kakav je razdor izazvala među nama.

— Ja vam svečano izjavljujem… — reče kralj.

— Sire, razmislite o ovom: mi smo živeli u slozi i prijateljstvu, a ona je svojim dostavama, svojim veštim i prepredenim žalbama, izazvala protiv mene vašu zlovolju.

— Kunem vam se — reče kralj — da nikada nijedna reč koja optužuje nije prešla preko njenih usana; kunem vam se da čak ni onda, kada sam besneo od gneva, nije dozvolila da ikome pretim; kunem vam se da nemate prijateljicu koja vam je odanija, koja vas više poštuje.

— Prijateljicu? — reče Gospođa sa dubokim prezirom.

— Pazite, gospođo, — reče kralj — vi zaboravljate da ste razumeli šta sam hteo da kažem i da od ovoga trenutka nestaju sve razlike. Gospođica de La Valijerova će biti ono što ja budem hteo da ona bude, i sutra, ako ja to budem želeo, ona će se popeti i na presto.

— Ali se bar zna da joj po njenom poreklu tu nije mesto, i vi možete da učinite nešto za njenu budućnost ali ništa za prošlost.

— Gospođo, ja sam pokazivao prema vama mnogo popustljivosti i ljubaznosti; nemojte me podsećati da sam ja ovde gospodar.

— Sire, vi ste mi to dvaput ponovili. Imala sam već čast da vam kažem da se priklanjam.

— Onda, hoćete li da mi učinite to da se gospođica La Valijer vrati kod vas?

— Čemu to, Sire, kad vi imate presto da joj ponudite? Ja sam isuviše neznatna ličnost da bih štitila nekog tako moćnog.

— Prestanite sa tom pakosnom i prezrivom duhovitošću. Pomilujte je meni za ljubav.

— Nikada.

— Vi me terate da stvorim razdor u svojoj porodici?

— I ja imam svoju porodicu, gde ću otići da se sklonim.

— Je li to pretnja, i zar se vi do te mere zaboravljate! Mislite li vi, da bi vas vaša porodica podržavala kad biste, u ovome vređanju, otišli tako daleko?

— Nadam se, Sire, da me nećete prisiljavati ni na šta što ne bi bilo dostojno moga položaja.

— Nadao sam se da ćete se setiti našeg prijateljstva i da ćete se ponašati prema meni kao prema bratu.

Gospođa zastade jedan trenutak.

— To ne znači da vas ne priznajem za svoga brata, — reče ona — ako Vašem veličanstvu odbijem da učinim nešto što nije pravo.

— Šta je to što nije pravo?

— Oh! Sire, kada bih ispričala svima o ponašanju La Valijerove, kada bi kraljica saznala…

— Hajde, hajde, Anrijeta, pustite vaše srce da progovori; setite se da ste me voleli, setite se da ljudsko srce treba da bude isto tako milosrdno kao i srce svevišnjega. Ne budite neumoljivi prema drugima; oprostite La Valijerovoj.

— Ne mogu; uvredila me je.

— Ali meni za ljubav, meni?

— Sire, za vas bih učinila sve na svetu osim ovoga.

— Onda, mi vi savetujete da pribegnem krajnjem sredstvu… Vi me naterujete da pribegnem sredstvu slabih ljudi; vi mi savetujete da pustim da izbije moj gnev i da pukne bruka?

— Sire, ja vam savetujem da se povedete za svojim razumom.

— Razumom?… Sestro, ja nemam više razuma.

— Sire, preklinjem vas!

— Sestro, smilujte se, danas vas prvi put preklinjem; sestro, vi ste moja poslednja nada.

— Oh! Sire, vi plačete?

— Od besa, da, zbog poniženja. Da se dotle ponizim da molim, ja, kralj! Celoga svog života biće mi mrzak ovaj trenutak. Sestro, zbog vas sam u jednom trenutku pretrpeo više patnji nego što sam predvideo da ću pretrpeti u najtežim trenucima svoga života.

I kralj, ustajući, pusti na volju svojim suzama koje su zaista bile suze gneva i poniženja.

Gospođa je bila ne dirnuta, jer su i najbolje žene nemilosrdne kada je u pitanju njihov ponos, već uplašena da kraljeve suze ne odnesu sa sobom sve što je čovekoljubivo u njegovom srcu.

— Naredite, Sire, — reče ona — i pošto više volite da ja budem ponižena, a ne vi, mada će moje poniženje biti javno, a vaše je imalo samo mene za svedoka, recite, ja ću se pokoriti kralju.

— Ne, ne, Anrijeta, — uzviknu kralj, van sebe od zahvalnosti — vi ćete samo učiniti ustupak bratu.

— Ja nemam više brata, pošto se pokoravam.

— Hoćete li u znak zahvalnosti celu moju kraljevinu?

— Kako silno volite, — reče ona — kada volite!

On ne odgovori ništa, uze Gospođinu ruku i obasu je poljupcima.

— I tako, — reče on — vi ćete primiti tu jadnu devojku, oprostite joj, uvidećete njenu blagost, čestitost njenoga srca?

— Zadržaću je u svojoj kući.

— Ne, vi ćete joj vratiti svoje prijateljstvo, draga moja sestro.

— Ja je nikada nisam volela.

— Pa lepo, za moju ljubav, vi ćete se sa njom lepo ophoditi, jelte, Anrijeta?

— Neka bude! Ophodiću se prema njoj kao prema Vašoj milosnici!

Kralj ustade. Ovom reči, koja joj se tako nesrećno beše omakla, Gospođa je uništila svu vrednost svoje žrtve. Kralj joj nije odgovorio više ništa.

Ogorčen, smrtno uvređen, on odvrati.

— Hvala, gospođo, večito ću se sećati usluge koju ste mi učinili.

I pozdravivši je sa izveštačenom zvaničnošću, on se oprosti od nje.

Prolazeći ispred jednog ogledala on vide da su mu oči crvene, i gnevno lupi nogom.

Ali je bilo dockan: Malikorn i d'Artanjan, koji su stajali kod vrata, behu videli njegove oči.

— Kralj je plakao — pomisli Malikorn.

D'Artanjan pristupi kralju s poštovanjem.

— Sire, — reče mu on sasvim tiho — treba da se vratite u svoje odaje sporednim stepenicama.

— Zašto?

— Zato što je prašina koju ste imali usput ostavila traga na vašem licu — reče d'Artanjan. — Idite, Sire, idite. Sto mu gromova! — pomisli on — kada kralj ovako podleže svojim osećanjima kao kakvo dete, teško onima koji ucvele onu zbog koje je kralj plakao.

CLXX

MARAMICA GOSPOĐICE DE LA VALIJER

Gospođa nije bila rđava: bila je samo plahovita.

Kralj nije bio bezobziran: bio je samo zaljubljen.

Tek što behu zaključili onaj ugovor prema kome je La Valijerovu trebalo pozvati da se vrati, kada oboje pokušaše da dobiju više nego što su se dogovorili.

Kralj je hteo da viđa La Valijerovu u svako doba dana.

Gospođa, koja je osećala da je kralj ljut od onoga dana kada je morao da je moli i preklinje, nije htela da se odrekne La Valijerove bez borbe.

Ona je dakle stvarala kralju teškoće na svakom koraku.

I zaista, da bi se viđao sa svojom draganom, kralj je bio primoran da se udvara svojoj snasi.

U tome se sastojalo lukavstvo Gospođinog plana.

Kako je izabrala nekog da joj pomaže, a kako je taj neko bila Montaleova, kralj je bio uvek okružen kad god je dolazio kod Gospođe; nisu se odvajali od njega nijednog trenutka. Za vreme tih poseta Gospođa je pokazivala toliko ljupkosti i toliko duhovitosti da je bacala sve u zasenak.

U tom pogledu Montaleova je bila odmah posle nje. Uskoro kralj nije mogao više da je podnosi. Ona je to i čekala.

Tada zatraži od Malikorna da on stupi u dejstvo; ovaj nađe mogućnost da kaže kralju da se na dvoru nalazi jedna mlada osoba koja je vrlo nesrećna.

Kralj upita koja je to osoba.

Malikorn odgovori da je to gospođica de Montale.

Tada kralj odgovori da je i pravo da neko bude nesrećan kada doprinosi da i drugi budu nesrećni.

Malikorn, objasni stvar; gospođica de Montale mu beše naredila šta treba da kaže.

Kralj obrati veću pažnju: on primeti da se Gospođa pojavljuje čim se i njegovo veličanstvo pojavi; da ona ostaje u hodnicima sve dok kralj ne ode; da ga prati, bojeći se da kralj u predsoblju ne razgovara sa nekom od njenih počasnih gospođica.

Jedne večeri ona ode još i dalje.

Kralj je sedeo okrenut gospođama, držeći u ruci jedno pisamce, skriveno ispod narukvice od čipaka, koje je krišom hteo da uruči La Valijerovoj.

Gospođa nasluti njegovu nameru i pogodi da on krije neko pisamce. Teško je bilo sprečiti kralja da priđe onome kome hoće.

Međutim, trebalo ga je sprečiti da priđe La Valijerovoj, da se pozdravi sa njom i da spusti pisamce na njena kolena, iza njene lepeze, ili u njenu maramicu.

Kralj, koji je takođe bio na oprezi, posumnja da mu postavljaju zamku.

On ustade i sasvim prirodno prenese svoju naslonjaču do naslonjače gospođice de Šatijon, sa kojom poče da se šali.

Sastavljali su stihove sa datim slikovima; od gospođice de Šatijon on ode kod Montaleove, a zatim kod gospođice de Tone-Šarant.

Zahvaljujući toj veštoj igri, on uspe da sedne ispred La Valijerove, koju je potpuno zaklanjao.

Gospođa se pretvarala da je jako zauzeta; popravljala je neko cveće nacrtano na juti, koje je ona htela da veze.

Kralj pokaza La Valijerovoj krajičak pisamceta i ona pruži svoju maramicu i uputi mu pogled koji je govorio: „Stavite u nju to pisamce.”

Zatim, kako kralj beše stavio svoju maramicu na naslonjaču u kojoj je sedeo, on vešto udesi da ona padne na zemlju.

Tako La Valijerova mogaše da stavi, kradom, svoju maramicu na kraljevu naslonjaču.

Kralj je uze praveći se nevešt, stavi u nju pisamce i ponovo je stavi na fotelju.

Ali Gospođa beše sve videla.

Ona reče gospođici de Šatijon:

— Gospođice de Šatijon, molim vas, podignite sa ćilima kraljevu maramicu.

I mlada devojka odmah posluša; pošto se kralj beše pomerio, pošto se La Valijerova beše zbunila, videše oni drugu maramicu na naslonjači.

— Ah, izvinite! Vaše visočanstvo ima dve maramice — reče ona.

I kralj je bio primoran da stavi u džep maramicu La Valijerove, zajedno sa svojom. Dobio je tako jednu uspomenu od voljene devojke, ali je voljena devojka bila lišena pesme od četiri stiha nad kojom je kralj proveo deset časova i koja je možda vredela više nego neka duga pesma.

Zbog toga je kralj bio ljut, a La Valijerova očajna. To bi bilo nemoguće opisati. Ali se tada dogodi nešto neverovatno.

Kada kralj pođe, vraćajući se u svoje odaje, Malikorn koji je bio obavešten, ne zna se na koji način, nađe se u predsoblju.

Predsoblja u Pale-Roajalu sama su po sebi mračna, a uveče se kod Gospođe nije obraćalo mnogo pažnje na svečan izgled; bila su slabo osvetljena.

Kralj je voleo tu polutamu. To je opšte pravilo, da zaljubljeni čija duša i srca bukte neprekidno, ne vole svetlost na drugom mestu osim u duši i u srcu.

Dakle, predsoblje je bilo mračno; samo je jedan paž sa buktinjom išao ispred njegovog veličanstva.

Kralj je išao sporim korakom, ugušujući svoj gnev.

Malikorn priđe sasvim blizu kralja, skoro se sudari sa njim i sa najvećom poniznošću zamoli ga da ga izvini; ali kralj, koji je bio vrlo rđavo raspoložen, odgovori veoma osorno Malikornu koji se nečujno izgubi.

Luj leže, pošto je pre toga imao neku malu prepirku sa kraljicom, i sutradan kada je odlazio u svoju sobu za rad on zažele da poljubi maramicu La Valijerove.

On pozva svoga sobara.

— Donesite mi — reče mu on — odelo koje sam nosio juče; ali ne dirajte ništa što se u njemu nalazi.

Naređenje je bilo izvršeno, i kralj lično pretraži džepove svoga odela.

Nađe samo jednu maramicu — svoju; maramica La Valijerove beše nestala.

Dok se on gubio u raznim pretpostavkama i sumnjama, donesoše mu jedno pismo od La Valijerove. Ono je glasilo:

Kako je ljubazno od vas, dragi moj gospodaru, što ste mi poslali one lepe stihove! Kako ste dosetljivi i istrajni u svojoj ljubavi! Kako ne biste bili voljeni!

— Šta to znači; — pomisli kralj — tu postoji neka zabuna. Dobro potražite jednu maramicu koja je morala biti u mom džepu — reče on sobaru— i ako je ne nađete, ili ako ste je vi uzeli…

On se predomisli. Zbog jedne izgubljene maramice praviti državno pitanje, to bi značilo dati povoda da se o tome raspreda, i on dodade:

— Imao sam u toj maramici važnu zabelešku koja je tu slučajno dospela.

— Ali, Sire, — reče sobar — Vaše je veličanstvo imalo samo jednu maramicu, i evo je.

— To je istina, — odvrati kralj škripeći zubima — to je istina. Oh, sirotinjo, kako ti zavidim! Srećan je onaj koji sam stavlja u svoj džep i sam vadi iz svoga džepa maramice i svoja pisamca.

On pročita ponovo pismo La Valijerove, pitajući se kakvim su slučajem ti stihovi stigli do nje. Na kraju pisma je bilo dodato:

„Šaljem vam po vašem vesniku ovaj odgovor koji je tako malo dostojan vaše poruke.”

— U dobri čas! Sada ću saznati nešto — pomisli on radosno. — Ko je tu — reče on — i ko mi je doneo ovo pisamce?

— Gospodin Malikorn — odgovori bojažljivo sobar.

— Neka uđe.

Malikorn uđe.

— Vi dolazite od gospođice de La Valijer? — reče kralj uzdišući.

— Da, Sire.

— I vi ste odneli gospođici de La Valijer nešto od moje strane?

— Ja, Sire?

— Da, vi.

— Ne, Sire, ne, nisam.

— Gospođica de La Valijer to izrično kaže.

— Oh! Sire, gospođica de La Valijer se vara. Kralj se namršti.

— Kakva je to rđava šala? — reče on — Objasnite mi zašto vas gospođica de La Valijer naziva mojim glasnikom? Šta ste odneli toj gospođici? Govorite brzo, gospodine.

— Sire, ja sam odneo gospođici de La Valijer jednu maramicu, i to je sve.

— Jednu maramicu… Koju maramicu?

— Sire, juče kada sam imao onu nesreću da se sudarim sa Vašim veličanstvom, nesreću koju ću žaliti celoga svoga života, naročito posle vašeg nezadovoljstva kome sam ja bio povod; u tome trenutku, Sire, stao sam kao ukopan od očajanja; Vaše je veličanstvo bilo i suviše daleko da bi moglo da čuje moje izvinjavanje, kad videh na zemlji nešto belo.

— Ah! — uzviknu kralj.

— Sagoh se; to je bila maramica. Pomislih u jednom trenutku da sam, sudarivši se sa Vašim veličanstvom, doprineo da maramica ispadne iz vašeg džepa; ali kada sam je opipao sa poštovanjem, osetio sam pod prstima izvezen grb koji sam pogledao; to je bio grb gospođice de La Valijer; pretpostavio sam da je ova gospođica ispustila svoju maramicu kad je dolazila, i pohitao sam da joj je vratim kad je odlazila; eto, to je sve što sam ja predao gospođici de La Valijer; preklinjem Vaše veličanstvo da mi veruje.

Malikorn je izgledao tako bezazlen, tako očajan, tako smeran, da ga je kralj slušao sa neobičnim zadovoljstvom.

Bio mu je zahvalan zbog ove slučajnosti, kao da mu je učinio najveću uslugu.

— Evo već drugi srećan susret koji sam imao sa vama, gospodine, reče on — možete računati na moje prijateljstvo.

Stvar je bila u tome da je Malikorn, prosto naprosto ukrao iz kraljevog džepa maramicu, isto onako vešto kako bi to učinio neki noćni pariski lopov.

Gospođa nikada nije saznala za ovu priču. Ali je Montaleova o tome nešto došapnula La Valijerovoj i La Valijerova je docnije tu priču ispričala kralju, koji se na to slatko smejao i proglasio Malikorna velikim političarem.

Luj XIV je bio u pravu, i zna se da je umeo da oceni ljude.

CLXXI

OVDE ĆE BITI REČI O BAŠTOVANIMA,
LESTVICAMA I DVORSKIM GOSPOĐICAMA

Na nesreću, čuda ne mogu stalno da traju, dok je međutim Gospođina zlovolja stalno trajala.

Nedelju dana docnije došlo je dotle da kralj nije mogao da pogleda La Valijerovu a da ne sretne nečiji podozriv pogled.

Ako bi neko predložio da se ide u šetnju, Gospođa bi, da bi izbegla da se ne ponovi ono što se dogodilo za vreme kiše ili ono što se dogodilo ispod kraljevskog hrasta, imala uvek neku bolest u pripravnosti: zahvaljujući tim svojim bolestima, ona nije izlazila, i njene su dvorske gospođice ostajale kod kuće.

O noćnim posetama nije moglo biti ni pomena, za to nije bilo mogućnosti.

U pogledu toga kralj je već prvih dana pretrpeo jedan vrlo žalostan neuspeh.

Kao i onda kada su bili u Fontenblou, kralj je poveo sa sobom de Sen-Enjana i hteo je da ode kod La Valijerove. Ali je zatekao samo gospođicu de Tone-Šarant koja je počela da doziva u pomoć kao da je izbio požar ili da su upali lopovi, tako da je dotrčala čitava četa sobarica, nastojnica i paževa, i de Sen-Enjan, da bi spasao ugled svoga gospodara koji beše pobegao, ostao je sam; zbog toga su mu kraljica majka i Gospođa očitale vrlo strogu lekciju.

Osim toga, on sutradan dobi dva poziva na dvoboj iz porodice Mortmar.

Morao je i kralj da posreduje.

Ta je zabuna nastala usled toga što je Gospođa iznenada naredila svojim dvorskim gospođicama da promene sobe i što je La Valijerovoj i Montaleovoj bilo naređeno da spavaju u sobi za rad njihove gospodarice.

Nije, dakle, postojala više nikakva mogućnost, čak ni ta da se šalju pisma; pisati, znajući da na vas motri strog pogled Argusovih očiju, kakve su bile Gospođine, značilo je izlagati se najvećim opasnostima.

Može se misliti u kakvom je razdraženom stanju lav stalno bio, i koliko je njegov gnev stalno rastao usled svih tih sitnih pakosti.

Kralj se neprestano mučio da pronađe neki način, a kako se nije poveravao ni Malikornu ni d'Artanjanu, nije mogao ništa da pronađe.

Malikorn bi s vremena na vreme hrabro po štogod izmislio da bi podstakao kralja da mu se potpuno poveri.

Ali bilo usled stidljivosti, bilo usled nepoverenja, kralj koji bi ponekad počinjao da se hvata na tu udicu, brzo bi se predomislio.

Tako, na primer, jedne večeri kada je kralj prolazio kroz vrt i gledao tužno u Gospođine prozore, Malikorn se saplete o jedne lestvice, koje su ležale ispod ograde od šimšira, i reče Manikanu koji je išao sa njim, iza kralja, i koji se ne beše ni o šta sapleo, niti šta video:

— Jeste li videli da sam se maločas sapleo o jedne lestvice i da umalo nisam pao?

— Ne; — reče Manikan, rasejan kao i obično — ali kako izgleda, vi niste pali?

— Svejedno! Ipak je vrlo opasno ostaviti lestvice da se tako povlače.

— Da, može čovek da se udari, naročito ako je rasejan.

— Nije u tome stvar: hoću da kažem da je opasno ostaviti lestvice da se tako povlače ispod prozora dvorskih gospođica.

Luj neprimetno zadrhta.

— Kako to? — upita Manikan.

— Govorite glasnije — šapnu mu Malikorn, gurnuvši ga laktom.

— Kako to? — reče Manikan glasnije.

Kralj poče pažljivo da sluša.

— Evo, na primer — reče Malikorn — jednih lestvica koje su dugačke devetnaest stopa, tačno koliko ima do venca prozora.

Manikan, umesto da odgovori, išao je, i dalje rasejano.

— Hajde, pitajte me do kojih prozora — šapnu mu Malikorn.

— Ali o kojim vi to prozorima govorite — upita ga glasno Manikan.

— O Gospođinim.

— Oho!

— Ah! Ja ne kažem da bi se neko usudio da se popne kod Gospođe; ali u Gospođinoj sobi za rad, razdvojene samo jednim pregradnim zidom, spavaju gospođice de La Valijer i de Montale, koje su dve lepe osobe.

— Samo pregradnim zidom?

— Pogledajte, ona dosta jaka svetlost dolazi iz Gospođinih odaja; vidite li ona dva prozora?

— Da.

— A onaj prozor do njih, slabije osvetljen, vidite li njega?

— Odlično.

— To je prozor dvorskih gospođica. Pogledajte, toplo je, i evo baš gospođica de La Valijer otvara prozor. Ah, šta bi joj sve mogao reći neki smeli ljubavnik, kada bi znao da se tu nalaze ove lestvice od devetnaest stopa koje dopiru tačno do venca prozora!

— Ali ona nije sama, rekli ste mi? Ona je sa gospođicom de Montale?

— Gospođica de Montale nije smetnja; to je prijateljica iz detinjstva, potpuno odana, kojoj se mogu poveriti i najskrivenije tajne.

Kralju nije izmakla nijedna reč ovog razgovora.

Malikorn je čak primetio da je kralj usporio korak da bi mu ostavio vremena da završi.

I stoga, kada su stigli do vrata, on otpusti sve one koji su ga pratili, osim Malikorna.

To nikoga nije iznenadilo: znalo se da je kralj zaljubljen i zato su mislili da hoće da sastavlja stihove na mesečini.

Mada te večeri nije bilo mesečine, možda je kralj ipak hteo da sastavlja stihove.

Svi se raziđoše.

Tada se kralj okrete Malikornu koji je pun poštovanja čekao da ga kralj oslovi.

— Kakve ste ono lestvice maločas pominjali, gospodine Malikorne? — upita on.

— Ja, Sire, ja pominjao lestvice?

I Malikorn podiže oči kao da je hteo da se seti o čemu je govorio.

— Da, neke lestvice od devetnaest stopa?

— Ah! Da, Sire, tačno je; ali ja sam govorio sa g. de Manikanom i ja ne bih ništa rekao da sam znao da Vaše veličanstvo može da nas čuje.

— A zašto ne biste ništa kazali?

— Zato što ne bih hteo da baštovan koji ih je zaboravio bude izgrđen… jadnik!

— Ne plašite se zbog toga… Hajde recite, kakve su to lestvice?

— Hoće li Vaše veličanstvo da ih vidi?

— Da.

— Ništa lakše od toga, Sire, ovde su.

— U šimširu?

— Tako je.

— Pokažite mi ih.

Malikorn se vrati onim putem odakle beše došao i odvede kralja do lestvica.

— Evo ih, Sire — reče on.

— Ali izvucite ih malo.

— Malikorn stavi lestvice na stazu.

— Kralj pođe duž lestvica koje su bile položene.

— Hm! — učini on — …vi kažete da imaju devetnaest stopa?

— Da, Sire.

— Devetnaest stopa, to je mnogo; ja ne verujem da su tako dugačke.

— Ovako se ne vidi dobro, Sire. Kada bi lestvice stajale uspravno, naslonjene na primer uz neko drvo ili zid, videlo bi se bolje, s obzirom da bi nam upoređivanje tu pomoglo.

— Ali ja ipak g. Malikorne, ne mogu da verujem da lestvice imaju devetnaest stopa.

— Ja znam koliko Vaše veličanstvo ima sigurno oko, a međutim, kladio bih se…

Kralj zatrese glavom.

— Postoji jedan potpuno siguran način da se to proveri — reče Malikorn.

— Koji?

— Svako zna, Sire, da je prizemlje dvorca visoko osamnaest stopa.

— To je istina, to se može znati.

— Pa lepo, ako se prislone lestvice uz zid, može se oceniti.

— Tako je.

Malikorn podiže lestvice lake kao pero i prisloni ih uz zid.

Da bi ovo proverio, on izabra, ili bolje reći slučaj izabra, prozor na spavaćoj sobi La Valijerove.

Lestvice su dopirale tačno do ruba venca, to jest skoro do naslona na prozoru, tako da, kada bi neki čovek stao na pretposlednju prečagu, na primer neki čovek srednjeg rasta kao što je bio kralj, mogao bi lako da razgovara sa onima koji stanuju, ili bolje reći koje stanuju u toj sobi.

Tek što je namestio lestvice, kralj prestajući da izigrava komediju, poče da se penje uz lestvice, dok ih je Malikorn pridržavao. Ali tek što se pope do polovine, naiđe jedna patrola Švajcaraca i uputi se pravo ka lestvicama.

Kralj brzo siđe i sakri se u jedan gust žbun.

Malikorn shvati da se treba žrtvovati. Ako se i on sakrije, tražiće sve dok ne nađu ili njega, ili kralja, a možda i obojicu.

Bilo bi bolje da nađu samo njega.

Prema tome, Malikorn se tako nevešto sakri, da samo on bi uhvaćen.

Pošto ga uhvatiše, odvedoše ga u stražarsku stanicu; kada tamo stiže, on reče svoje ime; kad reče svoje ime, ustanoviše ko je.

Za to vreme, idući od žbuna do žbuna, kralj kroz sporedne stepenice stiže do svojih odaja, osećajući se jako ponižen, a naročito jako prevaren u svojoj nadi.

Utoliko više što je galama, koja je nastala za vreme hvatanja Malikorna, izmamila na prozor La Valijerovu i Montaleovu i što se čak i Gospođa pojavila na svome, osvetljena dvema svećama, raspitujući se šta se dogodilo.

Za to vreme, Malikorn se pozivao na d'Artanjana.

Ovaj dotrča na taj poziv.

Ali se Malikorn uzalud trudio da on shvati u čemu je stvar; bilo je uzalud što je d'Artanjan to i shvatio; uzalud su ova dva tako prepredena i tako dosetljiva duha predstavila ovaj događaj na svoj način; za Malikorna nije ostala druga mogućnost osim ta da se misli da je hteo da uđe kod gospođice de Montale, kao što se pre toga mislilo da je g. de SenEnjan hteo silom da uđe kod gospođice de Tone-Šarant.

Gospođa je bila neumoljiva iz dva razloga: ako je Malikorn zaista hteo da uđe noću, pomoću lestvica, kroz prozor, da bi video Montaleovu, to je od Malikornove strane bio nedopustiv pokušaj koji je trebalo kazniti.

Ako je pak Malikorn, umesto da radi u svoje sopstveno ime, to radio kao posrednik između La Valijerove i jedne osobe čije ime nije htela da pomene, njegov je zločin bio još mnogo teži, jer nije imao za opravdanje veliku ljubav koja pravda sve.

Gospođa dakle podiže veliku galamu i uspe da Malikorn bude otpušten iz Gospodinovog doma ne razmišljajući — toliko je jadnica bila zaslepljena — da je Malikorn i Montaleova drže u svojim rukama zbog one posete g. de Gišu, i zbog drugih stvari koje su bile isto toliko tugaljive.

Montale, sva besna, htede odmah da se osveti, ali joj Malikorn dokaza da kraljeva naklonost vredi da se zbog nje padne u sto nemilosti i da je lepa stvar podnositi patnje zbog svoga kralja.

Malikorn je bio u pravu. I stoga, mada je ona bila žena, i to prava žena, uspeo je da je ubedi.

A zatim, da odmah dodamo: kralj je sa svoje strane doprineo da se ona uteši.

Najpre, on naredi da se Malikornu isplati pedeset hiljada livri kao odšteta za položaj koji je izgubio.

Zatim, dade mu službu u svom sopstvenom domu, srećan što se tako sveti Gospođi za sve ono što su on i La Valijerova pretrpeli zbog nje.

Ali kako nije imao više Malikorna da mu krade maramice i da mu meri lestvice, jadni zaljubljeni dragan nije znao šta da radi.

Nije više bilo nade da će se ikada moći približiti La Valijerovoj, dogod ona bude ostala u Pale-Roajalu.

Nikakvo darivanje zvanja i novca nije moglo da pomogne u toj stvari.

Srećom, Malikorn je bio budan.

On je bio tako vešt da je uspeo da se sastane sa Montaleovom. Istina je da je Montaleova sa svoje strane činila sve da bi se sastala sa Malikornom.

— Šta vi noću radite kod Gospođe? — upita on mladu devojku.

— Pa, noću spavam — odvrati ona.

— Kako, spavate?

— Pa dabome.

— Ali, to je vrlo ružno što spavate; ne priliči jednoj mladoj devojci da spava kada toliko pati.

— A zbog čega ja to patim?

— Zar niste očajni što ja nisam više u vašoj blizini?

— Nisam, pošto ste dobili pedeset hiljada livri i službu kod kralja.

— Svejedno, vi ste jako ožalošćeni što me više ne viđate kao ranije; vi ste naročito očajni što sam ja izgubio Gospođino poverenje, je li to tačno? Hajde, recite.

— Savršeno ste u pravu.

— Pa lepo, ta vam žalost ne da da spavate noću i onda jecate, uzdišete, glasno brišete nos, i to deset puta u minutu.

— Ali, moj dragi Malikorne, Gospođa ne podnosi ni najmanji šum.

— Pa dabome, ja znam dobro da ona ne može ništa da podnosi, i zato, kažem vam, videći vašu duboku žalost, ona će požuriti da vas izbaci iz svojih odaja.

— Sada razumem.

— Hvala bogu!

— Ali šta će se dalje dogoditi?

— Dogodiće se da će La Valijerova, kada vas budu razdvojili, tako tugovati i jadikovati da će dovesti do očajanja i sebe i Gospođu.

— Tada će je premestiti u drugu sobu.

— Da, ali u koju?

— U koju? Sada ste se našli u neprilici, vi, gospodine, koji imate toliko pronalazačkog dara.

— Nisam nimalo u neprilici: ma koja bila, ta soba uvek će biti bolja od one pored Gospođine.

— To je tačno.

— Pa lepo, počnite još noćas sa svojim kukanjem.

— Učiniću to neizostavno.

— Recite to i La Valijerovoj.

— Ništa se ne brinite, ona i tako već plače, ali tiho.

— Pa lepo, neka sad počne glasno.

I rastadoše se.

CLXXII

OVDE ĆE BITI REČI O STOLARSKIM RADOVIMA
I O NAČINU POSTAVLJANJA STEPENICA

Montale saopšti La Valijerovoj šta su joj savetovali da uradi; ova nađe da taj savet nije mnogo mudar; i pošto se izvesno vreme opirala — što je činila pre zbog toga što je bila bojažljiva nego što to nije želela — ona reši da tako postupi.

Ta priča o dvema ženama, koje su svojim tužnim plačem ispunjavale Gospođinu spavaću sobu, bila je Malikornovo remek delo.

Kako ništa ne izgleda tako istinito kao ono što je neverovatno, ništa tako prirodno kao ono što je romantično, ova priča kao iz Hiljadu i jedne noći, potpuno uspe da Gospođa poveruje u nju.

Ona prvo premesti Montaleovu.

A tri dana, ili bolje reći tri noći, pošto beše premestila Montaleovu, premesti i La Valijerovu.

Njoj dadoše, u sporednim odajama na mansardi, jednu od onih soba koje su bile iznad soba plemića.

Jedan sprat, to jest samo tavanica, razdvajao je počasne gospođice od oficira i plemića.

Posebne stepenice, koje su bile pod nadzorom gospođe de Navaj, vodile su do njihovih soba.

Gospođa de Navaj, koja beše čula o ranijim pokušajima njegovog veličanstva, tražila je, radi veće sigurnosti, da se na prozore i na otvore od kamina stave rešetke.

Nije dakle postajala nikakva opasnost za čast gospođice de La Valijer, čija je soba pre ličila na neki kavez nego na ma šta drugo.

Kad je gospođica de La Valijer bila u svojoj sobi — a ona je tu često boravila jer je Gospođa, otkako je znala da je gospođa de Navaj dobro čuva, retko tražila njene usluge — gospođica de La Valijer nije dakle imala druge razonode osim da gleda kroz prozor kroz rešetke na prozoru. A jednog jutra, kad je kao i obično gledala, ona opazi Malikorna na jednom prozoru preko puta svoga.

On je u ruci držao visak, okom premeravao zgrade i nešto izračunavao na parčetu hartije. Ličio je pomalo na one inženjere koji sa jednog kraja šanca mere uglove nekog grudobrana ili visinu zidova nekog utvrđenja.

La Valijerova ga poznade i pozdravi ga.

Malikorn odgovori na pozdrav, duboko se poklonivši, i skloni se sa prozora.

Nju iznenadi ovo hladno držanje koje nije bilo prirodno kod Malikorna, koji je uvek bio dobro raspoložen. Ali se ona seti da je jadni mladić izgubio mesto zbog nje i da nije mogao biti mnogo raspoložen prema njoj jer, vrlo verovatno, ona nikad neće biti u položaju da mu vrati ono što je izgubio.

Ona je umela da prašta uvrede, a tim pre da saoseća sa drugima u njihovoj nesreći.

La Valijerova bi zatražila objašnjenje od Montaleove, da je Montaleova bila tu; ali je Montaleova bila odsutna.

U to vreme ona je pisala pisma.

Najedanput La Valijerova vide kako neki predmet, bačen sa prozora na kome se Malikorn bio pojavio, leti kroz vazduh i kroz rešetke pada na pod, kotrljajući se.

Radoznala, ona priđe i podiže ga. To je bio kalem na koji se namotava svileni konac.

Samo je, umesto svilenog konca, oko njega bilo obmotano parče hartije.

La Valijerova ga odvi i pročita:

Gospođice,

Mnogo bih želeo da saznam dve stvari:

Prvo, da li je pod u vašoj sobi od drveta ili od opeke.

Drugo, koliko je daleko vaša postelja od prozora.

Izvinite što vam dosađujem, i molim vas da mi pošaljete odgovor na isti način na koji sam i ja vama poslao pismo, to jest služeći se kalemom.

Ali umesto da ga ubacite u moju sobu, kao što sam ga ja ubacio u vašu — što bi vama bilo teže nego što je to meni bilo — budite tako dobri i samo ga bacite kroz prozor.

Naročito vas molim da verujete da sam vaš ponizan i pun poštovanja sluga

Malikorn

Molim vas da odgovor napišete na ovom istom pismu.

— Ah, jadni mladić! — uzviknu La Valijerova — Mora da je poludeo.

I ona baci na onu stranu gde se nalazio onaj koji joj je pisao — a koga je ona jedva mogla da nazre u polumračnoj sobi — pogled pun prijateljskog sažaljenja.

Malikorn razumede i zatrese glavom, kao da je hteo da joj odgovori:

— Ne, ne, nisam nimalo lud, budite spokojni.

Ona se nasmeši sa nevericom.

— Ne, ne, — zavrte on još jednom glavom — glava je čitava.

I pokaza prstom glavu.

A zatim, podražavajući čoveka koji brzo piše, on je zamoli pogledom:

— Hajde, pišite.

La Valijerovoj se učini da nema ničeg nezgodnog u tome što će da uradi ono što Malikorn od nje traži, pa ma i on bio lud; ona uze olovku i napisa:

Drvo

Zatim izbroja koliko ima koraka od prozora do postelje i napisa i to:

Deset koraka

Pošto to svrši, ona pogleda prema Malikornu koji joj se pokloni i dade znak da će da siđe.

La Valijerova razumede da on to radi da bi dohvatio kalem.

Ona priđe prozoru i, onako kako joj Malikorn beše kazao da uradi, baci ga.

Kalem se još kotrljao po pločniku, kad Malikorn potrča, dođe do njega, podiže ga i poče da skida hartiju — kao što majmun ljušti orah — i odmah otrča prema stanu g. de Sen-Enjana.

De Sen-Enjan beše izabrao, ili bolje reći molio da mu se da stan što je moguće bliže kraljevom; ličio je na one biljke koje traže. sunčeve zrake da bi izrasle i donele što više ploda.

Njegov stan je imao samo dve sobe i nalazio se u glavnom delu zgrade gde su bile i odaje Luja XIV.

G. de Sen-Enjan je bio jako ponosan zbog ove blizine koja mu je omogućavala da lakše uđe kod njegovog veličanstva i davala tu prednost da ponekad i slučajno sretne kralja.

U trenutku kad govorimo o njemu, on beše dao da se njegove dve sobe oblože raskošnim tapetima, računajući da će mu kralj ukazati čast da ga po koji put poseti, jer je kralj, otkako beše osetio veliku ljubav prema La Valijerovoj, de Sen-Enjanu poveravao tajne, i nije mogao da bude bez njega ni danju ni noću.

Malikorn zatraži da ga uvedu kod grofa, i to odmah učiniše, zato što je on uživao kraljevu naklonost i zato što je ugled koji neko uživa uvek mamac za druge.

De Sen-Enjan upita posetioca da li donosi neku novost.

— Veliku — odgovori ovaj.

— A, a, — reče de Sen-Enjan — radoznao kao i svaki ljubimac; koju?

— Gospođica de La Valijer se preselila.

— Preselila? — reče de Sen-Enjan, veoma začuđen.

— Da.

— Ona je stanovala kod Gospođe.

— Tako je. Ali je Gospođi bila neprijatna njena blizina i naredila joj je da se preseli u jednu sobu koja se nalazi upravo iznad vašeg budućeg stana.

— Kako, gore? — uzviknu iznenađeno de Sen-Enjan, pokazujući sprat iznad svog.

— Ne, — reče Malikorn — tamo.

I pokaza zgradu preko puta.

— Zašto onda kažete da je njena soba iznad moga stana?

— Zato što sam siguran da vaš stan mora biti ispod stana La Valijerove.

Kad Sen-Enjan to ču, on pogleda jadnog Malikorna onako kako ga je La Valijerova pogledala četvrt sata pre toga. To jest, pomisli da je ovaj lud.

— Gospodine,— reče mu Malikorn — dozvolite mi da odgovorim na ono što ste pomislili.

— Kako! Na ono što sam pomislio?…

— Svakako: kako mi se čini, vi niste sasvim dobro razumeli šta sam hteo da kažem.

— Priznajem.

— Pa lepo, vi znate da se ispod odaja Gospođinih počasnih gospođica nalaze odaje plemića koji su u kraljevoj i Gospodinovoj službi.

— Znam, pošto Manikan, de Vard i ostali tu stanuju.

— Tačno je. Pa lepo, gospodine, divite se čudnoj slučajnosti: one dve sobe koje su bile određene za g. de Giša, to su baš one koje se nalaze ispod soba u kojima stanuju gospođica de Montale i gospođica de La Valijer.

— Pa šta onda?

— Pa eto… te dve sobe su slobodne, pošto se g. de Giš, koji je ranjen i bolestan, sad nalazi u Fontenblou.

— Kunem vam se, dragi moj gospodine, da ne mogu da pogodim šta hoćete da kažete.

— Ah, da sam te sreće da se zovem de Sen-Enjan, ja bih to odmah pogodio.

— I šta biste uradili?

— Odmah bih zamenio sobe u kojima stanujem onima u kojima ne stanuje g. de Giš.

— Šta vam sve neće pasti na um? — reče de Sen-Enjan prezrivo — Ostaviti prvo počasno mesto, kraljevu blizinu, preimućstvo koje imaju samo prinčevi kraljevske krvi, vojvode, perovi?… Dozvolite mi, dragi moj gospodine de Malikorne, da vam kažem da ste ludi.

— Gospodine, — reče ozbiljno mladi čovek — vi ste napravili dve greške… Ja se zovem Malikorn, a ne de Malikorn, i nisam lud.

Zatim, vadeći jedno parče hartije iz džepa, reče:

— Slušajte ovo, a posle ću vam pokazati ono drugo.

— Slušam — reče de Sen-Enjan.

— Vi znate da Gospođa čuva La Valijerovu kao što je Argus čuvao nimfu Jo.

— Znam to.

— Vi znate da je kralj želeo, ali nije uspeo, da govori sa zatočenicom i da ni vi ni ja nismo uspeli da mu stvorimo tu srećnu priliku.

— Vi to naročito morate znati, jadni moj Malikorne.

— Pa lepo, šta mislite da će dobiti onaj koji izmisli kako da se ovo dvoje zaljubljenih približe jedno drugom.

— O, kraljeva zahvalnost će biti velika.

— Gospodine de Sen-Enjane!…

— Nastavite.

— Zar ne biste želeli da i vi malo osetite kako izgleda ta kraljeva zahvalnost?

— Svakako da bi mi nagrada moga gospodara, pošto budem izvršio svoju dužnost, bila dragocena — odgovori de Sen-Enjan.

— Onda pogledajte ovo parče hartije, gospodine grofe.

— Šta ima na tom parčetu hartije? Neki plan?

— Plan soba g. de Giša, koje će, što je vrlo verovatno, postati vaše.

— Oh, to neće biti ni u kom slučaju.

— Zašto to?

— Zato što moje sobe priželjkuju toliko plemića: g. de Rokelor, g. de Laferte, g. Danžo, i ja im ih sigurno neću ustupiti.

— Onda vas napuštam, gospodine grofe, i idem da ponudim jednom od ove gospode plan, koji sam vam pokazao i sva preimućstva koja on pruža.

— Ali zašto ih ne zadržite za sebe? — upita de Sen-Enjan podozrivo.

— Zato što mi kralj neće nikad ukazati čast da dođe javno u posetu kod mene, dok će vrlo rado doći kod jednog od ove gospode.

— Šta! Kralj bi došao u posetu kod jednog od ove gospode?

— Pa naravno! Da li bi došao? Sasvim sigurno. Kako! Pitate me da li bi kralj išao u neki stan gde bi mogao da se približi gospođici de La Valijer.

— Divno bi to približavanje bilo… kad imate čitav jedan sprat koji nas rastavlja.

Malikorn razvi ono parče hartije koje je bilo uvijeno oko kalema.

— Gospodine grofe, — reče on — vidite li da je pod sobe gospođice de La Valijer običan pod od drveta.

— Pa šta onda?

— Pa eto, uzećete jednog građevinskog radnika koji će, zatvoren u vašem stanu, ali ne znajući gde se nalazi, napraviti otvor na vašoj tavanici, i prema tome, u podu gospođice de La Valijer.

— Oh, bože!— uzviknu de Sen-Enjan zadivljen.

— Šta kažete na to? — reče Malikorn.

— Kažem da je ovo jedna smela zamisao, gospodine.

— Ona će kralju izgledati sasvim beznačajna, uveravam vas.

— Zaljubljeni nimalo ne misle na opasnost.

— Kakve se opasnosti bojite, gospodine grofe?

— Ali kad se ovako probija tavanica mora se čuti velika lupa koja će odjekivati kroz čitav zamak?

— Oh, gospodine grofe, ja sam siguran da radnik, koga vam ja budem našao, neće ni najmanje lupati. On će prostrugati testerom obavijenom kučinama jedan četvorougaonik od šest stopa, i niko, čak ni oni u susedstvu, neće čuti kad on bude radio.

— Ah, dragi moj gospodine Malikorne, vi me zaprepašćujete.

— Nastavljam: — odgovori mirno Malikorn — u sobu, u čijoj ste tavanici napravili otvor, shvatate dobro, jelte?

— Da.

— Vi postavljate stepenice koje će omogućiti, bilo gospođici de La Valijer da siđe u vašu sobu, bilo kralju da se popne kod gospođice de La Valijer.

— Ali, te će se stepenice videti?

— Ne, jer će one biti skrivene u vašoj sobi iza jedne drvene pregrade koju ćete obložiti istom onakvom tkaninom kakvom su obloženi i zidovi u vašem stanu; iz sobe gospođice de La Valijer one se neće videti, jer će ih skrivati kapak napravljen od izvađenog dela poda, koji će se otvarati ispod postelje.

— Stvarno je tako — reče de Sen-Enjan, čije oči zasijaše.

— A sad, gospodine grofe, nije potrebno da tražim od vas da mi priznate da će kralj često dolaziti u tu sobu u kojoj će biti postavljene takve stepenice. Mislim da će naročito g. Danžoa oduševiti moja zamisao, i idem da mu je izložim.

— Ah, dragi gospodine Malikorne! — uzviknu de Sen-Enjan — Vi zaboravljate da ste o tome govorili prvo meni, i da prema tome ja imam prvenstvo.

— Hoćete da imate prvenstvo?

— Da li hoću! Pa naravno!

— Činjenica je, gospodine de Sen-Enjane, da vam na ovaj način obezbeđujem neko visoko odlikovanje, prvom prilikom kada se ona budu delila, a možda i neko dobro vojvodstvo.

— To je, bar, — odgovori de Sen-Enjan sav crven od zadovoljstva — prilika da pokažem kralju da ne greši kad me pokatkad naziva svojim prijateljem, prilika, dragi moj gospodine Malikorne, za koju ću vama dugovati.

— Nećete li to možda zaboraviti? — upita Malikorn smešeći se.

— Time ću se ponositi, gospodine.

— Ja, gospodine, ja nisam kraljev prijatelj, ja sam njegov sluga.

— Da, i ako vi mislite da će meni ove stepenice doneti visoko odlikovanje, ja mislim da će vama kralj zbog njih podariti plemićku titulu.

Malikorn se pokloni.

— Ostaje mi sad samo da se preselim — reče de Sen-Enjan.

— Ne verujem da će se kralj tome protiviti; zatražite od njega dozvolu da to učinite.

— Idem odmah kod njega.

— A ja idem da nađem radnika koji nam je potreban.

— Kad ću ga dobiti?

— Večeras.

— Ne zaboravite mere predostrožnosti.

— Dovešću vam ga zavezanih očiju.

— A ja ću vam poslati jedne od mojih kočija.

— Na kojima neće biti grb.

— I jednog slugu bez livreje, razume se.

— Vrlo dobro, gospodine grofe.

— A La Valijerova?

— Pa šta?

— Šta će ona reći kad vidi ovo što se bude radilo?

— Uveravam vas da će je to mnogo zanimati.

— Verujem.

— Ja sam čak siguran da će ona, ako kralj ne bude imao smelosti da se popne kod nje, iz radoznalosti sići kod vas.

— Nadajmo se — reče de Sen-Enjan.

— Da, nadajmo se — ponovi Malikorn.

— Idem onda kod kralja.

— Dobro ćete uraditi.

— U koliko sati će večeras doći moj radnik?

— U osam.

— A koliko vremena mislite da će mu biti potrebno da prostruže onaj četvorougaonik?

— Otprilike dva sata; samo će mu posle biti potrebno izvesno vreme da postavi kapak i dovede sve u red. Jedna noć i jedan deo idućeg dana; treba računati dva dana za stepenice.

— Dva dana, to je mnogo.

— Bože moj! Kad se neko plete u to da napravi vrata na raju, onda ta vrata moraju biti pristojna.

— U pravu ste; do viđenja, dragi gospodine Malikorne. Biću spreman da se preselim prekosutra uveče.

CLXXIII

ŠETNJA PRI SVETLOSTI BUKTINJA

De Sen-Enjan, očaran onim što je čuo i ushićen onim što je naslućivao, uputi se brzo prema de Gišovim sobama.

On, koji četvrt sata pre toga ne bi dao svoje sobe ni za milion, sad je bio gotov da plati milion, da su mu toliko zatražili, za one dve blažene sobe do kojih mu je sada tako mnogo bilo stalo.

Ali toliko nisu od njega tražili. G. de Giš nije još znao gde će stanovati, a uostalom, bio je još isuviše slab da bi mogao da se brine za svoj stan.

De Sen-Enjan dobi, dakle, one dve de Gišove sobe, g. Danžo, pak dobi one dve de Sen-Enjanove, zahvaljujući tome što je grofovog upravitelja podmitio sa šest hiljada livri; bio je ubeđen da je napravio sjajan posao.

Dve Danžoove sobe su imale da budu de Gišov budući stan.

Glavno je, mada to ne bismo mogli sa sigurnošću da utvrdimo usred ove opšte seobe, da je de Giš imao da stanuje u ove dve sobe.

Što se g. Danžoa tiče, on je bio srećan i presrećan i nije razmišljao o tome da je de Sen-Enjan imao neki jači razlog da se preseli.

Sat docnije, pošto je doneo ovu odluku, de Sen-Enjan se useli u one dve sobe. Deset minuta pošto se de Sen-Enjan uselio, Malikorn uđe kod njega sa tapetarima.

Za to vreme kralj naredi da pozovu de Sen-Enjana; otrčaše u de Sen-Enjanov stan i tamo nađoše Danžoa; Danžo ih posla kod de Giša, i najzad pronađoše de Sen-Enjana.

Ali beše proteklo dosta vremena, zbog čega je kralj u dva maha ispoljio svoje nestrpljenje, kad de Sen-Enjan uđe kod svog gospodara, sav zadihan.

— I ti me dakle napuštaš? — reče mu Luj XIV onim tužnim glasom kojim je Cezar pre hiljadu i osam stotina godina morao izgovoriti ono Tu quoque¹⁰³.

— Sire, — reče de Sen-Enjan — ja ne napuštam kralja, naprotiv; ja se selim.

— Seliš se? Mislio sam da si se preselio pre tri dana.

— Da, Sire. Ali mi nije bilo ugodno tamo gde sam bio i prešao sam u zgradu preko puta.

— Dobro sam kazao da me i ti napuštaš! — uzviknu kralj — Oh, ovo prelazi granice. Postojala je žena za kojom je jedino moje srce žudelo, a cela se moja porodica udružila da je otrgne od mene. Imao sam prijatelja kome sam poveravao svoje jade i koji mi je pomogao da podnesem svu njihovu težinu, a ovog prijatelja je zamorilo moje jadikovanje i on me napušta, ne tražeći čak ni dozvolu za to.

De Sen-Enjan poče da se smeje.

Kralj nasluti da se iza ovog njegovog slobodnog ponašanja krije neka tajna.

— Ima li nešto? — uzviknu kralj pun nade.

— Ima to, Sire, da će ovaj prijatelj, koga kralj kleveta, pokušati da vrati svome kralju sreću koju je izgubio.

— Ti ćeš da mi pomogneš da se vidim sa La Valijerovom? — reče Luj XIV.

— Sire, još ne mogu da tvrdim, ali…

— Ali?…

— Ali se nadam.

— Oh, kako? Kako? Reci mi to, de Sen-Enjane. Hoću da znam šta si smislio, hoću da ti u tome pomognem svom svojom moći.

— Sire, — odgovori de Sen-Enjan — ni sam još ne znam šta ću da uradim da bih to postigao; ali me sve navodi da verujem da će još sutra…

— Sutra, kažeš?

— Da, Sire.

— Oh, kakva sreća! Ali zašto se preseljavaš?

— Da bih vas bolje služio.

— A kako možeš bolje da me služiš ako se preseliš?

— Znate li gde se nalaze one dve sobe namenjene de Gišu?

— Da.

— Onda znate kuda idem.

— Svakako; ali to mi ne pomaže da razumem.

— Kako! Vi ne shvatate, Sire, da se iznad tog stana nalaze dve sobe?

— Čije su to sobe?

— Jedna je soba gospođice de Montale, a druga…

— Druga je soba La Valijerove, Sen-Enjane?

— Neće biti, Sire.

— Oh, de Sen-Enjane, tako je, da, tako je, de Sen-Enjane; to je srećna zamisao prijatelja, pesnika; približavajući me njoj, kad me ceo svet rastavlja od nje, ti više značiš za mene nego što je Pilad značio za Oresta, Patrokle za Ahila.

— Sire, — reče de Sen-Enjan smešeći se — sumnjam da bi mi Vaše veličanstvo, da je potpuno upoznato sa onim što smeram da uradim, davalo tako sjajna imena. Oh, Sire, znam i druga, prostačka, koja bi mi neki čistunci na dvoru sigurno dali kad bi saznali šta nameravam da učinim za Vaše veličanstvo.

— De Sen-Enjane, gorim od nestrpljenja; de Sen-Enjane, na kraju sam snage; de Sen-Enjane, neću moći da čekam do sutra… Do sutra! Ali do sutra, to je čitava večnost!

— A ipak vas, Sire, molim da iziđete malo docnije i da jednom lepom šetnjom stišate to svoje nestrpljenje.

— Da se prošetam s tobom, dobro; razgovaraćemo o onome što si smislio i govorićemo o njoj.

— Ne, ne, Sire, ja ne izlazim.

— A sa kim ću onda izići?

— Sa gospođama.

— Oh, bogami, to ne, de Sen-Enjane.

— Sire, potrebno je.

— Ne, ne, to nikako! Ne, neću više sebe da izlažem tom strašnom mučenju da budem na dva koraka od nje, da je gledam, da dodirujem njenu haljinu u prolazu i da joj ništa ne kažem. Ah, odustajem od tog mučenja, koje ti smatraš za sreću, zbog kojeg mi oči gore od čežnje, ruke drhte od strasti, a srce cepa; da je vidim pred svim tim stranim licima a da joj ne kažem da je volim, kad joj celo moje biće otkriva tu ljubav i odaje me pred svima. Ne, dao sam sebi reč da to više neću činiti i održaću je.

— Ipak, Sire, dobro čujte šta ću vam reći.

— Neću ništa da čujem, de Sen-Enjane.

— Kad je tako, ja nastavljam. Neophodno je, razumete li, neophodno, ne može potrebnije biti, da Gospođa i njene počasne dame ne budu dva sata u svom domu.

— Zaprepašćujete me, de Sen-Enjane.

— Teško mi je da zapovedam svome kralju; ali u ovoj prilici ja zapovedam, Sire; potrebno mi je da odete u lov, ili u šetnju.

— Ali ta šetnja ili taj lov izgledali bi neobični i čudni! Ispoljavajući tako svoju uzbuđenost, otkrio bih celom svom dvoru da ne gospodarim sobom. Zar se već ne priča isuviše da želim da zagospodarim svetom, a da bi pre toga trebalo da uspem da gospodarim samim sobom?

— Oni koji to kažu, Sire, bezočni su i smutljivci; ali ma ko oni bili, ako Vaše veličanstvo više voli njih da sluša, onda ja nemam više šta da kažem. I sutrašnji dan biće odložen na neodređeno vreme.

— De Sen-Enjane, izići ću večeras… Večeras ću pri svetlosti buktinja otići u Sen-Žermen i tamo prenoćiti; sutra ću tamo ručati, i vratiću se u Pariz oko tri sata. Je li dobro tako?

— Sasvim.

— Onda ću večeras poći u osam sati.

— Vaše veličanstvo je tačno pogodilo vreme.

— Ništa nećeš da mi kažeš?

— To jest ne mogu ništa da vam kažem. Dovitljivost nešto znači na ovome svetu, Sire; ipak slučaj tu igra veliku ulogu, i ja imam običaj da mu ostavim najmanji udeo, uveren da će on tako udesiti da uvek ima najveći.

— Hajde, oslanjam se na tebe.

— I u pravu ste.

Kralj, tako umiren, ode pravo kod Gospođe, gde objavi da ima nameru da napravi tu šetnju.

Gospođa odmah nasluti u ovoj na brzu ruku pripremljenoj zabavi, kraljevu potajnu nameru da govori sa La Valijerovom, bilo za vreme puta, zahvaljujući tome što će biti mrak, ili na neki drugi način; ali se ona dobro čuvala da ma šta pokaže svom deveru, i primi poziv, smešeći se.

Ona glasno naredi da se njene počasne gospođice spreme da je prate, ostavljajući da uveče nađe ono što joj bude izgledalo najpogodnije da spreči kralja da se sastane sa voljenom ženom.

A zatim, kad ostade sama i kad jadni ljubavnik koji beše izdao to naređenje, pomisli da će i gospođica de La Valijer ići u šetnju, u trenutku kad se u sebi radovao toj bednoj sreći proganjanih ljubavnika, koja se sastoji u tome da se samo naslađuju pogledom pošto im je zabranjeno da potpuno uživaju, baš u tom trenutku je Gospođa, okružena svojim počasnim damama, govorila:

— Večeras će mi biti dovoljne samo dve počasne gospođice: gospođica de Tone-Šarant i gospođica de Montale.

La Valijerova to beše predvidela i prema tome to i očekivala; ali je proganjanje beše učinilo jakom, i ona ne pruži Gospođi to zadovoljstvo da vidi na njenom licu bol koji joj je ovaj udar naneo.

Naprotiv, smešeći se sa neiskazanom blagošću koja je davala njenom licu anđeoski izraz, ona reče:

— Ja sam, dakle, večeras slobodna, Gospođo.

— Da, svakako.

— Iskoristiću to da nastavim da radim onaj vez. koji je Njeno visočanstvo blagoizvolelo zapaziti, a koji sam unapred imala čast da joj poklonim.

I poklonivši se sa puno poštovanja, ona ode u svoju sobu.

Gospođice de Montale i de Tone-Šarant učiniše to isto.

One razglasiše, izlazeći iz Gospođine sobe, vest o toj šetnji koja se proču po celom dvoru. Deset minuta docnije Malikorn saznade šta je Gospođa odlučila i ubaci ispod vrata de Montaleove jedno pisamce sledeće sadržine:

Potrebno je da L. provede noć sa Gospođom.

Montale, postupajući prema onome kako se behu dogovorili, prvo spali pisamce a zatim stade da razmišlja.

Montaleova je bila dovitljiva devojka i uskoro smisli šta će da uradi.

U ono vreme kad je trebalo da ode kod Gospođe, tojest oko pet sati, ona pođe dvorištem trčeći, i kad se nađe na deset koraka od jedne grupe oficira, ona viknu i pade graciozno na jedno koleno; zatim ustade i nastavi da ide, hramajući.

Plemići pritrčaše da joj pomognu. Montale se pretvarala da je uganula nogu.

Ali kako je želela da vrši svoju dužnost savesno, ona nastavi da se penje uz stepenice koje su vodile u Gospođine odaje.

— Šta se dogodilo, zašto hramljete? — upita je ova — Mislila sam od vas da je La Valijerova.

Montale joj ispriča da je, trčeći da bi što pre stigla, uganula nogu.

Gospođa se pretvaraše da je žali, i htede da naredi da pozovu lekara.

— Samo žalim, gospođo, što neću moći da vršim svoju dužnost i zato sam htela da zamolim La Valijerovu da me zameni kod Vašeg visočanstva…

Gospođa se namršti.

— Ali nisam to učinila — nastavi Montaleova.

— A zašto niste to učinili? — upita Gospođa.

— Zato što je jadna La Valijerova izgledala tako srećna što će biti jedno veče i jednu noć slobodna, da nisam imala hrabrosti da joj zatražim da me zameni.

— Kako, zar je ona bila tako srećna? — upita Gospođa, iznenađena ovim rečima.

— To jest, sva je luda od sreće; pevala je, ona koja je uvek tako tužna. Uostalom, Vaše visočanstvo zna da ona mrzi društvo i da je po prirodi malo divlja.

— O, o, — pomisli Gospođa — meni ova veselost ne izgleda prirodna.

— Ona je već sve pripremila da večera u svojoj sobi i čita jednu od svojih omiljenih knjiga. A uostalom, Vaše visočanstvo ima još deset počasnih gospođica koje će biti srećne da je prate, i zato ovo nisam ni predložila La Valijerovoj.

Gospođa je ćutala.

— Jesam li dobro uradila? — nastavi Montale kojoj se srce malo steže kad vide da joj tako slabo uspeva ratno lukavstvo sa kojim je toliko računala da nije ni mislila da je potrebno da pronađe drugo. — Odobrava li mi Gospođa? — nastavi ona.

Gospođa pomisli da bi kralj u toku noći mogao da napusti Sen-Žermen, i da bi, pošto ima samo četiri i po milje od Pariza do Sen-Žermena, mogao za jedan sat da stigne u Pariz.

— Recite mi, — reče ona — da li se La Valijerova, kada je saznala da ste povređeni, ponudila da vam pravi društvo.

— Oh, ona još ne zna za nezgodu koja mi se dogodila. A i da zna, ja joj zaista ne bih ništa zatražila što bi pokvarilo njene planove. Ja mislim da ona hoće da uživa, ostajući večeras sama, u onoj razonodi pokojnog kralja na koju je mislio kad je govorio Sen-Maru: „Uživajmo u dosadi, gospodine de Sen-Maru, dobro uživajmo u dosadi.”

Gospođa je bila ubeđena da se neka ljubavna tajna krije pod tom željom za samoćom. Ta tajna je sigurno vraćanje Luja XIV u toku noći. Tu nije više moglo biti sumnje, La Valijerova je obaveštena o tom povratku, i zato se raduje što ostaje u Pale-Roajalu.

To je bio unapred pripremljen plan.

— Neće me obmanuti — reče Gospođa.

I ona se odluči.

— Gospođice de Montale,— reče ona — molim vas da obavestite svoju prijateljicu, gospođicu de La Valijer, da sam očajna što moram da joj pokvarim to zadovoljstvo da uživa u samoći; ali umesto da joj bude dosadno samoj u njenoj sobi, kao što je to želela, ona će poći sa nama u Sen-Žermen i tamo uživati u dosadi.

— Ah, jadna La Valijerova — reče Montale praveći tužno lice, dok je u duši bila sva srećna. — Oh, Gospođo, da li bi bilo mogućno da Vaše Visočanstvo…

— Ni reči više, — reče Gospođa — ja tako hoću! Više volim društvo gospođice La Bom Le Blan nego ma koje druge. Idite i pošaljite mi je, a vi lečite svoju nogu.

Montaleova nije čekala da joj se dvaput kaže. Ona ode u svoju sobu, napisa odgovor Malikornu, i podvuče ga pod ćilim. Ići će glasio je odgovor. Ni Spartanka ga ne bi napisala sa manje reči.

— I tako, — mislila je Gospođa — motriću na nju za vreme puta, spavaće u sobi pored moje, i čestitam njegovom veličanstvo ako uspe da izmenja i jednu reč sa gospođicom de La Valijer.

La Valijerova primi naređenje da pođe sa istom onom ravnodušnom blagošću sa kojom je primila i naređenje da ostane.

Samo je u duši osetila veliku radost i smatrala je ovo princezino menjanje odluke kao utehu koju joj šalje proviđenje.

Manje pronicljiva nego Gospođa, ona je ovo pripisivala slučaju.

I dok su svi, izuzev onih koji su pali u nemilost, bolesnih, i onih koji su uganuli nogu, išli prema Sen-Žermenu, Malikorn uvede svog radnika u de Sen-Enjanove kočije i odvede ga u sobu koja je bila ispod sobe La Valijerove.

Ovaj čovek, primamljen izvanredno velikom nagradom koja mu je bila obećana, odmah se dade na posao.

Kako behu uzeli od kraljevih inženjera najbolji alat, a između ostalog i jednu on onih testera sa vrlo oštrim zupcima, koje i u vodi seku daske od najtvrđe hrastovine, posao je brzo napredovao i uskoro jedan četvrtasti deo tavanice bi izrezan između dve grede; prihvatiše ga de Sen-Enjan, Malikorn, radnik i jedan poverljivi sluga, ličnost koja je stvorena da sve vidi, da sve čuje, i da ćuti.

Samo je, prema Malikornovom novom planu, taj otvor napravljen u uglu. Evo zašto:

Kako kod La Valijerove nije bilo sobe za umivanje i oblačenje, ona beše zatražila, i baš tog dana ujutru dobila, jedan veliki paravan, koji je imao da posluži kao pregrada.

On je bio sasvim dovoljan da sakrije taj otvor koji je, uostalom, imao da bude još i prikriven najveštijom izradom umetničke stolarije.

Kad je otvor napravljen, radnik se provuče između greda i nađe se u sobi La Valijerove.

Kad se tu nađe, on dotera testerom otvor u parketu da bi bio pravilan, a od samih daščica izvađenog parketa napravi kapak koji je tako savršeno prilegao uz otvor da je i najizvežbanije oko moglo da primeti samo onaj neizbežni razmak između daščica parketa.

Malikorn beše sve predvideo. Jedna kvaka i dve šarke, kupljene ranije, bile su postavljene na taj kapak.

Jedne od onih malih zavojitih stepenica, koje su u to doba počeli da postavljaju u među spratovima, kupio je umešni Malikorn gotove i platio za njih dve hiljade livri.

One su bile duže nego što je bilo potrebno, ali ih stolar skrati za dva stepenika.

Te stepenice, koje su imale da nose tako slavan teret, bile su pričvršćene za zid samo dvema kukama.

Donji deo je bio postavljen na sam pod grofove sobe i pričvršćen pomoću dva zavrtnja: kralj i svi njegovi ministri mogli bi da se penju uz te stepenice i silaze niz njih bez ikakve opasnosti.

Čekić je udarao po jednom jastučetu od kučine, drška testere je bila obavijena vunenom krpom, a sečivo namazano uljem.

A uostalom, posao prilikom kojeg se najviše lupalo bio je obavljen za vreme noći i ujutru, to jest dok La Valijerova i Gospođa nisu bile tu.

Kada se oko dva sata dvor vratio u Pale-Roajal i La Valijerova ušla u svoju sobu, sve je bilo na svom mestu; tu nije bilo ni trunčice strugotine, ni najmanje iverčice koje bi mogle da posvedoče o povredi stana.

Samo je de Sen-Enjan, koji je hteo da što više pomogne u ovom poslu, nagrdio prste, pocepao košulju, i mnogo se znojio služeći ovako svoga kralja.

Naročito su njegovi dlanovi bili puni plikova.

Te plikove je dobio pridržavajući lestvice na kojima je stajao Malikorn.

Osim toga, on je još i doneo, noseći jedan po jedan, pet delova stepenica, od kojih je svaki imao po dva stepenika.

Jednom reči, možemo da kažemo, da ga je kralj video tako revnosnog na poslu, bio bi mu zahvalan.

Kao što je Malikorn predvideo, radnik koji beše uzeo tačne mere, završi sav posao za dvadeset i četiri sata.

On dobi dvadeset i četiri zlatnika, i ode sav srećan; to je bilo onoliko koliko je obično zarađivao za šest meseci.

Niko nije mogao ni da nasluti šta je rađeno u stanu gospođice de La Valijer.

Ali drugog dana uveče, u trenutku kad se La Valijerova, napustivši društvo kod Gospođe, vratila u svoju sobu, neko škripanje se začu u uglu sobe.

Iznenađena, ona pogleda u pravcu odakle se čulo škripanje. Ono se ponovo začu.

— Ko je tu? — upita ona preplašenim glasom.

— Ja — odgovori dobro poznati kraljev glas.

— Vi!… vi! — uzviknu mlada devojka koja u jednom trenutku pomisli da sanja. — Ali gde ste vi?… vi, Sire?

— Ovde — odvrati kralj, pomerajući paravan i pojavljujući se u dnu sobe, kao priviđenje.

La Valijerova kriknu i sruši se sva uzdrhtala u naslonjaču.

CLXXIV

KRALJ CE POJAVLJUJE

La Valijerova brzo dođe k sebi od iznenađenja; kako je kralj stalno bio pun poštovanja, on joj je svojim prisustvom ulivao više poverenja nego što joj ga svojim pojavljivanjem beše umanjio.

Ali kako je on pre svega video da je La Valijerova naročito uznemirena zbog načina na koji je on ušao kod nje, on joj razjasni tajnu stepenica koje je skrivao paravan, naročito poričući da je njegovo pojavljivanje nešto natprirodno.

— Oh, Sire, — reče mu La Valijerova odmahujući glavom i smešeći se ljupko — bili vi prisutni ili odsutni, vaš mi je lik uvek pred očima.

— Što znači, Lujza?

— Oh, što vi dobro znate, Sire: da ne prođe nijedan trenutak a da jadna devojka, čiju ste tajnu vi slučajno saznali u Fontenblou i koju ste došli da ponovo odvedete dok je ležala pred raspećem, ne misli na vas.

— Lujza, ispunjavate mi srce radošću i srećom.

La Valijerova se tužno nasmeši i nastavi:

— Ali, Sire, da li ste razmislili da vaš vešt izum ne može nimalo da nam koristi?

— A zašto to? Recite.

— Zato što nije nimalo sigurno da u ovu sobu u kojoj stanujem, Sire, neće niko ući da je pregleda; Gospođa može slučajno da naiđe; moje drugarice dolaze ovamo u svako doba dana; kad bih zaključavala svoja vrata iznutra, izdala bih sebe kao i kad bih na njima napisala: „Ne ulazite, kralj je tu!” I eto, Sire, i u ovom trenutku se vrata mogu otvoriti i neko videti Vaše veličanstvo pored mene.

— Onda bi — reče kralj smejući se — neko stvarno mogao da pomisli da sam priviđenje, jer niko ne bi mogao da kaže kako sam ovamo došao. A samo aveti prolaze kroz zidove ili tavanice.

— Oh, Sire, kakav smeo poduhvat! Razmislite dobro o tome, Sire, kakva bruka! Nikada se ništa slično nije pričalo o počasnim gospođicama, tim jadnim stvorenjima koje ljudska pakost, međutim, ne štedi mnogo.

— I vi iz svega toga zaključujete, draga moja Lujza?… Hajde, recite, izrazite se jasnije!

— Da ćete morati, nažalost!… Oprostite mi, ovo što ću reći biće vam teško da čujete…

Luj se namršti.

— Hajde recite — reče on.

— Da će Vaše veličanstvo morati da ukloni te stepenice i izostavi te vešte pronalaske i iznenađenja, jer bi nesreća da vas ovde zateknu bila veća nego sreća da se ovde viđamo; razmislite dobro o tome, Sire.

— Pa lepo, draga Lujza, — odgovori kralj zaljubljeno — umesto da uklonim stepenice uz koje se penjem, postoji jedna mogućnost koja je mnogo prostija, a na nju niste pomislili.

— Jedna mogućnost… opet nešto?…

— Da, opet. Oh, Lujza, vi mene ne volite kao što ja vas volim, pošto se ja više trudim da štogod pronađem.

Ona ga pogleda. Luj joj pruži ruku koju ona blago steže.

— Vi kažete, — nastavi kralj — da će me iznenadno zateći ako budem dolazio ovde gde svako može da uđe kad hoće.

— Eto, Sire, ja se toga plašim i u ovom trenutku kad o tome govorite.

— Dobro, ali vas neće iznenadno zateći ako siđete niz ove stepenice u sobe koje su ispod vaših.

— Sire, Sire, šta to govorite? — uzviknu Lujza, uplašena.

— Rđavo ste me razumeli, Lujza, pošto ste se naljutili čim sam počeo da govorim; pre svega, znate li čije su te sobe?

— Znam, g. grofa de Giša.

— Ne, ne, g. de Sen-Enjana.

— Zaista? — uzviknu La Valijerova.

I ova reč, koja se od sveg srca ote srećnoj mladoj devojci, pobudi u kraljevom razdraganom srcu prijatnu nadu.

— Da, soba de Sen-Enjana, našega prijatelja — reče on.

— Ali, Sire, ne bih mogla da odem kod g. de Sen-Enjana kao što ne bih mogla da odem ni kod g. grofa de Giša — usudi se da kaže ovaj anđeo u kome se opet probudila žena.

— Zašto ne biste mogli, Lujza?

— Nemoguće mi je, nemoguće!

— Izgleda mi, Lujza, da se pod kraljevom zaštitom sve može.

— Pod kraljevom zaštitom? — reče ona gledajući ga zaljubljeno.

— Oh, vi verujete mojim rečima, jelte?

— Verujem kad niste pored mene, Sire, ali kad ste pored mene, kad mi govorite, kad vas gledam, ne verujem više ni u šta.

— Šta bi moglo da vam ulije poverenje, bože moj?

— Ja znam da ne verovati kralju znači pokazivati malo poštovanja, ali vi niste za mene kralj.

— Oh, hvala bogu! Nadam se da je tako; vi vidite koliko tražim. Slušajte: da li bi vam prisustvo trećeg lica ulivalo poverenje?

— Prisustvo g. de Sen-Enjana? Da.

— Zaista, Lujza, parate mi srce takvim nepoverenjem.

— Oh! Oh! Ne plašim se ja vas, ja imam poverenja u vas.

— Pristajem, dakle, — reče kralj uzdišući — g. de SenEnjan, koji ima tu srećnu prednost da vam uliva poverenje, biće uvek prisutan našim razgovorima, obećavam vam.

— Je li to istina, Sire?

— Tako mi plemićke časti! A vi, sa svoje strane?…

— Oh, čekajte, to nije sve.

— Postoji još nešto, Lujza?

— O, svakako; imajte strpljenja, nismo još gotovi, Sire.

— Hajde, slomite mi sasvim srce.

— Vi shvatate, Sire, da ti razgovori moraju imati, bar u očima g. de Sen-Enjana, neki razuman povod.

— Neki razuman povod! — nastavi kralj glasom punim blagog prekora.

— Svakako. Razmislite, Sire.

— Oh, vi ste izvanredno osetljivi i obazrivi, i verujte mi, moja jedina želja je da vas u tome dostignem. Pa lepo, Lujza, biće onako kako vi želite. Predmet naših razgovora biće razuman i ja sam ga već našao, tako da još sutra, ako hoćete…

— Sutra…— reče La Valijerova smešeći se.

— Hoćete da kažete da je to suviše dockan? — uzviknu kralj, stežući obema rukama vrelu ruku La Valijerove.

U tom trenutku se u hodniku začuše koraci.

— Sire, Sire, — uzviknu La Valijerova — neko ide, neko dolazi, čujete li? Bežite, Sire, preklinjem vas.

Kralj ustade, i u jednom skoku se nađe iza paravana.

Bilo je krajnje vreme; kako se kralj zakloni iza jednog krila paravana, kvaka na vratmma se pokrenu i na pragu se pojavi Montaleova.

Samo se po sebi razume da ona uđe sasvim prirodno i slobodno.

A ta lukava devojka je sasvim dobro znala da bi, zakucavši na ta vrata umesto da ih otvori, pokazala prema La Valijerovoj nepoverenje koje bi je vređalo.

Ona dakle uđe, i bacivši jedan brz pogled, vide dve stolice sasvim blizu jednu pored druge. Ona se toliko dugo zadrža oko tih vrata koja se, ne znam zašto, nisu htela da zatvore, da kralj imade vremena da podigne kapak i da siđe kod Sen-Enjana.

Jedan šum, koji bi jedva primetilo uvo manje osetljivo nego što je bilo njeno, dade na znanje Montaleovoj da se kralj udaljio; ona najzad uspe da zatvori ta uporna vrata i priđe La Valijerovoj.

— Razgovarajmo, Lujza, — reče ona — razgovarajmo ozbiljno, hoćete li?

Lujza, hoja je bila sva uzbuđena, užasnu se u sebi kad ču reč ozbiljno, koju Montaleova beše namerno naglasila.

— Gospode bože! — prošaputa ona — Šta li još ima, draga moja Ora?

— To, draga prijateljice, da je Gospođa sve prozrela.

— Šta sve?

— Da li je potrebno da jedna drugoj objašnjavamo, i zar ne razumeš šta hoću da kažem. Evo: ti si morala zapaziti koliko je ovih poslednjih dana Gospođa menjala svoje odluke; morala si zapaziti da te je uzela u svoju službu, zatim otpustila, i ponovo primila.

— To je zaista čudno; ali ja sam navikla na njene ćudi.

— Čekaj, ima još nešto. Ti si zatim morala zapaziti da ti je Gospođa, pošto te je juče isključila iz šetnje, docnije naredila da pođeš.

— Da li sam to zapazila? Naravno da jesam.

— Pa lepo, izgleda da je Gospođa sad dobro obaveštena, jer se ona sad obratila neposredno onome kome treba, pošto u Francuskoj nema čime da zaustavi bujicu koja lomi sve prepreke; ti znaš šta podrazumevam pod reči bujica?

La Valijerova pokri lice rukama.

— Hoću da kažem — nastavi nemilosrdno Montale — ona bujica koja je probila vrata karmelitskog manastira u Šajou i oborila sve dvorske predrasude, kako u Fontenblou, tako i u Parizu.

— Nažalost! Nažalost! — prošaputa La Valijerova, koja je i dalje pokrivala lice rukama, između čijih prstiju su tekle krupne suze.

— Oh, nemoj se još toliko žalostiti, kad si tek na polovini svojih jada.

— Bože! — uzviknu mlada devojka uznemireno — Šta li još ima?

— Evo kako stvar stoji. Gospođa je, pošto se jedno za drugim obraćala za pomoć kraljicama, Gospodinu i celom dvoru, ostala u Francuskoj bez saveznika. Ona se setila izvesne osobe koja tobož polaže neka prava na tebe.

La Valijerova je prebledela, izgledala je kao kip od voska.

— Ta se osoba — nastavi Montale — ne nalazi u ovom trenutku u Parizu.

— Oh, bože — prošaputa Lujza.

— Ta je osoba, ako se ne varam, u Engleskoj?

— Da, da — uzdahnu Lujza, sva klonula.

— Ta se osoba nalazi na dvoru kralja Čarlsa II, zar ne? Reci.

— Da.

— E pa lepo, večeras je jedno Gospođino pismo pošlo za Sent-Džems; glasnik je dobio naređenje da ide, ne zadržavajući se nigde, pravo u Hempton-Kurt koji je, izgleda, jedna kraljeva kuća koja se nalazi na dvanaest milja od Londona!

— Da, pa onda?

— A kako Gospođa redovno piše u London svakih petnaest dana, i kako je stalni glasnik poslat u London pre tri dana, pomislila sam da se nešto važno moglo desiti kad je Gospođa uzela pero u ruke. A kao što znaš, Gospođa ne voli da piše.

— Oh, znam.

— A nešto mi kaže da je u tom pismu bilo govora o tebi.

— O meni? — ponovi nesvesno nesrećna mlada devojka.

— A ja sam videla to pismo na Gospođinom stolu pre nego što je bilo zapečaćeno, i čini mi se da sam pročitala…

— Čini ti se da si pročitala?…

— Možda se varam.

— Šta?… Reci.

— Braželonovo ime.

La Valijerova ustade, obuzeta bolnom uznemirenošću.

— Montale, — reče ona glasom punim prigušenih jecaja — već su nestala sva radosna maštanja mladosti i nevinosti. Nemam ništa da krijem ni od tebe, ni od ma koga. Nema ničeg skrivenog u mom životu, on je kao otvorena knjiga koju svako može da čita, počev od kralja pa do prvog prolaznika. Ora, draga moja Or, šta da radim? Šta će biti sa mnom?

Montale se približi.

— Bože moj, ispitaj svoje srce — reče ona.

— Eto, ja ne volim g. de Braželona; kad kažem da ga ne volim, shvati šta time hoću da kažem: ja ga volim kao što najnežnija sestra može da voli dobrog brata; ali nije to ono što on od mene traži, nije to ono što sam mu obećala.

— Jednom reči, ti voliš kralja — reče Montale — i to ti je prilično dobro opravdanje.

— Da, ja volim kralja — prošaputa mlada devojka prigušenim glasom — i dosta sam skupo platila pravo da mogu da izgovorim te reči. Pa lepo, reci, Montale, šta možeš da učiniš za mene ili protiv mene u ovom položaju u kome se nalazim?

— Izrazi se jasnije.

— Šta da ti kažem?

— Nemaš ništa naročito da mi kažeš?

— Ne — reče Lujza, začuđeno.

— Dobro! Tražiš običan savet od mene?

— Da.

— Odnosno g. Raula?

— Samo to.

— To je tugaljiva stvar — odvrati Montale.

— Ne, nema tu ničeg tugaljivog. Da li treba da se udam za njega da bi održala obećanje koje sam mu dala? Treba li i dalje da slušam kralja?

— Znaš li ti da me dovodiš u težak položaj; — reče Montaleova smešeći se — pitaš me da li treba da se udaš za Raula, mene koja sam mu prijatelj, i kome bi se strašno zamerila izjašnjavajući se protiv njega; govoriš mi i o tome da nećeš više da slušaš kralja, kralja čija sam ja podanica, i koga bih uvredila dajući ti izvesne savete. Ah, Lujza, Lujza, ne umeš da oceniš jedan zaista težak položaj.

— Niste me razumeli, Or! — reče La Valijerova, malo uvređena podsmešljivim tonom kojim je Montaleova govorila — Ako govorim o tome da se udam za g. de Braželona, to je zato što bi mu, udajući se za njega, pričinila zadovoljstvo; ali, isto tako, ako slušam kralja, treba li da mu pomognem da otme dobro koje stvarno ne vredi mnogo, ali kome ljubav pridaje izvesnu vrednost koja ne postoji. Ono, dakle, što od tebe tražim, to je da mi kažeš na koji način da se časno oslobodim bilo na jednoj, bilo na drugoj strani, ili bolje reći pitam te, na kojoj strani bih mogla časnije da se oslobodim.

— Draga moja Lujza, — odgovori Montale posle kraćeg ćutanja — ja nisam jedan od sedam grčkih mudraca i ne ponašam se baš uvek prema nekim utvrđenim pravilima; ali umesto toga, ja imam nešto malo iskustva, i mogu da ti kažem da nikad jedna žena ne traži sličan savet ako nije u stvarnoj neprilici, a ti si dala svečano obećanje, ti imaš časti; ako si u neprilici zato što si dala takvo obećanje, savet strane osobe, a sve je strano za jedno srce koje bezgranično voli, moj savet, kažem ti, neće te izvući iz neprilike. Neću ti ga dakle dati, utoliko pre što bih ja, da sam na tvom mestu, pošto bih dobila savet, bila još u većoj nedoumici nego pre toga. Sve što mogu da uradim, to je da ti ponovim ono što sam ti već kazala: hoćeš li da ti pomognem?

— Oh, da.

— Pa lepo, to je sve… Reci mi u čemu hoćeš da ti pomognem; reci mi za koga ili protiv koga da radim. Na taj način neće biti davanja saveta.

— Ali, prvo mi ti reci — reče La Valijerova stežući ruku svoje prijateljice, za koga ili protiv koga se izjašnjavaš?

— Za tebe, ako si mi prava prijateljica…

— Zar ti nisi Gospođina poverenica?

— Razlog više da ti pomažem. Kad ne bih znala šta se radi na toj strani, ne bih mogla da ti pomažem i prema tome, ne bi ti ništa koristilo ono što znam. Prijateljstva žive od tih uzajamnih usluga.

— Iz toga izlazi da ćeš ostati u isto vreme i Gospođina prijateljica?

— Naravno. Je li ti to krivo?

— Ne — reče La Valijerova, zamišljena, jer joj je ta bezočna iskrenost izgledala uvreda učinjena ženi i nepravda učinjena prijateljici.

— U dobri čas, — reče Montale — jer da nije tako, ti bi se pokazala glupa.

— Ti ćeš mi dakle pomagati?

— Iskreno; naročito ako i ti meni budeš pomagala.

— Izgleda da ne poznaješ moje srce — reče La Valijerova gledajući Montaleovu svojim krupnim začuđenim očima.

— Naravno! Jer smo se mnogo promenile otkako smo na dvoru, draga moja Lujza.

— Kako to?

— To je sasvim lako razumeti: jesi li ti tamo, u Bloa, bila druga kraljica Francuske?

La Valijerova obori glavu i poče da plače.

Montale je pogleda zagonetno i izgovori šapatom ove reči:

— Jadna devojka!

Zatim se popravi i reče:

— Jadni kralj.

Ona poljubi Lujzu u čelo i vrati se u svoju sobu, gde je Malikorn čekaše.

CLXXV

PORTRET

U toj bolesti koja se zove ljubav napadi su česti u početku bolesti.

Kasnije su napadi ređi, ukoliko postepeno dolazi do ozdravljenja.

Pošto smo ovo postavili kao nepobitno pravilo uopšte i posebno kao uvod u ovo poglavlje, nastavimo naše pričanje.

Sledećeg dana koji je kralj odredio za prvi sastanak kod de Sen-Enjana, La Valijerova, odmičući svoj paravan, nađe na podu pisamce napisano kraljevom rukom.

Ovo pisamce beše protureno kroz pukotinu na podu sa donjeg na gornji sprat. Nijedna ruka, nijedan radoznao pogled nije mogao da dopre dovde dokle je doprlo ovo obično parče hartije.

To je bila jedna od Malikornovih zamisli. Videći koliko će de Sen-Enjan zbog svoga stana biti kralju od koristi, on nije hteo da ljubimac postane još i neophodan kao glasonoša, i samostalno je zadržao za sebe taj položaj.

La Valijerova žudno pročita pisamce koje joj je zakazivalo sastanak u dva sata posle podne i upućivalo kako da podigne ploču obloženu parketom.

— Doterajte se da biste bili lepi — bilo je dodato pri dnu pisma.

Ove poslednje reči iznenadiše mladu devojku, ali je u isto vreme i umiriše.

Sati su sporo prolazili. Najzad dođe i taj trenutak.

Tačna kao sveštenica Hero¹⁰⁴, Lujza podiže kapak na podu u trenutku kada je otkucavalo dva sata i zateče na prvom stepeniku kralja koji ju je pun poštovanja čekao da bi joj pomogao da siđe.

Ovaj znak nežnog poštovanja duboko je dirnu.

Pri dnu stepenica dvoje zaljubljenih zatekoše grofa koji, smešeći se i duboko klanjajući, sa mnogo otmenosti zahvali La Valijerovoj na časti koju mu ukazuje.

Zatim, okrećući se kralju, reče:

— Sire, došao je čovek koga smo pozvali.

La Valijerova, uznemirena, pogleda Luja.

— Gospođice, — reče kralj — ja sam vas iz naročitog razloga zamolio da mi ukažete čast i siđete ovde. Naredio sam da se pozove jedan odličan slikar, koji savršeno verno slika, i želim da mu vi dozvolite da izradi vaš portret. Uostalom, ako vi to bezuslovno zahtevate, slika će ostati kod vas.

La Valijerova pocrvene.

— Vidite li, — reče joj kralj — neće nas više biti samo troje evo, sad nas je četvoro. Eh, bože moj! Pošto nećemo biti sami, svejedno koliko nas je.

La Valijerova steže vrhove prstiju svoga dragana.

— Ako Vaše veličanstvo hoće da izvoli, pređimo u susednu sobu — reče de Sen-Enjan.

On otvori vrata i propusti svoje goste.

Kralj je išao iza La Valijerove, gutajući pogledom njen vrat, beo kao sedef, niz koji su padali gusti uvojci srebrnaste i kovrdžave kose mlade devojke.

La Valijerova je imala na sebi haljinu od teške svile, srebrnasto sive boje sa ružičastim prelivima; ogrlica od gagata isticala je belinu njene puti; njene nežne i prozračne ruke stezale su kitu krupnih ljubičica, bengalskih ruža i pavita sa sitno izreckanim lišćem, iznad koga se isticala, kao kakav pehar iz koga se sipa miris, jedna lala iz Harlema, čiste i divne vrste, sivih i ljubičastih tonova, koja je vrtara stala pet godina raznih pokušaja ukrštanja, a kralja pet hiljada livri.

Ovu je kitu Luj predao La Valijerovoj kada ju je dočekao.

U toj sobi, čija vrata de Sen-Enjan otvori, nalazio se jedan mlad čovek, odeven u odelo od tanke kadife, koji je imao lepe crne oči i dugu kestenjastu kosu.

To je bio slikar.

Njegovo platno i daščice sa bojama behu spremljeni.

On se pokloni pred gospođicom de La Valijer sa onom ozbiljnom radoznalošću umetnika koji proučava svoj model, pozdravi kralja uzdržljivo, praveći se da ga nije poznao, kao što bi pozdravio običnog plemića.

Zatim povede gospođicu de La Valijer do stolice koja je za nju bila spremljena i zamoli je da sedne.

Mlada devojka sede ljupko i neusiljeno, sa kitom cveća u rukama, nogu ispruženih na jastučetu; i da njen pogled ne bi bio bezizrazan ili neprirodan, slikar je zamoli da se nečim zabavlja.

Tada Luj XIV, smešeći se, sede na jastučiće kraj nogu svoje dragane.

Tako da su ona, zavaljena u naslonjaču, sa cvećem u ruci, i on, sa pogledom upravljenim u nju koji ju je gutao, predstavljali divan par koji je slikar posmatrao nekoliko trenutaka sa zadovoljstvom, a de Sen-Enjan sa zavišću.

Slikar brzo nacrta skicu, a zatim, posle nekoliko poteza kičicom na sivoj osnovi, poče da se ističe taj nežni i pesnički lik, blagih očiju, rumenih obraza, uokviren kosom koja je imala boju čistog srebra.

Međutim, dvoje zaljubljenih su malo razgovarali, a mnogo gledali jedno u drugo; ponekad su njihove oči postajale tako pune čežnje da je slikar bio primoran da prekine svoj posao da ne bi prikazao neku Eriganu umesto La Valijerovu.

Tada je de Sen-Enjan priticao u pomoć; recitovao je stihove ili pričao neku od onih pričica kao što su ih Patri i Talman de Reo tako lepo pričali.

Ili su se odmarali kada je La Valijerova bila umorna.

Odmah bi donosili jedan poslužavnik od kineskog porcelana pun najlepšeg voća koje se moglo naći, i špansko vino koje se u srebrnim posudama prelivalo u žutim tonovima kao topaz; oni su služili kao dopuna ove slike koju je slikar imao da naslika samo u najširim potezima.

Luj je bio opijen od ljubavi, La Valijerova od sreće, de Sen-Enjan od slavoljublja.

Slikar je prikupljao uspomene za starost.

Tako protekoše dva sata; zatim, pošto otkuca četiri sata, La Valijerova ustade i dade kralju jedan znak.

Luj ustade, priđe slici i uputi umetniku nekoliko laskavih pohvala.

De Sen-Enjan je hvalio sličnost koja se već sada isticala, kako je on tvrdio.

Zatim La Valijerova zahvali slikaru, pocrvene, i pređe u susednu sobu gde kralj pođe za njom, pošto je pozvao de Sen-Enjana.

— Doviđenja sutra, jelte? — reče on La Valijerovoj.

— Ali, Sire, pomišljate li vi da će neko sigurno dolaziti kod mene i da me neće naći?

— Pa šta?

— Šta će onda biti sa mnom?

— Mnogo ste bojažljivi, Lujza!

— Ali, ako bi Gospođa naredila da me pozovu?

— Oh! — odvrati kralj — Zar neće doći jedan dan kada ćete mi vi sami reći da prkosim svima i kad se više nećemo rastajati?

— Toga dana, Sire, neću znati šta govorim i onda ne bi trebalo da mi verujete.

— Doviđenja sutra, Lujza.

La Valijerova uzdahnu; a zatim nemoćna da se odupre kraljevoj molbi, ponovi:

— Pošto vi to želite, Sire, doviđenja sutra!

I pošto to reče, ona se lako pope uz stepenice i iščeze ispod pogleda svoga dragana.

— Pa… Sire? — upita de Sen-Enjan, kada ona ode.

— Pa, eto de Sen-Enjane, juče sam mislio da sam najsrećniji čovek.

— A da Vaše veličanstvo slučajno danas ne misli da je najnesrećnije? — reče grof smešeći se.

— Ne; ova je ljubav neutoljiva žeđ; uzalud pijem, uzalud lakomo gutam kapi vode koje mi tvoja dovitljivost pribavlja: ukoliko više pijem, utoliko osećam veću žeđ.

— Sire, vi ste sami pomalo zbog toga krivi; Vaše veličanstvo je samo sebe dovelo u taj položaj.

— Dakle, u ovakvom slučaju, Sire, jedini način da čovek bude srećan jeste da on sam veruje da je zadovoljan i da čeka.

— Da čeka! Ti dakle znaš šta znači ta reč: čekati?

— Polako, Sire, polako! Ne očajavajte. Ja sam već tražio, tražiću i dalje.

Kralj zatrese glavom, sa izrazom očajanja na licu.

— Pa šta, Sire, vi već niste više zadovoljni?

— Ah, jesam, dragi moj Sen-Enjane, ali nađi, oh, bože moj! Nađi.

— Sire, obavezujem se da ću tražiti, to je sve što mogu da kažem.

Kralj je još jednom hteo da vidi portret, pošto nije mogao da vidi original. On pokaza slikaru šta bi trebalo izmeniti, a zatim izađe.

Kada on ode, de Sen-Enjan reče slikaru da može da ide. Nogari, boje i slikar još ne behu iščezli, kada Malikorn promoli glavu između zavesa na vratima.

De Sen-Enjan ga dočeka raširenih ruku, ali i sa izvesnom tugom. Oblak koji beše prešao preko lica Kralja sunca sada je zamračio i lice vernoga satelita.

Čim ga Malikorn pogleda, vide taj veo tuge koji pokrivaše Sen-Enjanovo lice.

— Oh, gospodine grofe! — reče on — Kako izgledate turobni!

— Boga mi, imam razloga za to! Dragi moj gospodine Malikorne, možete li vi da verujete da kralj nije zadovoljan!

— Nije zadovoljan svojim stepenicama?

— Oh, ne, naprotiv, stepenice su mu se mnogo dopale.

— Onda sobe nisu ukrašene po njegovom ukusu?

— Oh, što se toga tiče, on na to nije ni obratio pažnju. Ne, ono što se kralju nije svidelo…

— Ja ću vam to reći, gospodine grofe: nije mu se svidelo što je došao kao četvrti na ljubavni sastanak. Kako, gospodine grofe, vi to niste pogodili, vi?

— Ali, kako bih ja to pogodio, dragi gospodine Malikorne, kada sam ja samo doslovno izvršavao kraljeva naređenja?

— I zaista, Njegovo je veličanstvo stvarno želelo da vi neizostavno budete kraj njega?

— Sasvim sigurno.

— I Njegovo je veličanstvo htelo, da tu bude i g. slikar koga sam sreo dole?

— Zahtevao je, g. Malikorne, zahtevao!

— Sad zaista vrlo dobro razumem zašto je Njegovo veličanstvo bilo nezadovoljno.

— Nezadovoljno zato što sam doslovno poslušao njegova naređenja? Ja vas više ne razumem.

Malikorn se počeša iza uveta i upita:

— U koliko sati je kralj kazao da će biti kod vas?

— U dva sata.

— I vi ste bili u svojim odajama i čekali ste kralja?

— Od pola dva.

— Ah! Tako.

— Dovraga, trebalo je samo da se pred kraljem pokažem netačan!

Malikorn, i pored toga što je poštovao de Sen-Enjana, ne mogaše da se uzdrži da ne slegne ramenima.

— Je li kralj naredio da i slikar dođe u dva sata?

— Nije; ali ja sam ga doveo i držim ga ovde još od podne. Vi razumete da je bolje da jedan slikar čeka dva sata, nego kralj jedan minut.

Malikorn poče tiho da se smeje.

— Hajde, dragi gospodine Malikorne, — reče de Sen-Enjan — podsmevajte mi se manje, a govorite više.

— Vi to zahtevate?

— Ja vas preklinjem.

— Pa eto, gospodine grofe, aho hoćete da kralj bude malo zadovoljniji kada idući put bude došao…

— Doći će sutra.

— Pa lepo, ako hoćete da kralj bude malo zadovoljniji sutra…

— Sto mu muka! Kao što je govorio moj ded, da li hoću! Dabome da hoću!

— E pa onda, sutra kada kralj naiđe, pronađite neki posao van kuće, ali neki neodložan posao, neki posao koji se neophodno mora svršiti. Pronađite neki posao koji će trajati dvadeset minuta.

— Da ostavim kralja samog dvadeset minuta? — uzviknu de Sen-Enjan, uplašen.

— Dobro, pretpostavimo da nisam ništa kazao — reče Malikorn, polazeći prema vratima.

— Ne, ne, dragi gospodine Malikorne; naprotiv, završite, počinjem da razumem. A slikar, slikar?

— Ah, što se tiče slikara, on treba da zakasni pola sata.

— Pola sata, mislite?

— Da, mislim.

— Dragi moj gospodine, učiniću kao što kažete.

— I mislim da ćete dobro učiniti; hoćete li mi dozvoliti da sutra dođem malo da se obavestim?

— Svakako.

— Čast mi je da se sa dubokim poštovanjem oprostim sa vama, gospodine de Sen-Enjane.

I Malikorn iziđe povlačeći se unazad.

— Zaista, ovaj je mladić pametniji od mene — pomisli de Sen-Enjan.

CLXXVI

HEMTON-KURT

Ono što cmo čuli da je Montaleova otkrila La Valijerovoj na kraju našeg pretposlednjeg poglavlja sasvim prirodno nas opet dovodi glavnom junaku ove priče, jednom vitezu koji luta, povinujući se ćudima jednog kralja.

Ako naš čitalac hoće da pođe sa nama, preći ćemo dakle sa njim preko onog moreuza uzburkanijeg od Evrope, koji odvaja Kale od Dovera; preći ćemo preko onih zelenih i plodnih polja kroz koja protiče hiljadu potočića i koja okružuju Šering, Modston i deset drugih gradova, jedan živopisniji od drugog, i najzad stići u London.

Odatle ćemo, kao lovački psi koji idu za nekim tragom, kada budemo utvrdili da je Raul boravio prvo u Vajt-Holu, zatim u Sent-DŽemsu; kada budemo saznali da ga je primio Monk i uveo u najbolje društvo na dvoru Čarlsa II, poći za njim do jednog letnjikovca Čarlsa II, koji se nalazi blizu grada Kingstona, u Hemton-Kurt, na obali Temze.

Na tom mestu reka još nije onaj ponosni vodeni put koji svakog dana prenosi pola miliona putnika i valja svoje mutne vode kao vode Stiksa govoreći: „I ja sam more.”

Ne, to je još pitoma i zelena reka sa ozidanom obalom, obraslom mahovinom, i sa velikom mirnom površinom u kojoj se ogledaju vrbe i bukve, sa ponekom barkom od suvog drveta koja miruje usred vodene trske, u nekom malom zatonu obraslom johama i nezaboravkom.

Okolo se pružaju predeli mirni i plodni; kuća od opeka probija svojim dimnjacima, iz kojih izlazi plavi-

časti dim, debeo oklop od žutozelenih zelenika; jedan dečak u crvenoj bluzi, čas se pojavi, čas nestane u visokoj travi kao kakva bulka koju povija vetar.

Velike bele ovce preživaju zatvorenih očiju u hladu malih, niskih jasika, a ovde onde ptica kovač sa zelenim i žutim perjem na grudima juri kao kakva začarana lopta po površini vode i dodiruje nesmotreno udicu ribara koji čeka, sedeći u svojoj lađici, da zagrize linjak ili čepa.

Iznad ovog raja u kome caruje debeo hlad i blaga svetlost, diže se zamak Hemton-Kurt, koji je sagradio Volzi, i od koga je oholi kardinal načinio boravište koje je mogao i neki hralj da poželi, i koji je, kao plašljiv dvoranin, bio primoran da pokloni svome gospodaru Henrihu VIII, koji bi se namrgodio od zavisti i pohlepe kad god bi ugledao neki novi zamak.

Hemton-Kurt sa svojim zidovima od opeke, visokim prozorima, lepom gvozdenom ogradom, Hemton-Kurt sa svojih hiljadu kulica, sa svojim čudnim, malim tornjevima, senovitim pokrivenim šetalištima i vodoskocima, sličnim onima u Alhambri, Hemton-Kurt je hladnjak od ruža, Jasmina i pavita. Zadovoljstvo je gledati ga, uživati u njegovim vrtovima. To je najlepši okvir za onu sliku ljubavi koju je pružao dvor Čarlsa II, a koja se nalazila među slikama Ticijana, Pordenona, Van Dajka, koje slave sladostrasnost; a taj isti kralj je imao portret Čarlsa I, kralja mučenika u svojoj galeriji slika u čijim su se zidovima, obloženim drvetom, nalazile rupe od puritanshih metaka koje su ispalili Kromvelovi vojnici 24. avgusta 1648. kad su doveli zarobljenog Čarlsa I u Hemton-Kurt.

Tu je taj kralj, stalno zanesen uživanjima, okupljao svoj dvor; kralj koga je žudnja činila pesnikom; taj čovek koji je nekad bio nesrećan, a koji je sad nadoknađivao jednim danom strasnog uživanja svaki trenutak koji je nekad protekao u mučenju i bedi.

Ali u svom lepom zamku Hemton-Kurt Čarls II nije voleo ni onu meku travu, tako meku da čoveku izgleda kao da gazi po kadifi, ni one četvrtaste leje prepune cveća koje su se nalazile oko svakog drveta, a u kojima su rasle ruže od dvadeset stopa koje cvetaju dižući se visoko kao snopovi vatrometa, ni velike lipe čije se grane povijaju do zemlje kao vrbe i zaklanjaju svojom senkom zaljubljene i sanjalice.

Onda je možda voleo onu mrko crvenu vodu, sličnu vodama Kaspijskog mora, tu ogromnu vodenu površinu po kojoj povetarac stvara talase slične talasima Kleopatrine kose, tu vodu u kojoj rastu potočarke, beli lokvanji sa velikim cvetovima koji se upola otvaraju i otkrivaju na dnu mlečno belog cveta kao jaje zlatno crveni tučak, te tajanstvene vode pune šumova po kojima plove crni labudovi, proždrljivi pačići, nežni mladunci čije je paperje meko kao svila, koji hvataju zelene mušice po stabljičicama i žabe koje se skrivaju pod mahovinom.

Možda je voleo ogromne dvobojne zelenike, lepe mostove na kanalima, košute koje riču po beskrajnim stazama i govedarke koje čas poleću čas skakuću po ivicama od šimšira i deteline.

Jer svega toga ima u Hemton-Kurtu, a još i belih ruža koje puzaju uz visoke rešetke od letava, i čiji cvetovi padaju na zemlju kao mirisne bele pahuljice; ima u parku starih misirskih smokava po čijim se stablima hvataju lišaji, a pri dnu raste divna i bujna mahovina.

Ne, ono što je Čarls II voleo u Hemton-Kurtu to su one divne senke koje se posle podne spuštaju na terase, i čiju su lepotu, po želji Luja XIV, naslikali u njegovoj sobi za rad najveštiji slikari onoga doba, slikari koji su umeli da naslikaju na platnu i sjaj tolikih lepih očiju iz kojih zrači ljubav.

Onog dana kad smo stigli u Hemton-Kurt nebo je bilo skoro jasno i vedro kao što je nekih dana u Francuskoj; vazduh je bio topao i vlažan; zdravac, ogromni mirisni grašak, jasmin i posunac, kojih je bilo na hiljade u lejama, opijali su svojim mirisima.

Bilo je jedan sat. Kralj, vrativši se iz lova, ručao je, posetio vojvotkinju de Kastelmen, zvaničnu milosnicu, i posle dokaza vernosti, mogao je do uveče da dozvoli sebi da bude neveran koliko je hteo.

Ceo dvor je ludovao i bio zaljubljen. U to vreme su gospođe ozbiljno pitale plemiće šta misle o ovoj ili onoj nozi koja je bila više ili manje dražesna, prema tome da li je imala na sebi ružičastu ili zelenu svilenu čarapu.

U to vreme je Čarls II izjavljivao da žena ne može da očara ako ne nosi zelenu svilenu čarapu, zato što je gospođica Lisi Stjuart nosila čarape te boje.

Ostavimo kralja da objavljuje šta mu se više sviđa, a mi pođimo drvoredom zasađenim bukvama, koji se nalazi prekoputa terase, za jednom mladom damom u haljini tamne boje, koja ide pored druge dame koja ima na sebi ljubičastu haljinu.

One prođoše kroz travni vrt usred koga je bio lep vodoskok ukrašen bronzanim kipovima koji su predstavljali sirene, uputiše se, razgovarajući, prema terasi duž čije su se ograde od opeke nalazile senice raznih oblika, u koje se ulazilo iz vrta; ali kako se u većini tih senica neko nalazio, one prođoše pored njih: jedna je crvenela, druga je bila zamišljena.

Najzad, dođoše do kraja te terase koja je cela bila podignuta nad Temzom i, kad nađoše jedno zaklonjeno mesto u hladu, sedoše jedna pored druge.

— Kuda idemo, Stjuart? — reče mlađa svojoj drugarici.

— Draga moja Grafton, kao što vidiš, idemo tamo kuda nas ti vodiš.

— Ja.

— Svakako, ti! Na kraj dvorca, prema klupi na kojoj mladi Francuz čeka i uzdiše.

Mis Meri Grafton se odmah zaustavi.

— Ne, ne, — reče ona — neću da idem tamo.

— Zašto?

— Vratimo se, Stjuart.

— Naprotiv, produžimo u tom pravcu, i objasnimo se.

— Povodom čega?

— Povodom toga što g. de Braželon ide u svaku šetnju u koju i ti ideš, kao što i ti ideš u svaku u koju on ide.

— I ti iz toga zaključuješ da me on voli, ili da ja volim njega?

— Zašto da ne, to je divan plemić. Nadam se da me niko ne čuje — reče mis Lisi Stjuart, okrećući se i smešeći se, po čemu se uostalom videlo da njeno nespokojstvo nije veliko.

— Ne, ne, — reče Meri — kralj je u svojoj ovalnoj sobi za rad sa g. de Bakingamom.

— Kad je reč o g. de Braželonu, Meri…

— Šta?

— Izgleda mi da ti se on, otkako se vratio iz Francuske, otvoreno udvara; šta tvoje srce na to kaže?

Meri Grifton sleže ramenima.

— Dobro! Dobro! Pitaću to lepoga Braželona; — reče Stjuartova smejući se — hajdemo odmah da ga potražimo.

— Zašto?

— Ja imam s njim da razgovaram.

— Ne još; pre toga hoću nešto da te pitam. Hajde, Stjuart, ti, koja znaš sve sitne kraljeve tajne.

— Ti to misliš?

— Pa naravno! Ti ih moraš znati, ili ih onda niko ne zna; reci, zašto je g. de Braželon došao u Englesku, i šta on ovde radi?

— Ono što radi svaki plemić koga njegov kralj pošalje kod drugog kralja.

— Neka je i tako; ali ozbiljno da govorimo, mada se mnogo ne razumemo u politiku, znamo da može da nam bude jasno da g. de Braželon nema ovde neku ozbiljnu dužnost.

— Slušaj, — reče Stjuart sa izveštačenom ozbiljnošću — pristajem da odam jednu državnu tajnu tebi za ljubav. Hoćeš li da ti kažem, od reči do reči, kako glasi preporuka koju je kralj Luj XIV dao g. de Braželonu za njegovo veličanstvo kralja Čarlsa II?

— Da, svakako.

— Evo kako glasi: „Brate, šaljem vam jednog plemića sa svoga dvora, sina nekoga koga vi volite. Postupajte lepo sa njim, molim vas, i učinite da zavoli Englesku.”

— To stoji u pismu?

— Sasvim jasno… ili nešto u tom smislu. Ne odgovaram da stoje te reči, ali tvrdim da je taj smisao.

— Pa lepo, šta si iz toga zaključila, ili tačnije da kažem, šta je iz toga kralj zaključio?

— Da Njegovo veličanstvo francuski kralj ima svoje razloge što hoće da udalji g. de Braželona i da ga oženi… izvan Francuske.

— Tako, da je na osnovu toga pisma?…

— Kralj Čarls II primio je g. de Braželona, kao što ti je poznato, sjajno i prijateljski; dao mu je najlepšu sobu u VajtHolu, i kako si ti najdragocenija osoba na njegovom dvoru, s obzirom da si ti odbila njegovu ljubav… Hajde, nemoj crveneti… on je hteo da zavoliš Francuza i da mu napravi taj lep poklon, i evo zašto je tebe, koja si nasledila tri stotine hiljada livri, tebe buduću vojvotkinju, tebe, lepu i dobru, određivao da odeš u sve šetnje u kojima je učestvovao i g. de Braželon. Jednom reči, to je bilo potajno udešavano, to je bila neka vrsta zavere. Ja sam ti odala tajnu, a ti sad razmisli da li želiš da razbuktaš njegovu ljubav.

Mis Meri se nasmeši, sa onom ljupkošću koja joj je bila urođena, i stežući ruku svoje drugarice reče:

— Zahvali kralju.

— Da, da; ali g. de Bakingam je ljubomoran. Čuvaj se! — odvrati Stjuartova.

Tek što je izgovorila te reči, a g. de Bakingam iziđe iz jednog od onih hladnjaka duž terase i, približivši se dvema ženama, reče smešeći se:

— Varate se mis Lisi; ne, ja nisam ljubomoran; dokaz je, mis Meri, da nisam, jer eto tamo onog koji bi trebao da bude uzrok mojoj ljubomori, vikonta de Braželona koji sedi sam i sanjari. Jadni mladić! Dozvolite mi, dakle, da njemu ostavim da uživa nekoliko trenutaka u vašem ljupkom društvu, s obzirom da je meni potrebno da razgovaram nekoliko trenutaka sa mis Lisi Stjuart.

I klanjajući se Lisi, on reče:

— Hoćete li da mi učinite čast da uzmete moju ruku i da odemo da pozdravimo kralja koji nas čeka.

Kad to reče, Bakingam, smešeći se i dalje, uze ruku mis Lisi Stjuart i odvede je.

Kad ostade sama, Meri Grafton nagnu glavu na jednu stranu, sa onom ljupkošću svojstvenom mladim Engleskinjama i osta nekoliko trenutaka nepomična, gledajući netremice u Raula i kao premišljajući šta da radi. Najzad, pošto se po njenim obrazima, koji su čas bledeli čas crveneli, videlo da se njeno srce bori, ona donese jednu odluku i pođe prilično odlučnim korakom prema klupi na kojoj je Raul sedeo i sanjario, kao što smo to već kazali.

Šum koraka mis Meri, ma kako da je bio slab jer je išla po travnjaku, prenu Raula iz njegovog sanjarenja: on okrenu glavu, spazi mladu devojku i pođe u susret drugarici koju mu je sreća slala.

— Poslali su me kod vas, gospodine; — reče Meri Grafton — primate li me?

— A kome imam da zahvalim za tu sreću, gospođice? — upita Raul.

— G. de Bakingamu — odgovori Meri, pretvarajući se da je vesela.

— G. de Bakingamu, koji tako žarko želi da bude u vašem dragocenom društvu! Gospođice, treba li da vam verujem?

— Zaista, gospodine, vidite li, svi udešavaju da mi provedemo najbolji, tačnije da kažem, veći deo dana zajedno. Juče mi je kralj naredio da vas pozovem da sednete za sto pored mene; danas me je g. de Bakingam zamolio da sednem pored vas na ovu klupu.

— I on se udaljio da bi mi ustupio mesto? — upita Raul, zbunjen.

— Pogledajte tamo, na zavijutku staze, sad će da zađe sa mis Stjuart. Da li se i u Francuskoj čine ovakve uslužnosti, gospodine vikonte?

— Ne bih tačko mogao da vam kažem šta se radi u Francuskoj, jer jedva mogu da kažem da sam Francuz. Boravio sam u više zemalja i skoro uvek kao ratnik; zatim sam živeo na selu; divljak sam.

— Nimalo se ne osećate prijatno u Engleskoj, jelte?

— Ne znam — reče rasejano Raul, uzdišući.

— Kako, ne znate?…

— Oprostite — reče Raul, trgnuvši se i pribravši misli. — Oprostite nisam čuo.

— O! — reče mlada devojka uzdišući i ona — Kako je vojvoda de Bakingam pogrešio što me je ovamo poslao!

— Pogrešio? — reče živo Raul — U pravu ste. Biti u mom društvu nije veselo, i vama je dosadno sa mnom. Pogrešio je g. de Bakingam što vas je ovamo poslao.

— G. de Bakingam je pogrešio što me je ovamo poslao, baš zato što meni nije dosadno sa vama — odgovori mlada žena onim svojim ozbiljnim i zvonkim glasom.

I Raul pocrvene.

— Ali, — nastavi on — otkud to da vas g. de Bakingam pošalje k meni i otkud to da vi poželite da dođete. G. de Bakingam vas voli, i vi volite njega…

— Ne, — odgovori ozbiljno Meri — ne! G. de Bakingam ne može da voli mene, pošto voli vojvotkinju od Orleana; a što se mene tiče, ja ne osećam nimalo ljubavi za vojvodu.

Raul začuđeno pogleda mladu devojku.

— Jeste li vi prijatelj g. de Bakingama, vikonte? — upita ona.

— Otkako smo se upoznali u Francuskoj, g. vojvoda mi čini čast nazivajući me svojim prijateljem.

— Onda ste obični poznanici?

— Ne, jer je g. vojvoda de Bakingam prisan prijatelj jednog plemića koga volim kao brata.

— G. grofa de Giša?

— Da, gospođice.

— Koji voli gospođu vojvotkinju od Orleana?

— Oh, šta vi to govorite?

— I koja njega voli — nastavi mirno mlada devojka.

Raul obori glavu; mis Grafton nastavi uzdišući:

— Kako su oni srećni!… Hajde, ostavite me, g. de Braželone jer vam je g. de Bakingam dao neprijatnu dužnost kad vam je ponudio da vam ja pravim društvo za vreme šetnje. Vaše srce ja zauzeto na drugoj strani, a meni jedva udeljujete malo od svoga duha. Priznajte, priznajte… ne bi bilo lepo od vas, vikonte, da ne priznate.

— Gospođo priznajem.

Ona ga pogleda.

On je bio tako prirodan i tako lep, njegove oči su bile tako bistre, u njima je bilo toliko iskrenosti i odlučnosti, da jedna otmena žena, kakva je bila mis Meri, ne bi mogla ni da pomislim da je taj mladi čovek neuljudan ili glup.

Ona samo vide da on najiskrenije voli drugu ženu, a ne nju.

— Da, razumem; — reče ona — u Francuskoj je ona koju volite.

Raul se pokloni.

— Zna li vojvoda za tu ljubav?

— Niko za nju ne zna — odgovori Raul.

— A zašto meni o njoj govorite?

— Gospođice…

— Hajde, govorite.

— Ne mogu.

— Ja treba, dakle, da vas zamolim da mi se poverite; vi nećete ništa da mi kažete zato što ste se sad uverili da ne volim vojvodu, zato što vidite da bih možda mogla vas da zavolim, zato što ste plemić koji ima nežno i osetljivo srce i umesto da prihvatite ruku koja vam se pruža, makar samo da bi za jedan trenutak zaboravili svoje jade, umesto da primite osmeh koji je vama upućen, vi ste više voleli, vi koji ste mladi, da kažete meni koja sam lepa: „Volim u Francuskoj!” Hvala, gospodine de Braželone, vi ste blagorodan plemić, i zbog toga vas još više volim… prijateljskom ljubavlju. A sad, ne govorimo više o meni, govorimo o vama. Zaboravite da vam je mis Grafton govorila o sebi; recite mi, zašto ste tužni:, zašto ste od pre nekoliko dana još tužniji?

Raula do dna srca dirnu ovaj nežan i setan glas; on nije imao reči da odgovori; mlada devojka mu opet priteče u pomoć.

— Žalite me — reče ona. — Moja majka je bila Francuskinja. Mogu dakle i ja da kažem da sam po krvi i duši Francuskinja. Ali nad mojom vatrenom prirodom stalno lebdi ova engleska magla i seta. Pokatkad sanjam o sreći i blaženstvu; ali najednom se pojavi magla, spusti se na moj san i uništi ga. I ovoga puta je opet tako bilo. Oprostite mi, dosta o tome. Dajte mi svoju ruku i izjadajte se svojoj prijateljici.

— Vi ste Francuskinja, kažete; Francuskinja po duši i krvi!

— Da, i ponavljam ne samo da je moja majka bila Francuskinja, već i da je moj otac, kao prijatelj Čarlsa I, otišao u izgnanstvo u Francusku, i dok se sudilo kralju, i dok je Protektor bio živ, ja sam živela u Parizu; kad je kralj Čarls II ponovo vraćen na presto, i moj otac se vratio u Englesku i tu uskoro umro, jadni otac! Tada mi je kralj podario titulu vojvotkinje i veće izdržavanje.

— Imate li još nekog rođaka u Francuskoj? — upita Raul, pokazujući veliko interesovanje.

— Imam jednu sestru, stariju sedam ili osam godina od mene; bila je udata u Francuskoj i već je udovica; zove se gospođa de Belijer.

Raul se trže.

— Poznajete je?

— Čuo sam to ime.

— I ona voli; u svojim poslednjim pismima mi javlja da je srećna: znači voljena je. I ja osećam i volim koliko i ona, kazala sam vam već, g. de Braželone, ali ni upola nisam srećna koliko ona. Ali, govorimo o vama. Koga vi volite u Francuskoj?

— Jednu mladu devojku, nežnu i belu kao ljiljan.

— Ali, ako vas ona voli, zašto ste tužni?

— Kazali su mi da me više ne voli.

— Vi to ne verujete, nadam se?

— Onaj koji mi piše nije potpisao svoje pismo.

— Nepotpisana dostava! Oh, to je neka podlost — reče mis Grafton.

— Evo — reče Raul pokazujući mladoj devojci jedno kratko pismo, koje sto puta beše pročitao.

Meri Grafton uze pismo i pročita:

Vikonte, u pravu ste što se tamo zabavljate sa lepim gospođama na dvoru Čarlsa II, jer na dvoru Luja XIV opsedaju zamak u kome je vaša ljubav. Ostanite, dakle, zauvek u Londonu, jadni vikonte, ili se odmah vratite u Pariz.

— Nema potpisa? — reče mis Meri.

— Nema.

— Ne verujte, dakle.

— Dobro, ali evo i drugog pisma.

— Od koga je?

— Od g. de Giša.

— O, to je onda nešto drugo! A u tom pismu piše…

— Čitajte.

Prijatelju moj, ja sam ranjen, bolestan. Vratite se, Raule; vratite se!

De Giš.

— Šta ćete da radite? — upita mlada devojka, kojoj se srce steže.

— Kad sam pročitao ovo pismo, imao sam nameru da se odmah oprostim od kralja.

— A vi ste ga primili?…

— Prekjuče.

— Ono dolazi iz Fontenbloa.

— Čudno, zar ne? Dvor je u Parizu. I ja bih otišao. Ali kad sam govorio kralju o svom odlasku, on je počeo da se smeje i rekao mi je: „Gospodine izaslaniče, otkud to da želite da otputujete? Poziva li vas vaš gospodar?” Pocrveneo sam, zbunio sam se, jer zaista, mene je kralj ovamo poslao, a od njega nisam dobio naređenje da se vratim.

Meri se namršti i zamisli.

— I vi ostajete? — upita ona.

— Moram, gospođice.

— A ona koju volite?…

— Ona koju volim?…

— Piše li vam ona?

— Nikad.

— Nikad! Oh, ona vas dakle ne voli?

— Bar mi nije pisala otkako sam otišao.

— Je li vam ranije pisala?

— Pokatkad… Oh, nadam se da ju je nešto sprečilo!

— Evo vojvode! Ćutite.

I zaista Bakingam se opet pojavi na kraju staze, sam i nasmejan; on polako priđe i pruži im ruku.

— Jeste li se sporazumeli? — reče on.

— Povodom čega? — upita Meri Grafton.

— Povodom onoga što može da vas učini srećnom, draga Meri, a Raula manje nesrećnim.

— Ne razumem vas, milorde — reče Raul.

— Evo šta ja mislim, mis Meri. Hoćete li da to kažem pred gospodinom.

I on se nasmeši.

— Ako hoćete da kažete — odgovori mlada devojka ponosito — da sam bila spremna da volim g. de Braželona, nije potrebno, ja sam mu to već kazala.

Bakingam se zamisli i ne zbuni se kako je to ona očekivala.

— Zato — reče on — što znam da ste osetljivi, a naročito što znam da ste pošteni i iskreni, zato sam vas ostavio sa g. de Braželonom, čije bolesno srce može da izleči lekar kao što ste vi.

— Ali, milorde, pre nego što ste mi govorili o srcu g. de Braželona, govorili ste mi o svom. Hoćete li, dakle, da izlečim dva srca u isto vreme?

— To je istina, mis Meri; ali ćete mi odati to priznanje, da sam brzo prestao sa tim uzaludnim udvaranjem, uviđajući da je moja rana neizlečiva.

Meri razmišljaše jedan trenutak.

— Milorde, — reče ona — g. de Braželon je srećan. On voli i voljen je. Njemu dakle nije potreban lekar kao što sam ja.

— G. de Braželon — reče Bakingam — tek što se nije razboleo od jedne teške bolesti, i biće mu potrebno više nego ikad da mu neko leči srce.

— Hoćete li da se izrazite jasnije, milorde? — upita živo Raul.

— Hoću, ali ne odjedanput; ako pak želite, mogu da kažem mis Meri ono što vi ne treba da čujete.

— Milorde, stavljate me na muhe: milorde vi nešto znate.

— Ja znam da je mis Meri Grafton najdražesnija žena koju jedno bolesno srce može da sretne na svom putu.

— Milorde, ja sam već kazala da vikont de Braželon voli na drugoj strani — reče mlada devojka.

— Greši.

— Vi to dakle znate, gospodine vojvodo? Vi znate da grešim.

— Da.

— Ali koga on to voli? — uzviknu mlada devojka.

— On voli jednu ženu nedostojnu njega — reče mirno Bakingam, sa onom hladnokrvnošću koju samo ima Englez koga rukovode i razum i osećanja.

Mis Meri Grafton uzviknu. Od tog uzvika, isto toliko koliko i od Bakingamovih reči, de Braželon preblede od uzbuđenja i uzdrhta od užasa.

— Vojvodo, — uzviknu on — vi ste izgovorili takve reči da ću, ne gubeći ni trenutak, poći u Pariz da bih saznao šta one znače.

— Vi ćete ostati ovde — reče Bakingam.

— Ja?

— Da, vi.

— A zašto?

— Zato što nemate prava da odete i zato što se ne napušta kraljeva služba zbog jedne žene, pa ma ona bila dostojna da bude voljena kao što je to mis Grafton.

— Onda mi kažite sve.

— Pristajem. Ali, hoćete li onda ostati?

— Da, ako mi budete otvoreno govorili.

Dotle su došli sa razgovorom i Bakingam bi svakako rekao, ako ne sve kako je u stvari, a ono sve što je o tome znao, kad se jedan kraljev sluga pojavi na kraju terase i pođe prema sobi za rad gde je kralj bio sa mis Lisi Stjuart.

Ovaj čovek je išao ispred jednog prašnjavog glasnika koji verovatno tek što beše sjahao sa konja.

— Glasnik iz Francuske! Gospođin glasnik! — uzviknu Raul poznavši vojvotkinjinu livreju.

Čovek i glasnik zatražiše da obaveste kralja o njihovom dolasku. Vojvoda i mis Grafton se značajno pogledaše.

CLXXVII

GOSPOĐIN GLASNIK

Čarls II je dokazivao ili pokušavao da dokaže mis Stjuartovoj, da samo na nju misli; prema tome, obećavao joj je ljubav kakvu je njegov predak, Anri IV, gajio prema Gabrijeli¹⁰⁵.

Na svoju nesreću Čarls II beše rđavo izabrao dan, dan kad je mis Stjuart bila rešila da ga učini ljubomornim.

I zato, umesto da bude dirnuta tim obećanjem kako je to Čarls II očekivao, ona poče grohotom da se smeje.

— Oh, Sire, Sire, — uzviknu ona smejući se — kad bih imala tu nesreću da vam zatražim dokaz o toj ljubavi, kako bi mi bilo lako da se uverim da lažete.

— Slušajte, — reče joj Čarls — vama su poznate one Rafaelove skice koje imam; znate koliko mi je do njih stalo; ceo svet mi na njima zavidi. Vi znate i to, da ih je Van Dajk pribavio mome ocu. Hoćete li da još danas naredim da ih prenesu kod vas?

— Oh, ne, — odgovori mlada devojka — neka vam ne padne na um da to učinite, Sire, moj je stan isuviše mali da bi mogao da primi takve goste.

— Onda ću vam dati Hemton-Kurt, da biste imali gde da stavite te skice.

— Budite manje darežljivi, Sire, i volite sa više istrajnosti; to je sve što od vas tražim.

— Ja ću vas večito voleti; zar to nije dovoljno?

— Vi ste veseli, Sire.

— Da li biste hteli da plačem?

— Ne, ali bih volela da vas češće vidim tužnog.

— Bogu hvala, to sam bio dovoljno dugo; četrnaest godina u izgnanstvu, siromaštvu i bedi, mislim da mogu da kažem da je dug namiren; osim toga melanholija čini ljude otvorenim i jednostavnim.

— Daleko od toga, pogledajte samo mladoga Francuza.

— Šta! Vikonta de Braželona? I vi ste očarani? Nebesa, svi će se zaludeti njime, jedan za drugim, a on, naprotiv, ima razloga što je tužan.

— A zašto?

— O, zaista! Vi biste želeli da vam odam državne tajne, zar ne?

— Ako to i želim, onda morate; zar mi niste kazali da ste spremni da učinite sve što poželim.

— Pa onda, njemu je bilo dosadno u sopstvenoj državi. Da li vam je to dovoljno?

— Dosadno?

— Da, dokaz da je budala. Ja mu dozvolim da se zaljubi u mis Meri Grafton, a njemu je dosadno. Možete li da verujete?

— Vrlo dobro, čini mi se, onda, da ako vidite da je mis Lusi Stjuart ravnodušna prema vama, da bi se utešili time da se zaljubite u mis Meri Grafton.

— Ne kažem to tako, na prvom mestu, znate da Meri Grafton ne mari za mene, pored toga, čovek može da se uteši zbog izgubljene simpatije samo pronalskom nove. Opet, međutim, ponavljam, nisam ja u pitanju, nego taj mladić. Jadnik može skoro biti u iskušenju da nazove devojku koju je ostavio Helena¹⁰⁶ — Helenu pre male ceremonije koju je obavila sa Parisom, naravno.

— Onda je on nekoga ostavio?

— To jest, neko je njega ostavio.

— Jadni mladić! Utoliko gore.

— A zašto mislite da je utoliko gore.

— Pa kako da nije? A zašto je otišao?

— Da li vi mislite da je to bila njegova želja ili volja da ode?

— Da nije bio u obavezi da to učini?

— Pariz je napustio po naređenju, draga moja Stjuart; i pripremite se za iznenađenje: po hitnom kraljevom naređenju!

— Ah! Sada počinjem da shvatam.

— Svakako ne govorite ništa o ovome.

— Vi veoma dobro znate da sam ja poverljiva kao niko drugi. I tako, kralj ga je udaljio?

— Jeste.

— I za vreme njegove odsutnosti on mu je preuzeo draganu?

— Da, i da li ćete verovati: glupi dečko, umesto da je zahvalan kralju, on tuguje.

— Šta! Da bude zahvalan kralju što mu oduzima ženu koju voli?! Zaista, Sire, to što ste rekli nije dostojno vas.

— Ali, molim vas, razumite me. Da je ona kojoj se kralj nabacuje mis Grafton ili mis Stjuart, ne bih tako mislio, čak šta više, mislio bih da nije ni u pola nesrećan koliko bi trebalo; ali ona je mala, mršava i hroma. Svakako, teško se može razumeti kako čovek može da prihvati siromašnu devojku, a ne bogatu; ili onu koja ga vara i izdaje, a ne onu koja ga voli.

— Da li mislite da Meri ozbiljno misli da se dopadne vikontu.

— Mislim, zaista.

— Vrlo dobro! Vikont će se nastaniti u Engleskoj, a Meri je pametna glavica; kad ona nešto naumi, to i ostvari.

— Pazite, draga moja mis Stjuart, ako vikont ima ikakvu ideju da prihvati našu zemlju, onda nema puno vremena da to učini, jer me je još prekjuče opet zamolio za dozvolu da ode.

— A vi ste mu to odbili, pretpostavljam?

— Jesam, zaista; moj kraljevski brat je i previše zabrinut zbog njegove odsutnosti i, što se mene tiče, ta afera me navodi na njegovu stranu i ne bih želeo da se kaže da sam ga držao kao mamac, tog mladog čoveka, to najplemenitije i najotmenije stvorenje u Engleskoj.

— Zaista ste divni, Sire — reče mis Stjuart, napućivši usne.

— Ne mislim na mis Stjuart, jer je ona dostojna kraljeve ljubavi i budući da me je očarala, drugi se, nadam se, neće uhvatiti; dakle, kažem da nisam uzalud bio ljubazan prema ovom mladiću; on će ostati kod nas, oženiće se kod nas, ili neka budem proklet!

— A nadam se da će, kad se bude oženio, biti zahvalan Vašem veličanstvu, a ne ljut na vas, jer se ovde svi trude da mu ugode, čak i g. de Bakingam, koji mu, što je neverovatno, ustupa mesto.

— Čak i mis Stjuart, koja za njega kaže da je divan vitez.

— Čujte, Sire, vi ste dovoljno hvalili mis Grafton, sad dozvolite meni da ja malo hvalim de Braželona; ali sad mi pade na um, Sire, vi ste od nekog vremena tako dobri da me to iznenađuje; vi mislite na odsutne, praštate uvrede, skoro ste savršeni. Otkud to?…

Čarls II poče da se smeje.

— Zato što dozvoljavate da vas volim — reče on.

— Oh, mora da tu postoji neki drugi razlog.

— Bože moj, činim uslugu svome bratu, Luju XIV.

— Dajte mi još jedan.

— Pravi razlog je taj što mi je Bakingam preporučio ovog mladog čoveka i rekao: „Sire, odričem se mis Grafton u korist vikonta de Braželona; učinite i vi to isto.”

— Oh, zaista je vojvoda krasan plemić.

— Hajde, dobro je; zagrejte se sad i za de Bakingama. Izgleda da danas hoćete da me mučite kao Hrista.

U tom trenutku neko zakuca na vrata.

— Ko se usuđuje da nas uznemirava? — uzviknu nestrpljivo kralj.

— Zaista, Sire, evo nekog koji dozvoljava sebi da bude neverovatno uobražen i da bih vas zbog toga kaznila…

Ona ode lično da otvori vrata.

— Ah, glasnik iz Francuske — reče mis Stjuart.

— Glasnik iz Francuske! — uzviknu Čarls — Glasnik moje sestre, možda?

— Da, Sire — reče sluga, izvanredan glasnik.

— Uđite, uđite, reče Čarls.

Glasnik uđe.

— Vi donosite pismo od gospođe vojvotkinje od Orleana? — upita kralj.

— Da, Sire, — odgovori glasnik — i ono je tako hitno, da sam dvadeset i šest sati samo putovao da bih ga doneo Vašem veličanstvu, i još sam izgubio tri četvrt sata u Kaleu.

— Nagradićemo tu vernost — reče kralj.

I on otvori pismo.

Zatim poče grohotom da se smeje, i uzviknu:

— Zaista više ništa ne razumem. I pročita pismo po drugi put.

Mis Stjuart se pretvarala da je to nimalo ne interesuje i savlađivala je svoju veliku radoznalost.

— Fransis, — reče kralj svome sobaru — naredite da se ovom valjanom mladiću da štogod da se potkrepi, da mu se spremi prenoćište, i neka sutra, kad se probudi, nađe kod svog uzglavlja kesu sa pedeset zlatnika.

— Sire!

— Idi, prijatelju, idi! Moja sestra je imala pravo što ti je naložila da žuriš; stvar je bila hitna.

I on poče da se smeje još glasnije.

Glasnik, sobar i mis Stjuart stajali su, zbunjeni.

— Ah, — reče kralj, zavalivši se u svoju naslonjaču — kad pomislim da si upropastio… koliko konja?

— Dva.

— Dva konja da bi mi doneo ovu vest! Dobro, Idi, prijatelju, idi.

Glasnik iziđe sa sobarom.

Čarls II priđe prozoru koji otvori, i nagnuvši se preko njega viknu:

— Vojvodo, vojvodo de Bakingame, dragi moj Bakingame, hodite.

Vojvoda požuri da dođe; ali kad stiže do vrata i spazi mis Stjuart, on se ustezaše da uđe.

— Ta uđi, i zatvori vrata, vojvodo.

Vojvoda posluša, i videći da je kralj veselo raspoložen, on priđe smešeći se.

— Pa, dragi moj vojvodo, kako stoji stvar sa tvojim Francuzom?

— Tako, da on ne može biti očajniji, Sire.

— A zašto?

— Zato što ova ljupka mis Grafton hoće da se uda za njega, a on neće.

— Ali taj Francuz je pravi Beoćanin!¹⁰⁷ — uzviknu mis Stjuart — neka kaže hoću ili neću, neka već jednom bude kraj tome.

— Ali, vi znate, ili treba da znate, gospođo, da g. de Braželon voli na drugoj strani — reče ozbiljno Bakingam.

— Onda, — reče kralj pritičući u pomoć gospođici Stjuart — ništa prostije, neka kaže neću.

— Oh, ali ja sam mu dokazao da greši što ne kaže hoću!

— Ti si mu, dakle, rekao da ga njegova La Valijerova vara.

— Bogami jesam, i to sasvim otvoreno.

— A šta je on uradio?

— Skočio je kao da je hteo da preskoči kanal.

— Ipak je nešto uradio, i to je bogami velika sreća!— reče mis Stjuart.

— Ali sam ga ja zadržao; — nastavi Bakingam — ostavio sam ga da se bori sa mis Meri, i nadam se da sad neće otići, kao što je imao nameru da uradi.

— On je imao nameru da ode? — uzviknu kralj.

— Jednog trenutka sam pomislio da ne postoji nikakva sila koja bi ga mogla zadržati; ali mis Meri ga ne ispušta iz očiju: neće otići.

— Pa lepo, u tome si se prevario, Bakingame; — reče kralj prsnuvši u smeh — zna se šta je sudbina odredila ovom nesrećniku.

— Šta mu je odredila?

— Da bude prevaren, što nije ništa; ali da to i vidi, to je mnogo.

— Ako bude daleko, i ako mu mis Grafton bude pomagala, to ga neće pogoditi.

— Ali eto, neće tako biti; neće biti daleko, niti će mu mis Grafton pomagati. Braželon će kroz jedan sat poći za Pariz.

Bakingam uzdrhta, mis Stjuart pogleda, zaprepašćena.

— Ali, Sire, Vaše veličanstvo vrlo dobro zna da je to nemoguće — reče vojvoda.

— To jest, dragi moj Bakingame, sad je nemoguće da bude obratno.

— Sire, pomislite da je ovaj mladić lav.

— Neka je i tako, Vilje.

— I da je njegov gnev strašan.

— Ne kažem da nije tako, dragi prijatelju.

— Ako on vidi svoju nesreću izbliza, teško vinovniku te nesreće.

— Dobro, ali šta ja tu mogu da radim?

— Ma to i bio kralj, uzviknu Bakingam, ne bih mogao da jemčim za njega.

— Oh, kralj ima musketare da ga čuvaju; — reče Čarls mirno — ja to znam, ja koji sam u Bloa čekao u predsoblju da me primi. On ima g. d'Artanjana. Dovraga! To se zove dobar čuvar! Lako bi izišao na kraj, vidiš li, sa dvadeset srdžbi kao što je srdžba tvog de Braželona, kad bih imao četiri čuvara kao što je g. d'Artanjan.

— Oh! Ali neka Vaše veličanstvo, koje je tako dobro, razmisli — reče Bakingam.

— Evo, — reče Čarls II pružajući pismo vojvodi — pročitaj i odgovori ti. Da si na mom mestu šta bi uradio?

Bakingam uze Gospođino pismo, ne žureći, i pročita ove reči, drhteći od uzbuđenja:

Zbog vas, zbog mene, zbog časti i spasa svih nas, pošaljite odmah g. de Braželona natrag u Francusku.

Vaša odana sestra Anrijeta

— Šta na to kažeš, Vilje?

— Bogami, Sire, ne kažem ništa — odgovori vojvoda, zaprepašćen.

— Da li bi me ti, reci, savetovao da ne poslušam svoju sestru, kad ona to ovako uporno traži od mene? — reče kralj izveštačeno.

— Oh, ne, ne, Sire, a ipak…

— Nisi pročitao što je dodala, Vilje; hartija je bila presavijena, i ja sam to nisam odmah primetio: čitaj.

Vojvoda ispravi presavijenu hartiju ispod koje je bio skriven ovaj red:

Mnogo najlepših pozdrava onima koji me vole!

Vojvoda preblede i obori glavu; list hartije je drhtao u njegovim rukama, kao da se hartija pretvorila u teško olovo.

Kralj pričeka jedan trenutak, i videći da Bakingam ćuti, on nastavi:

— Neka ide za svojom sudbinom, kao i mi za svojom; svako ima da podnese svoje patnje na ovom svetu; ja sam imao da podnesem svoje, i patnje svojih: nosio sam dva krsta. A sad, dođavola sa brigama! Idi, Vilje, idi i dovedi mi tog plemića.

Vojvoda otvori vrata sobe za rad, i pokazujući kralju na Raula i Meri koji su išli jedno pored drugog, reče:

— Oh, Sire, kako je ovo svirepo za mis Grafton!

— Hajde, hajde, pozovi; — reče Čarls II nabirajući svoje crne obrve — svi su dakle ovde sentimentalni? Aha, eto i mis Stjuart sad briše oči. Ti, prokleti Francuzi!

Vojvoda pozva Raula i uzimajući za ruku mis Grafton, on je dovede do kraljeve sobe za rad.

— Gospodine de Braželone, — reče Čarls II — niste li mi juče tražili dozvolu da se vratite u Pariz?

— Da, Sire — odgovori Raul, koga ovakav početak razgovora u prvi mah zbuni.

— Pa lepo, dragi moj vikonte, mislim da sam odbio?

— Da, Sire.

— I vi ste bili ljuti na mene.

— Ne, Sire, jer je Vaše veličanstvo sigurno odbilo zato što je imalo vrlo jake razloge; Vaše veličanstvo je isuviše mudro i dobro, da bi moglo da ne uradi dobro ono što radi.

— Izneo sam vam, mislim, taj razlog, da vas francuski kralj nije pozvao natrag?

— Da, Sire, tako ste mi, zaista, odgovorili.

— Pa lepo, razmislio sam, gospodine de Braželone; ako kralj nije odredio kad treba da se vratite, on me je zamolio da vam boravak u Engleskoj učinim prijatnim; a pošto ste mi vi tražili da odete, znači da vam boravak u Engleskoj nije bio prijatan?

— Nisam to kazao, Sire.

— Ne, ali je vaša molba značila — reče kralj — da bi vam neki drugi boravak bio prijatniji od ovog.

U tom se trenutku Raul okrenu prema vratima na čiji se dovratak mis Grafton beše naslonila, bleda i skrhana.

Drugom rukom je držala Bakingama ispod ruke.

— Vi ne odgovarate — nastavi Čarls II. — Francuska poslovica se osniva na iskustvu: „Ćutanje je odobravanje.” Pa lepo, gospodine de Braželone, u mogućnosti sam da vas zadovoljim. Možete da otputujete u Francusku kad god budete hteli, dozvoljavam vam to.

— Sire!… — uzviknu Raul.

— Oh! — prošaputa Meri, stežući Bakingamovu ruku.

— Večeras već možete biti u Doveru, — nastavi kralj — plima nadolazi u dva sata ujutru.

Raul, zaprepašćen, prošaputa nešto što je ličilo na zahvaljivanje i izvinjavanje.

— Kažem vam, dakle zbogom, gospodine de Braželone i želim vam svaku sreću — reče kralj, ustajući. — Učinite mi zadovoljstvo da primite ovaj prsten koji sam namenio da bude svadbeni dar.

Izgledalo je da će mis Grafton da se onesvesti.

Raul primi prsten; dok ga je uzimao, kolena su mu klecala.

On se oprosti sa nekoliko reči od kralja, sa nekoliko reči od mis Stjuart, i potraži Bakingama da mu kaže zbogom.

Kralj iskoristi taj trenutak da iziđe.

Raul zateče vojvodu kako teši mis Grafton.

— Preklinjem vas, gospođice, recite mu da ostane — prošaputa Bakingam.

— Ja mu kažem da ide — odgovori mis Grafton, pribravši se. — Ja nisam od onih žena koje imaju više ponosa nego srca; ako ga neko voli u Francuskoj, neka se vrati u Francusku, i neka me blagosilja, mene, koja sam mu savetovala da ide i nađe svoju sreću. Ako, naprotiv nije više voljen, neka se vrati, ja ću ga još uvek voleti, i on neće manje vredeti u mojim očima zbog toga što ga je zadesila nesreća. Na grbu moga doma se nalazi ono što je bog urezao u moje srce:

Nabenti parum, egenti cuncta.

Bogatima malo, siromasima sve.

— Sumnjam, prijatelju, — reče Bakingam — da ćete tamo naći blago kakvo ovde ostavljate.

— Mislim, ili se bar nadam, — reče Raul mračan — da je ona koju volim dostojna mene; ali ako je istina da je ona koju volim nedostojna, kako ste vi pokušali da mi stavite do znanja, istrgnuću tu ljubav iz svog srca, gospodine vojvodo, pa ma morao i srce iščupati zajedno sa njom.

Meri Grafton ga pogleda sa izrazom beskrajnog sažaljenja.

Raul se tužno nasmeši.

— Gospođice, — reče on — dijamantski prsten koji mi je kralj poklonio, bio je namenjen vama. Dozvolite mi da vam ga dam; ako se oženim u Francuskoj, vi ćete ga vratiti, ako se ne oženim, zadržite ga.

I pozdravivši, on se udalji.

— Šta je time hteo da kaže? — pomisli Bakingam, dok je Raul sa puno poštovanja stezao ledenu ruku mis Meri.

Mis Meri je razumela šta je značio Bakingamov pogled koji on beše upro u nju.

— Da je ovo verenički prsten, ne bih ga primila.

— Vi ste mu, međutim, kazali da može da vam se vrati.

— Oh, vojvodo! — uzviknu mlada devojka jecajući — Nikad čovek kao što je on, ne uzima, da bi se utešio, devojku kao što sam ja.

— Onda mislite da se neće vratiti?

— Nikad — reče mis Grafton prigušenim glasom.

— Pa lepo, a ja vam kažem da će tamo videti da je njegova sreća uništena, verenica izgubljena… čak i njegova čast dovedena u pitanje… Šta će mu, dakle, ostati što bi vredelo koliko vaša ljubav? Oh, recite Meri, vi koja sebe dobro poznajete!

Mis Grafton spusti svoju belu ruku na Bakingamovu mišicu, i dok je Raul vrtoglavom brzinom išao alejom zasađenom lipama, ona izgovori iznemoglim glasom ove stihove iz Romea i Julije:

Treba otići i živeti,

Ili ostati i umreti.

Kad izgovori poslednju reč, Raul beše iščezao.

Mis Grafton se vrati u svoje odaje bleda i nema kao avet.

Bakingam iskoristi dolazak Gospođinog glasnika koji je doneo kralju pismo, da bi pisao Gospođi i grofu de Gišu.

Kralj je tačno rekao. U dva ujutru plima beše naišla i Raul se ukrca za Francusku.

CLXXVIII

DE SEN-ENJAN JE POSLUŠAO MALIKORNA

Kralj je sa velikom pažnjom pratio rad slikara koji je radio portret La Valijerove, koliko što je hteo da slika bude verna, toliko što je želeo da slikanje dugo traje.

Trebalo ga je videti kako posmatra dok slikar prevlači kičicom, kako čeka da završi započeti deo, da vidi kako će izgledati neka boja i kako savetuje slikara da popravi izvesne stvari, na šta je ovaj pristajao sa poslušnošću punom poštovanja.

A kad bi slikar, po nagovoru Malikorna, malo zadocnio, kad bi se de Sen-Enjan na kratko vreme udaljio, trebalo je videti — a to niko nije video — ona značajna ćutanja za vreme kojih su se, u jednom uzdahu, slivale dve duše željne da shvate jedna drugu, željne mira i razmišljanja.

Tada je vreme proticalo kao u snu. Kralj se približavao svojoj dragani i svojim vatrenim pogledom i dahom raspaljivao njenu žudnju.

A kad bi se čuli koraci u predsoblju, slikar ušao, ili de Sen-Enjan vratio izvinjavajući se, kralj bi počinjao da govori, a La Valijerova bi mu brzo odgovarala, i de Sen-Enjan bi u njihovim očima pročitao da su za vreme njegovog odsustva doživeli onoliko koliko se doživi za čitav vek.

Jednom reči, Malikorn, koji je i nesvesno bio filozof, pojačavao je kraljevu žudnju čestim viđanjem i uverenošću da će imati ono za čim žudi.

Ono čega se La Valijerova plašila nije se dogodilo.

Niko nije ni slutio da se ona u toku dana udaljavala dva tri sata iz svoje sobe. Često se pretvarala da joj nije dobro.

Tako se dakle ona, ne izlazeći, nemajući prijateljica kojima bi poveravala svoje tajne, vraćala u svoju sobu i zbunjivala svojim pojavljivanjem, malo zakasnelim možda, ali koje je ipak uspešno suzbijalo sva podozrenja čak i onih koji su bili najuporniji u svojim sumnjama.

Malikorn je upitao Sen-Enjana kako je kralj sutradan bio raspoložen. Sen-Enjan je morao da prizna da je zbog onih četvrt sata što su ostali sami, kralj bio izvanredno dobro raspoložen.

— Treba udvostručiti dozu, — odgovorio je Malikorn — ali postepeno; čekajte da to požele.

Tako su to poželeli, da je de Sen-Enjan, koji je četvrtog dana uveče ušao kad se slikar spremao da pođe, video da se na licu La Valijerove pojavilo jedva primetno negodovanje, koje ona nije mogla da sakrije. Kralj je bio manje uzdržan i ispoljio je svoju ljutnju sleganjem ramena koje je bilo vrlo izrazito. La Valijerova je na to pocrvenela.

— Dobro je! — pomisli de Sen-Enjan — G. Malikorn će večeras biti očaran.

I Malikorn je zaista bio očaran te večeri.

— Sasvim je jasno — reče on grofu — da se gospođica de La Valijer nadala da ćete se zadržati bar još deset minuta.

— A kralj se nadao da ću se zadržati još pola sata, dragi gospodine Malikorne.

— Bili biste rđav kraljev sluga — odgovori ovaj — kad biste odbili da pružite Njegovom veličanstvu to pola sata uživanja.

— A slikar? — primeti Sen-Enjan?

— To uzimam na sebe — reče Malikorn. — Samo mi dopustite da posmatram lica i osmotrim situaciju; to je moja mađioničarska veština; dok čarobnjaci spravom za merenje visine zvezda odmeravaju visinu sunca, meseca i zvezda oko njih, ja, ja gledam da li oko očiju ima tankih kolutova i da li su usta u obliku ispupčenog ili izdubljenog luka.

— Posmatrajte onda!

— Ne brinite.

I lukavi Malikorn je mogao da posmatra koliko je hteo, jer je te iste večeri kralj otišao sa kraljicama kod Gospođe i tamo bio tako neraspoložen, toliko uzdisao, i tako čežnjivo gledao La Valijerovu, da je Malikorn uveče rekao Montaleovoj:

— Sutra!

I on ode u ulicu Žarden-Sen-Pol, gde je stanovao slikar, da ga zamoli da odloži slikanje za dva dana.

De Sen-Enjan nije bio u svom stanu kad La Valijerova koja se beše navikla na donji sprat, podiže kapak i siđe.

Kralj je kao i obično čekao na stepenicama i držao kitu cveća u ruci; čim se ona pojavi, on je zagrli.

La Valijerova, sva uzbuđena, pogleda oko sebe i ne pobuni se kad vide da je kralj sam.

Tada sedoše.

Luj, opružen ispred jastučića na kojima je ona sedela, glave naslonjene na kolena svoje dragane, ležao je tu kao u nekom skloništu odakle niko nije mogao da ga otera, i gledao ju je; a kako je izgledalo da je došao trenutak kad ništa više nije moglo da ih rastavi, i ona je njega žudno gledala.

Tada je iz tih blagih i čednih očiju stalno izbijao plamen koji je dopirao do srca njenog kraljevskog dragana, zagrevao ga i raspaljivao njegovu čežnju.

Obuzet strašću usled dodira tih drhtavih kolena, sav drhteći od sreće kad se Lujzina ruka spuštala na njegovu kosu, kralj je obamirao od tog blaženstva i očekivao svakog trenutka da se pojavi slikar ili de Sen-Enjan.

Ali se vrata ne otvoriše ni da propuste slikara ni de Sen-Enjana; ali se zavese na vratima i ne pokrenuše. Tajanstvena tišina, ispunjena čulnom slašću kao da beše uspavala i ptice u njihovim kavezima. Kralj, savladan, okrete glavu i pritisnu svoje vrele usne na obe ruke La Valijerove; ona nije više mogla da vlada sobom i pritisnu svoje ruke na usne svoga dragana.

Luj se, sav zanesen, podiže na kolena, i kako La Valijerova ne beše pokrenula glavu, kraljevo čelo se nađe u visini usana mlade devojke, koja u svom zanosu dodirnu jednim lakim i brzim poljupcem namirisanu kosu koja joj je milovala obraze.

Kralj je zagrli, i kako se ona nije opirala, oni izmenjaše prvi poljubac, taj vatreni poljubac od koga se ljubav pretvara u zanos.

Toga dana se ne pojaviše ni de Sen-Enjan, ni slikar.

Neka teška i prijatna opijenost koja stišava čula i dopušta da obamrlost, kao kakav otrov koji sporo deluje, ovlada telom, ona ravnodušnost prema svemu, spusti se kao kakav oblak između prošlosti i budućnosti ovo dvoje zaljubljenih.

Usred te obamrlosti ispunjene snovima, neka lupa koja se stalno čula na gornjem spratu, zabrinu La Valijerovu, ali je ne otrže sasvim iz njene uspavanosti.

Ali, kako se ta lupa i dalje čula, kako je postajala sve jasnija, kako je vraćala u stvarnost mladu devojku koja je bila sva zanesena snovima, ona ustade preplašena, lepa zbog svoje kose i odela koji su bili u neredu, i reče:

— Neko me gore čeka. Luju, Luju, zar ne čujete?

— Ah, zar vas i ja ne čekam, — reče kralj nežno — neka vas i drugi odsad čekaju.

Ali ona zatrese blago glavom i reče sa suzama u očima:

— Skrivena sreća!… skrivena moć. Moram da krijem i svoj ponos i svoju ljubav.

Lupa se opet začu.

— Čujem glas Montaleove — reče ona.

I ona brzo poče da se penje uz stepenice. Kralj se peo zajedno sa njom, ne mogavši da se rastane od nje ljubeći njenu ruku i krajeve njene haljine.

— Da, da, — ponovi La Valijerova, izlazeći kroz otvor u parketu — da, to je glas Montaleove, koja me zove; mora da se nešto važno dogodilo.

— Idite, ljubavi moja — reče kralj — i vratite se brzo.

— Oh, ne danas. Zbogom! Zbogom!

I ona se saže da još jednom poljubi svoga dragana, a zatim pobeže.

Montale je zaista čekala, sva uznemirena, sva bleda.

— Brzo, brzo,— reče ona — on se penje.

— Ko to? Ko se penje?

— Oh, to sam i očekivala!

— Ali ko to on? Ne muči me!

— Raul — prošaputa Montale.

— Da, ja — začu se jedan veseo glas na vrhu velikih stepenica.

La Valijerova strašno viknu i zatetura se.

— Evo me, evo me, draga Lujza — reče Raul pritrčavši. — Oh, znao sam da me još uvek volite.

La Valijerova napravi jedan pokret kojim je izražavala svoj užas, i drugi kojim je proklinjala svoju sudbinu; ona pokuša da govori, ali uspe da kaže samo jednu reč:

— Ne! ne!

I pade u naručje Montaleovoj, šapućući:

— Ne prilazite mi!

Montale dade znak Raulu koji, stojeći na pragu kao skamenjen i ne pokuša da uđe u sobu.

Zatim, bacivši pogled na paravan, ona reče:

— Oh, kako je nesmotrena! Čak ni kapak nije spušten!

I ona pođe prema uglu sobe da raširi prvo paravan, a zatim iza njega, da spusti kapak.

Ali kroz taj otvor brzo izađe kralj, koji beše čuo da je La Valijerova kriknula, i potrčao joj u pomoć.

On kleknu ispred nje, obasipajući pitanjima Montaleovu koja beše počela da gubi glavu.

Ali, u trenutku kad kralj pade na kolena, začu se bolni uzvik na odmorištu i lupa koraka u hodniku. Kralj htede da potrči da bi video ko je viknuo i poznao onoga čiji su se koraci čuli.

Montale pokuša da ga zadrži, ali je sve bilo uzalud.

Kralj, odvojivši se od La Valijerove, dođe do vrata, ali je Raul već bio daleko, tako da je kralj mogao da vidi samo neku senku koja je skretala za ugao u hodniku.

CLXXIX

DVA PRIJATELJA

Dok je svako na dvoru mislio na svoje stvari, jedan čovek prođe iza trga Grev krijući se, i uđe u kuću koja nam je već poznata, jer smo videli da je d'Artanjan beše opkolio jednoga dana kada je izbila pobuna.

Glavni ulaz te kuće nalazio se na trgu Bodoaje.

Bila je to dosta velika kuća, okružena vrtovima, opasana iz ulice Sen-Žak radnjama trgovaca oružjem, koje su je zaklanjale od radoznalih pogleda; kameni zid, buka i zelenilo, štitili su je kao kakav trostruki bedem, tako da je izgledala kao neka balsamovana mumija u svom trostrukom kovčegu.

Čovek o kome govorimo išao je sigurnim korakom, mada nije bio više mlad. Ko bi video njegov ogrtač svetlo sive boje i njegov mač koji se isticao ispod ogrtača, ne bi pomislio da je to čovek koji traži pustolovine; ali, ako bi neko pogledao u njegove naviše usukane brkove, u njegovu tanku i glatku kožu na licu, koja se videla ispod šešira sa širokim obodom, sigurno bi pomislio da su te pustolovine ljubavne.

I zaista, tek što plemić s mačem uđe u kuću, osam sati otkuca na tornju crkve Sen-Žerve.

A deset minuta docnije, jedna gospođa, u pratnji naoružanog lakeja, zakuca na ta ista vrata, koja jedna stara služavka odmah otvori.

Ulazeći, ova gospođa podiže svoj veo. Ona nije više bila lepotica, ali je bila još lepa žena; nije bila više mlada, ali je bila još čila i izgledala je vrlo lepo. Prikrivala je ispod bogatog i ukusnog odela godine, kojima je jedino Ninon de Lanklo¹⁰⁸ prkosila sa osmehom.

Tek što beše ušla u predsoblje, a plemić koga smo maločas pomenuli, iziđe da je dočeka, pružajući joj ruku.

— Draga vojvotkinjo — reče on. — Dobar dan.

— Dobar dan, moj dragi Aramise — odvrati vojvotkinja.

On je povede u jedan elegantno namešten salon čiji su visoki prozori bili obojeni poslednjim zracima ljubičaste svetlosti koju su ublažavali tamni vrhovi nekoliko jela.

Oni sedoše jedno pored drugog.

Nijednom od njih ne pade na um da zatraže da im se donese svetlost, i tako utonuše u polutamu, kao da su hteli da zajedno utonu u zaborav.

— Viteže, — reče vojvotkinja — otkako smo se sreli u Fontenblou, vi mi se niste nikako javljali i moram priznati da su vaše prisustvo, onoga dana kada je umro franjevac, i činjenica da ste posvećeni u izvesne tajne, bili najveće iznenađenje u mom životu.

— Ja vam mogu objasniti svoje prisustvo, mogu vam objasniti otkud dolazi da sam posvećen u te tajne — reče Aramis.

— Ali pre svega, — odvrati vojvotkinja živo — govorimo malo o nama. Mi smo već dugo vremena dobri prijatelji.

— Da, gospođo, i ako bog bude hteo, mi ćemo to biti, ako ne dugo, a ono do kraja našeg života.

— To je sigurno, viteže, i moja poseta to dokazuje.

— Mi sada nemamo, gospođo vojvotkinjo, iste interese kao nekada — reče Aramis smešeći se bez straha u ovoj polutami, jer se u njoj nije moglo primetiti da njegov osmeh nije više tako prijatan i tako mladalački, kao nekada.

— Danas, viteže, mi imamo druge interese. Svako doba donosi sobom svoje; i kao što se razumemo danas razgovarajući, isto smo se tako nekada dobro razumeli bez reči; razgovarajmo, dakle; hoćete li?

— Stojim vam na raspoloženju, vojvotkinjo. Ah! oprostite, kako ste pronašli moju adresu? I zašto?

— Zašto? To sam vam rekla: iz radoznalosti. Htela sam da doznam šta ste vi onome franjevcu, sa kojim sam ja bila u vezi, i koji je umro na tako čudan način. Kada smo se sreli u Fontenblou, na onom groblju, pred onim otvorenim grobom, vi znate da smo oboje bili tako uzbuđeni da nismo mogli ništa jedan drugom da kažemo.

— Da, gospođo.

— Ali tek što smo se rastali, ja sam se pokajala. Uvek sam bila željna da sve saznam; vi znate da gospođa de Longvil pomalo liči na mene, jelte?

— Ja to znam — reče Aramis uzdržljivo.

— Setih se dakle, — produži vojvotkinja — da nismo jedno drugom ništa rekli na groblju, ni vi meni šta ste bili onome franjevcu o čijoj ste se sahrani brinuli, ni ja vama, šta sam njemu bila. I to mi se učinilo nedjostojno dvaju dobrih prijatelja, kao što smo mi, i tražila sam priliku da vam se približim, da bih vam dala dokaza da sam vam odana, i da je Marija Mišon, jadna pokajnica, ostavila na zemlji jednu sen koja se svega seća.

Aramis se pokloni i sa mnogo otmenosti poljubi groficu u ruku.

— Sigurno da ste imali teškoća da me pronađete? — reče on.

— Jesam — odgovori ona, nezadovoljna što se Aramis vraća na ono što je hteo da sazna. — Ali ja sam znala da ste vi prijatelj g. Fukea, i raspitala sam se kod njega.

— Prijatelj? Oh! — uzviknu vitez — Vi preterujete, gospođo. Jedan siromah sveštenik koga potpomaže jedan plemeniti zaštitnik, jedno srce prepuno zahvalnosti i vernosti, eto, ja sam to za g. Fukea.

— On vam je pomogao da postanete vladika?

— Da, vojvotkinjo.

— Ali, lepi musketaru, to je još jedino što vam je ostalo.

— Kao i tebi političke spletke — pomisli Aramis. — Dakle, — dodade on — vi ste se raspitali kod g. Fukea?

— To mi je bilo vrlo lako. Vi ste bili u Fontenblou sa njim, vi ste malo otišli do svoje eparhije, a to je mislim, Bel-Il-an-Mer?

— Ne, nije, gospođo — reče Aramis. — Moja je eparhija Van.

— To sam i htela da kažem, mislila sam samo da je Bel-Il-an-Mer…

— Samo jedna od kuća g. Fukea, i to je sve.

— A tako! A rekli su mi da je Bel-Il-an-Mer utvrđenje; a znam da ste vojnik, prijatelju.

— Sve što se odnosi na vojnički poziv zaboravio sam otkako sam svešteno lice — reče Aramis, pomalo uvređen.

— Ja sam dakle saznala da ste se vratili iz Vana, i poslala sam kod jednog prijatelja, g. grofa de La Fer.

— A! — učini Aramis.

— Taj je vrlo uzdržljiv: odgovorio mi je da ne zna vašu adresu.

— Atos je uvek isti; — pomisli vladika — ono što je dobro ostaje uvek dobro.

— Dakle… vi znate da ja ne mogu ovde da se pojavim i da kraljica majka još uvek ima nešto protiv mene.

— Da, i ja se čudim tome.

— Oh! Za to ima mnogo razloga. Ali nastavimo… Ja sam primorana da se krijem; ja sam dakle, srećom, srela g. d'Artanjana, jednog od vaših bivših prijatelja je li tako?

— Jednog od mojih sadašnjih prijatelja, vojvotkinjo.

— On me je obavestio; poslao me je kod g. Bezmoa, upravnika Bastilje.

Aramis zadrhta, i njegove oči tako zasijaše u mraku da on to ne mogaše da sakrije od svoje pronicljive prijateljice.

— G. Bezmoa! — reče on — A zašto vas je d'Artanjan poslao kod g. Bezmoa?

— Oh! Ja to ne znam.

— Šta to treba da znači? — reče vladika, trudeći se da što više pribere svoje misli, da bi časno izdržao borbu.

— G. d'Artanjan mi je rekao da je g. Bezmo vaš dužnik.

— To je istina.

— A čovek uvek zna adresu svoga dužnika, isto kao i svoga poverioca.

— I to je istina. Onda znači da vas je Bezmo uputio?

— Na Sen-Mande, gde sam vam poslala jedno pismo.

— Evo ga, i ono mi je dragoceno, — reče Aramis — pošto, zahvaljujući njemu, imam zadovoljstvo da vas vidim.

Vojvotkinja odahnu, zadovoljna što je za vreme ovog tako tugaljivog objašnjavanja tako uspešno prebrodila sve teškoće.

Aramis i ne predahnu.

— Stali smo — reče on — kod vaše posete Bezmou?

— Ne, — reče ona smejući se — malo dalje.

— Onda, kod vaše srdžbe prema kraljici majci?

— Još dalje, — produži ona — još dalje. Stali smo kod podnošenja izveštaja… To je vrlo jednostavno — produži vojvotkinja, odlučivši se. — Vi znate da ja živim sa g. de Lekom?

— Da, gospođo.

— On mi je skoro kao muž.

— Kažu.

— U Briselu?

— Da.

— Vi znate da su me moja deca materijalno upropastila i opljačkala.

— Ah, vojvotkinjo, kako je to žalosno!

— Strašno! Trebalo je da se dovijam da bih mogla da živim, a naročito da ne bih životarila.

— To je razumljivo.

— Imala sam da iskoristim razne mržnje, da pomognem razna prijateljstva; nisam više imala ni uticaja, ni zaštitnika.

— Vi, koji ste štitili tolike ljude — reče Aramis blago.

— Uvek je to tako, viteže. Videla sam se u to vreme sa španskim kraljem.

— A!

— Koji tek što beše postavio starešinu jezuitskog reda, kao što je to običaj.

— A to je običaj?

— Vi to niste znali?

— Oprostite, bio sam rasejan.

— I zaista, vi ste to morali znati, vi koji ste bili tako prisni sa franjevcem.

— Sa starešinom jezuitskog reda, hoćete da kažete?

— Tako je… Dakle, videla sam se sa španskim kraljem. On mi je želeo dobra, ali nije mogao da mi ga učini. On me je ipak preporučio u Flandriji, mene i Leka, i naredio da mi se daje izdržavanje iz kase reda.

— Jezuitskog?

— Da. Starešina, hoću reći franjevac, bio je upućen da dođe kod mene.

— Vrlo dobro.

— I kako je, da bih svoj položaj dovela u sklad sa pravilima reda, bilo potrebno da se smatra da ja činim izvesne usluge… Vi znate da je to pravilo?

— Nisam to znao.

Gospođa de Ševrez zastade da bi pogledala Aramisa; ali je bilo sasvim mračno.

— Pa eto, to je pravilo — nastavi ona. — Trebalo je dakle da izgleda da sam ja od neke koristi. Predložila sam da putujem za račun reda, i uvrstiše me među članove koji putuju. Vi shvatate da je to samo zato da se zadovolji spoljna forma.

— Odlično!

— Tako primah izdržavanje i to sasvim pristojno izdržavanje.

— Bože moj, vojvotkinjo! To što mi vi kažete, za mene je kao udarac mačem u grudi. Vi da budete primorani da primate izdržavanje od jezuita!

— Ne, viteže, od Španije.

— Ah, osim pitanja savesti, vojvotkinjo, priznaćete, da je to isto.

— Ne, nije, nikako.

— Ali ipak, od onog lepog bogatstva, ostalo je ipak…

— Ostao mi je Dampjer, to je sve.

— To je još uvek vrlo lepo.

— Da, ali Dampjer je prezadužen, Dampjer je dat u zalogu, Dampjer je pomalo upropašćen, kao i njegova sopstvenica.

— I kraljica majka to gleda hladno? — reče Aramis i pogleda radoznalim pogledom, ali kako je bio mrak, ne mogaše ništa da vidi.

— Da, ona je sve zaboravila.

— Vi ste, čini mi se, vojvotkinjo, pokušali da ponovo zadobijete njenu milost?

— Da, ali nekom čudnom slučajnošću, koju ne znam kako da nazovem, mladi kralj je nasledio onu antipatiju koju je njegov otac imao prema mojoj ličnosti. Ah! Reći ćete mi, da sam zaista jedna od onih žena koje se mogu mrzeti, pošto nisam više od onih koje se mogu voleti.

— Draga vojvotkinjo, pređimo brzo, molim vas, na ono zbog čega ste došli, jer mislim da možemo da budemo jedno drugome od koristi.

— To sam pomislila. Došla sam dakle u Fontenblo iz dva razloga. Pre svega, zato što me je pozvao onaj franjevac koga vi poznajete… Kad već o tome govorimo, odakle ga vi poznajete? Jer ja sam vam ispričala svoju priču, a vi mi niste ispričali svoju.

— Upoznali smo se na vrlo jednostavan način, vojvotkinjo. Studirao sam sa njim teologiju u Parmi; sprijateljili smo se, ali su nas rastavljali čas poslovi, čas putovanja, čas rat.

— Vi znate da je on bio starešina jezuitskog reda?

— To sam naslućivao.

— Ali, najzad, kakvom ste čudnom slučajnošću došli i vi u tu gostionicu u kojoj su se okupljali putujući članovi reda?

— Oh! — reče Aramis mirnim glasom — To je puki slučaj. Ja sam išao u Fontenblo, kod g. Fukea, da bih izdejstvovao da me kralj primi; samo sam prolazio; bio sam samo jedan nepoznat putnik; sreo sam na putu onog jadnog samrtnika i poznao sam ga. Ostalo znate, izdahnuo je na mojim rukama.

— Da, ali vam je ostavio na nebu i na zemlji tako veliku vlast da ste vi u njegovo ime izdali najviše naređenje.

— Ostavio mi je, svakako, nekoliko dužnosti da izvršim.

— A u pogledu mene?

— Već sam vam kazao. Da vam isplatim svotu od dvanaest hiljada livri. Mislim da sam vam dao potpis koji je bio potreban da biste mogli da je primite. Zar je niste primili?

— Da, jesam. Oh, dragi moj vladiko, kažu mi da vi izdajete ta naređenja sa toliko tajanstvenosti i sa tako uzvišenim dostojanstvom da je opšte mišljenje da ste vi naslednik dragoga pokojnika.

Aramis pocrvene od ljutine. Vojvotkinja produži.

— Ja sam se obavestila o tome kod španskog kralja — reče ona — i on me je u tom pogledu izveo iz sumnje. Svakoga starešinu isusovaca postavlja on i, po pravilima reda, ovaj mora biti Španac. Vi niste Španac i nije vas postavio kralj Španije.

Aramis odgovori samo ovo:

— Vi dobro vidite, vojvotkinjo, da ste bili u zabludi, pošto vam je španski kralj to rekao.

— Da, dragi Aramise, ali ima nešto drugo o čemu sam ja mislila.

— Šta to?

— Vi znate da ja pomalo mislim na sve.

— O, da, vojvotkinjo.

— Vi znate španski?

— Svaki Francuz koji je učestvovao u Frondi zna španski.

— Vi ste živeli u Flandriji?

— Tri godine.

— Boravili ste u Madridu?

— Petnaest meseci.

— Vi prema tome imate uslove da dobijete špansko podanstvo kad god budete hteli.

— Mislite? — reče Aramis prostosrdačno, tako da to prevari vojvotkinju.

— Svakako… Dve godine boravka i poznavanje jezika neophodni su. Vi imate tri i po godine.… petnaest meseci više nego što je potrebno.

— Šta hoćete time da kažete, draga gospođo?

— Ovo: ja dobro stojim kod kralja Španije.

— I ja ne stojim rđavo — pomisli Aramis.

— Hoćete li — produži grofica — da tražim od španskog kralja da vi budete naslednik franjevca?

— Oh, vojvotkinjo!

— Vi ste možda već njegov naslednik? — reče ona.

— Ne, dajem vam časnu reč!

— Pa lepo, ja mogu da vam učinim tu uslugu.

— Zašto je niste učinili g. de Leku, vojvotkinjo? To je vrlo sposoban čovek koga vi još i volite.

— Da, zaista; ali eto, to se nije dogodilo. Najzad, odgovorite, bio Lek u pitanju ili ne, hoćete li?

— Ne, vojvotkinjo, hvala.

Ona ućuta.

— Naimenovan je — pomisli ona.

— Kada me tako odbijate, — produži gospođa de Ševrez — ne ohrabrujte me da ja od vas nešto tražim.

— Oh, tražite, tražite!

— Da tražim!… Ja to ne mogu, ako niste u moći da mi to učinite.

— Ma koliko da je moja moć mala, tražite ipak.

— Potrebna mi je izvesna svota da opravim Dampjer.

— Ah, — odvrati Aramis hladno — potreban vam je novac… Hajde recite, vojvotkinjo, koliko bi vam trebalo?

— Oh, prilična svota.

— Svejedno! Vi znate da ja nisam bogat?

— Vi niste, ali red jeste. Kada biste bili starešina…

— Vi znate da ja nisam starešina?

— Onda imate jednog prijatelja koji je sigurno bogat: g. Fuke.

— G. Fuke, gospođo, je novčano skoro upropašćen.

— To se govorilo, ali ja nisam htela da verujem.

— Zašto, vojvotkinjo?

— Zato što imam nekoliko pisama g. Mazarena, odnosno Lek ih ima, i na osnovu njih se mogu ustanoviti čudni računi.

— Kakvi računi?

— Povodom prodatih renti, zaključenih zajmova, ne sećam se više tačno. Ipak ostaje da je vrhovni rukovalac, na osnovu ovih pisama sa Mazarenovim potpisom, uzeo iz državne blagajne oko tridesetak miliona. Slučaj je ozbiljan.

Aramis zari nokte u ruku.

— Šta! Vi imate u rukama takva pisma i vi to niste saopštili g. Fukeu?

— Oh! Takve se stvari čuvaju kao krajnje sredstvo. Onoga dana kada se čovek nađe u oskudici, vadi ih iz ormana.

— I taj je dan došao? — reče Aramis.

— Da, dragi moj.

— I vi ćete pokazati ta pisma g. Fukeu?

— Više volim da o tome razgovaram sa vama.

— Mora da vam je novac jako potreban, draga prijateljice, kada ste mogli da pomislite na takve stvari, vi koji ste tako malo cenili ono što g. Mazaren piše.

— Zaista, potreban mi je novac.

— A zatim, — nastavi Aramis hladno — mora da ste sažaljevali samu sebe što morate da pribegavate tome sredstvu. Ono je gadno.

— Oh, da sam htela da učinim zlo, a ne dobro, — reče gospođa de Ševrez — umesto da zatražim od starešine reda, ili od g. Fukea, tih pet stotina hiljada livri koje su mi potrebne…

— Pet stotina hiljada livri!?

— Ne više. Nalazite li da je to mnogo? Treba bar toliko da se izvrše opravke u Dampjeru.

— Da, gospođo.

— Kažem, dakle, umesto da zatražim tu svotu, otišla bih kod svoje bivše prijateljice, kraljice majke; pisma njenoga supruga, sinjora Mazarinija, poslužila bi mi kao preporuka. Ja bih od nje zatražila tu sitnicu ovim rečima: „Gospođo, hoću da imam tu čast da dočekam Vaše veličanstvo u Dampjeru; omogućite mi da obnovim Dampjer.”

Aramis ne odgovori ni reči.

— Pa lepo, — reče ona — na šta mislite?

— Sabiram — reče Aramis.

— A g. Fuke oduzima. Ja, ja pokušavam da množim. Sjajne smo mi račundžije! Kako bi lepo mogli da se složimo!

— Hoćete li mi dozvoliti da razmislim? — reče Aramis.

— Neću… Na ovakav predlog, među ljudima kao što smo mi, treba odgovoriti samo sa da ili ne, i to odmah.

— To je neka zamka; — pomisli vladika — nemoguće je da će Ana Austrijska slušati takvu jednu ženu.

— Pa…?— učini vojvotkinja.

— Pa eto, gospođo, veoma bi me začudilo ako bi g. Fuke mogao da raspolaže u ovom trenutku sa pet stotina hiljada livri.

— Ne treba dakle govoriti više o tome, — reče vojvotkinja — i Dampjer će se obnoviti kako bude mogao.

— Oh! Mislim da niste do te mere u neprilici.

— Ne, ja nikada nisam u neprilici.

— I kraljica će sigurno učiniti za vas ono što g. vrhovni rukovalac ne može da učini.

— Oh! Da… Recite, hoćete li da ja sama razgovaram sa g. Fukeom o tim pismima?

— Vi ćete učiniti u tom pogledu sve što budete želeli, vojvotkinjo; ali ako se g. Fuke oseća krivim, ja znam da je on toliko ponosan da neće ništa priznati; ako se ne oseća krivim, biće jako uvređen zbog te pretnje.

— Vi uvek tako mudro rasuđujete.

Vojvotkinja ustade.

— I tako, vi ćete g. Fukea dostaviti kraljici? — reče Aramis.

— Dostaviti?… Oh! Kako je to ružna reč. Ja neću dostaviti, dragi prijatelju; vi se isuviše dobro razumete u politiku da ne biste znali kako se to radi; ja ću biti protiv g. Fukea, samo to.

— To je tačno.

— A u borbi jedne stranke protiv druge svako je oružje dozvoljeno.

— Svakako.

— Pošto se budem pomirila sa kraljicom majkom, mogu biti opasna.

— To je vaše pravo, vojvotkinjo.

— Ja ću ga koristiti, dragi prijatelju.

— Vama je svakako poznato, vojvotkinjo, da su španski kralj i g. Fuke odlični prijatelji?

— Oh, ja to pretpostavljam!

— Ako se vi budete borili protiv g. Fukea, i on će se boriti protiv vas.

— Ah! Šta ja tu mogu!

— I to će biti njegovo pravo, jelte?

— Naravno.

— I kako je u dobrim odnosima sa Španijom, on će to prijateljstvo iskoristiti kao oružje protiv vas.

— Time hoćete da kažete, dragi moj Aramise, da će biti u prijateljstvu sa starešinom isusovačkog reda.

— To se može dogoditi, vojvotkinjo.

— I da će mi biti ukinuto izdržavanje koje otud primam?

— Bojim se da hoće.

— Utešiću se. Eh! Dragi moj, posle Rišeljea, posle Fronde, posle izgnanstva, čega gospođa de Ševrez ima još da se boji?

— Izdržavanje je, vi to znate, četrdeset hiljada livri.

— Nažalost, ja to znam dobro.

— Sem toga, vi znate, kada se vodi rat između dve stranke, udara se i po prijateljima neprijatelja.

— A hoćete da kažete da će se udariti i po jadnome Leku?

— To je skoro neizbežno, vojvotkinjo.

— Oh! On prima samo dvanaest hiljada livri na ime izdržavanja.

— Da, ali španski kralj ima uticaja; po savetu g. Fukea, on može da zatvori g. Leka u neku tvrđavu.

— Ja se toga ne bojim mnogo, dragi prijatelju, jer zahvaljujući tome što ću se pomiriti sa Anom Austrijskom, izdejstvovaću da Francuska traži Lekovo puštanje na slobodu.

— To je istina. Ali onda ćete imati da se bojite nečeg drugog.

— Čega to? — upita vojvotkinja, pretvarajući se da je iznenađena i uplašena.

— Saznaćete, a vi već i znate da onaj koji je primljen da radi za red, ne može lako da istupi. Tajne koje je tamo mogao da sazna, opasne su, one donose nesreću onome ko ih otkrije.

Vojvotkinja razmišljaše jedan trenutak.

— To je već ozbiljnije — reče ona. — Razmisliću o tome.

I pored toga što je bio gust mrak, Aramis oseti kako iz očiju njegove prijateljice seva zažaren pogled koji je pokušavao da prodre u dubinu njegovog srca.

— Ponovimo ukratko — reče Aramis, koji se držao na oprezi, i koji zavuče svoju ruku ispod prsnika gde beše sakrio bodež sa kratkim sečivom.

— Tako je; ponovimo ukratko: čist račun, duga ljubav.

— Ukidanje vašeg izdržavanja…

— Četrdeset osam hiljada livri, i Lekovih dvanaest, to je šezdeset hiljada livri; eto šta hoćete da kažete, jelte?

— Tačno je, i tražim šta ćete dobiti kao naknadu za to?

— Pet stotina hiljada livri, koje ću dobiti od kraljice.

— Ili koje nećete dobiti.

— Ja znam način na koji ću ih dobiti — reče vojvotkinja nepromišljeno.

Pošto je to rekla, vitez poče da obraća veću pažnju na njene reči. Posle ove protivnikove greške on je bio na velikoj oprezi, što mu je stalno koristilo, i ona prema tome poče da gubi nadmoćnost.

— Primam kao mogućno da ćete dobiti taj novac, — produži on — ali ćete izgubiti dvaput više, pošto ćete imati da primate sto hiljada franaka izdržavanja, umesto šezdeset hiljada, i to u toku deset godina.

— Ne, jer ja ću dozvoliti to smanjenje svoga prihoda samo dok je g. Fuke ministar; a ja računam da će to biti još dva meseca.

— A! — učini Aramis.

— Kao što vidite, iskrena sam.

— Zahvaljujem vam, vojvotkinjo; ali grešite ako mislite da će red, pošto g. Fuke bude pao u nemilost, ponovo početi da vam isplaćuje vaše izdržavanje.

— Ja znam način da nateram red da plaća, isto kao što znam da nateram i kraljicu majku da u tome učestvuje.

— Onda, vojvotkinjo, mi smo svi primorani da popustimo pred vama. Vama pripada pobeda! Vama pripada trijumf! Budite milostivi, molim vas. Otpočnite borbu!

— Kako je moguće — produži vojvotkinja, ne obraćajući pažnju na ironiju — da uzmičete ispred bednih pet stotina hiljada livri, kada je u pitanju da uštedite sebi, to jest, htela sam da kažem, svom prijatelju, oprostite, svom zaštitniku, jednu neprijatnost, kao što je rat između dve stranke?

— Vojvotkinjo, evo zašto: posle ovih pet stotina hiljada livri, g. de Lek će tražiti svoj deo, koji će takođe iznositi pet stotina hiljada livri, jelte? Posle g. Lekovog dela i vašeg, doći će deo vaše dece, deo siromaha koje vi pomažete, celog sveta, a ta pisma, ma kako ona bila kompromitujuća, ne vrede tri do četiri miliona. Tako mi boga, vojvotkinjo, ogrlica francuske kraljice više je vredela nego te dronjave hartije koje nose Mazarenov potpis, a međutim, ona nije koštala ni četvrti deo onoga što vi tražite.

— O, to je istina; ali trgovac ceni robu koliko hoće. Na kupcu je da pristane ili da ne pristane.

— Evo, vojvotkinjo, hoćete li da vam kažem zašto neću da kupim vaša pisma?

— Kažite.

— Ta Mazarenova pisma, koja vi imate, lažna su.

— Ta šta govorite!

— Neosporno; jer bi u najmanju ruku bilo čudno, budući da vas je g. Mazaren zavadio sa kraljicom, da ste vi sa njim održavali prisne veze; to bi podsećalo na strasnu ljubav, na uhođenje, na… tako mi boga, neću da kažem na šta!

— Kažite ipak.

— Na podvođenje.

— Sve je to istina; ali je isto tako istina i ono što stoji u pismu.

— Kunem vam se, vojvotkinjo, da njime nećete moći da se poslužite kod kraljice.

— O, da, ja kod kraljice mogu svačim da se poslužim.

— U redu! — pomisli Aramis — Ucenjuj, nadžak-babo, sikći, zmijo otrovnice!

Ali vojvotkinja beše kazala sve što je imala da kaže; ona se uputila prema vratima.

Aramis je ostavio da se na kraju osveti za svoj neuspeh… kao što pobeđeni proklinje kada prolaze ubojne dvokolice pobednika.

On zazvoni.

Unesoše svećnjake u salon.

Tada se vladika nađe u jednom krugu svetlosti koja je obasjavala vojvotkinjino ostarelo lice.

Aramis zadrža dug i podrugljiv pogled na njenim bledim i uvelim obrazima, na njenim očima iz kojih su sipale varnice ispod očnih kapaka bez trepavica, na ustima čije su stisnute usne brižljivo krile pocrnele i retke zube.

On sa izveštačenošću ispruži svoju čvrstu i lepu nogu, svoju sjajnu i ponositu glavu, nasmeja se i pokaza svoje zube koji su još blistali na svetlosti. Stara kaćiperka razumede podrugljivog udvarača; ona se upravo nalazila ispred jednog velikog ogledala gde se njena oronulost, koju je ona tako brižljivo prikrivala, jasno isticala usled te suprotnosti.

I tada, i ne pozdravivši se sa Aramisom koji se pokloni, vitak i dopadljiv kao onaj nekadašnji musketar, ona pođe korakom koji je bio nesiguran i trom usled njene žurbe.

Aramis je lak kao povetarac klizio na uglačanom podu da bi je ispratio do vrata.

Gospođa de Ševrez pozva rukom svoga visokog lakeja, koji uze svoju kratku pušku, i izađe iz ove kuće u kojoj se dva draga prijatelja nisu sporazumeli, jer su isuviše dobro razumeli jedno drugog.

CLXXX

OVDE ĆEMO VIDETI DA POGODBA KOJA NE MOŽE
DA USPE SA JEDNIM, USPEVA SA DRUGIM

Aramis je tačno pogodio; tek što je izišla iz kuće na trgu Bodoaje, gospođa vojvotkinja de Ševrez odveze se svojoj kući.

Ona se bez sumnje bojala da je neko ne prati i zato je htela da to izgleda kao sasvim obična šetnja; ali tek što se vratila u svoju palatu i uverila da je niko nije pratio, ona naredi da se otključaju vrata kroz koja se iz vrta izlazilo na jednu drugu ulicu, i uputi se u ulicu Kroa-de-Peti-Šan, gde je stanovao g. Kolber.

Rekli smo da je bilo veče, ili bolje reći beše se spustila noć, i to tamna noć. Pariz, koji je opet bio tih, krio je u tami koja sve milostivo prikriva, plemenitu vojvotkinju koja je išla za svojim političkim spletkama i običnu građanku koja se zadržala u gradu posle večere i koja se idući ispod ruke sa svojim draganom, vraćala zaobilaznim putem u svoj bračni dom.

Gospođa de Ševrez već odavno beše navikla da noću vodi politiku i zato je znala da se jedan ministar nikad ne krije, pa čak ni u svojoj kući, od mladih i lepih dama koje se plaše kancelarijske prašine, ili od starih dobro obaveštenih dama, koje se plaše da njihove posete ne budu povod za pakosna tumačenja po ministarstvu.

Jedan sluga dočeka vojvotkinju u hodniku sa stubovima, i moramo to reći, dočeka je dosta neljubazno. Taj joj čovek čak i objasni, pošto je video njeno lice, da ne treba u ovo doba, i u ovim godinama, dolaziti kod g. Kolbera i ometati ga u njegovom noćnom radu.

Ali gospođa de Ševrez, ne ljuteći se, napisa svoje ime na jednom listiću, svoje čuveno ime koje je toliko puta neprijatno zabrujalo u ušima Luja XIII i velikog kardinala.

Ona napisa to ime krupnim, nepismenim rukopisom kakvim su u ono doba pisali visoki plemići, savi hartiju na način koji je bio njoj svojstven, i predade je slugi bez ijedne reči, ali na tako zapovednički način, da ovaj ugursuz, koji je umeo da nanjuši ko je ko, nasluti da ima posla sa visokom ličnošću, sagnu glavu i otrča kod g. Kolbera.

Samo se po sebi razume da ministar malo uzviknu kada razvi listić, i po tome uzviku sluga dobro shvati koliko je ova tajanstvena poseta važna; on se trčećim korakom vrati da pozove vojvotkinju.

Ona se dosta teško pope na prvi sprat lepe, nove kuće, zastade na odmorištu da ne bi ušla zadihana, i pojavi se pred g. Kolbera koji lično beše širom otvorio vrata.

Vojvotkinja zastade na pragu i dobro pogleda onoga sa kojim je imala da obavi posao.

Na prvi pogled, ova okrugla glava, glomazna, zdepasta, guste obrve, odvratne razvučene usne na licu koje je izgledalo kao spljošteno zbog okrugle kape kakvu su nosili sveštenici, sve to zajedno nagoveštavalo je vojvotkinji da neće imati mnogo teškoća u pregovorima, ali isto tako da i raspravljanje o svakoj pojedinosti neće biti zanimljivo, jer nije izgledalo da ova prostačka priroda ume da uživa u prepredenoj osveti, ili u samoljublju koje silno žudi da bude zadovoljeno.

Ali kada vojvotkinja vide izbliže ove sitne, prodorne oči, onu boru koja je presecala po dužini ovo ispupčeno i ozbiljno čelo, jedva primetno skupljanje tih usana za koje se obično mislilo da izražavaju prostodušnost, gospođa de Ševrez promeni mišljenje i pomisli: „Našla sam čoveka kakav mi je potreban.”

— Čemu, gospođo, imam da zahvalim na časti koju ste mi učinili svojom posetom? — upita rukovalac finansijama.

— Tome što ste mi potrebni, gospodine, i tome što sam i ja vama potrebna.

— Srećan sam, gospođo, što sam čuo prvi deo vaše rečenice; ali što se tiče drugog…

Gospođa de Ševrez sede u naslonjaču koju joj Kolber primače.

— Gospodine Kolberu, vi ste rukovalac finansijama.

— Da, gospođo.

— I vi težite da postanete vrhovni rukovalac.

— Gospođo!

— Ne poričite; to bi odugovlačilo naš razgovor, a to je nepotrebno.

— Međutim, gospođo, ma koliko imao dobre volje, čak i učtivosti, prema jednoj tako uglednoj dami kao što ste vi, ništa me ne može naterati da javno priznam da težim za tim da istisnem svoga pretpostavljenog.

— Ja vam nisam govorila o tome da ga istisnete, gospodine Kolberu. Da li sam ja slučajno izgovorila tu reč? Ne verujem. Reč zameniti manje je nametljiva i u gramatičkom pogledu bolje odgovara, kao što je govorio g. de Voatir. Ja tvrdim, dakle, da vi težite za tim da zamenite g. Fukea.

— Položaju koji zauzima g. Fuke, gospođo, ne može ništa da naškodi. G. vrhovni rukovalac igra u našem veku ulogu Kolosa sa Rodosa: brodovi prolaze ispod njega ali ga ne obaraju.

— I ja bih se baš poslužila tim upoređenjem. Da, g. Fuke igra ulogu Kolosa sa Rodosa; ali sećam se da sam čula da je pričao g. Konrar… mislim da je bio akademik… da je Kolosa sa Rodosa oborio jedan trgovac… prost trgovac, gospodine Kolberu… i da je natovario ostatke na četiri stotine kamila. Trgovac! To je nešto mnogo manje nego jedan rukovalac finansijama,

— Gospođo, uveravam vas da ja nikada neću oboriti g. Fukea.

— Pa lepo, gospodine Kolberu, pošto vi upravo hoćete da izigravate preda mnom osetljivog čoveka, kao da ne znate da se ja zovem gospođa de Ševrez i da sam stara, to jest da imate posla sa ženom koja se bavila politikom zajedno sa g. Rišeljeom, i koji nema vremena za gubljenje, kako vi činite jednu nerazumljivu stvar, ići ću da nađem ljude koji su pametniji i kojima se više žuri da dođu do uspeha u životu.

— Do kakvog, gospođo, do kakvog?

— Zbog vas sam dobila vrlo rđavo mišljenje o današnjem načinu pregovaranja, gospodine. Kunem vam se da je u moje vreme jedna žena otišla kod g. de Sen-Mara, koji međutim nije bio nikakav veliki um, i da mu je kazala o kardinalu ono što sam ja vama kazala o g. Fukeu, g. de Sen-Mar bi u ovom trenutku već stavio gvožđe u vatru da bi ga kovao dok je vruće.

— Hajde, gospođo, hajde, budite malo manje strogi.

— I tako, vi pristajete da zamenite g. Fukea.

— Svakako, ako kralj otpusti g. Fukea.

— I ovo je još jedna suvišna reč; jasno je da još niste uspeli da g. Fuke bude oteran, zato što to niste mogli da učinite. I ja bih bila samo obična glupača kada vam, dolazeći k vama, ne bih donela ono što vam nedostaje.

— Žao mi je što moram da ostanem pri svome, gospođo;— reče Kolber posle izvesne počivke koja je dozvolila vojvotkinji da odmeri koliko je duboka njegova pritvornost — ali moram da vas obavestim da se protiv g. Fukea već šest godina ređaju dostave za dostavom, a da njegov položaj zbog toga nije bio uzdrman.

— Ima vremena za sve to, g. Kolberu; oni koji su vršili te dostave nisu se zvali gospođa de Ševrez i nisu imali dokaze koji vrede koliko ovih šest pisama g. de Mazarena, koja utvrđuju prestup o kome je reč.

— Prestup?

— Zločin, ako vam se to bolje sviđa.

— Zločin! Koji je izvršio g. Fuke?

— Samo to… Gle, to je čudno, gospodine Kolberu; vaše lice koje je hladno i ne mnogo izrazito sad je sasvim ozareno.

— Zločin?

— Očarana sam što je to izazvalo kod vas izvestan utisak.

— Oh! To je zato, gospođo, što se pod tom reči podrazumeva toliko mnogo stvari!

— Pod tom reči se podrazumeva dekret o postavljenju za vrhovnog rukovaoca finansijama, za vas, i naređenje o progonstvu ili o zatvaranju u Bastilju, za g. Fukea.

— Oprostite mi, gospođo vojvotkinjo, skoro je nemoguće da g. Fuke bude prognan; da bude uhapšen, da padne u nemilost, i to je već mnogo!

— Oh! Ja znam šta govorim — odvrati hladno gospođa de Ševrez. — Ja ne živim tako daleko od Pariza da ne znam šta se u njemu dešava. Kralj ne voli g. Fukea i on će ga rado upropastiti, ako mu se za to ukaže prilika.

— Treba da prilika bude dobra.

— Dosta dobra. I zato ja smatram da ta prilika vredi pet stotina hiljada livri.

— Kako to? — reče Kolber.

— Hoću da kažem, gospodine, da držim tu priliku u rukama, i predaću je u vaše pod uslovom da mi vi isplatite pet stotina hiljada livri.

— Vrlo dobro, gospođo, shvatam. Ali pošto ste vi sada utvrdili prodajnu cenu, da vidimo šta vredi to što vi prodajete.

— Oh! Sitnica: rekla sam vam, šest pisama g. de Mazarena; pisma pisana njegovom rukom, koja sigurno ne bi bila suviše skupa ako bi se na osnovu njih moglo nepobitno da utvrdi da je g. Fuke utajio velike svote.

— Nepobitno — reče Kolber, a oči su mu sijale od radosti.

— Nepobitno! Hoćete li da pročitate pisma?

— Vrlo rado! Kopiju, razume se.

— Da, razume se.

Gospođa vojvotkinja izvuče iz nedara jedan mali svežanj, koji steznik od kadife beše spljoštio.

— Čitajte — reče ona.

Kolber žudno dočepa ta pisma i poče da ih guta očima.

— Divno! — reče on.

— Dosta je jasno, jelte?

— Jeste, gospođo, jeste; izgleda da je g. de Mazaren predao neki novac g. Fukeu, a ovaj je izgleda zadržao taj novac; ali koji novac?

— Ali, eto, koji novac? Ako se pogodimo, dodaću ovim pismima još i jedno sedmo, koje će vam pružiti i poslednje obaveštenje.

Kolber se zamisli.

— A originalna pisma?

— Izlišno pitanje. To je kao kad bih ja vas zapitala: gospodine Kolberu, hoće li vrećice s novcem koje mi vi budete dali, biti pune ili prazne.

— Vrlo dobro, gospođo.

— Je li ugovoreno?

— Nije.

— Kako?

— Postoji jedna stvar na koju ni vi ni ja nismo mislili.

— Koja? Kažite.

— U ovom slučaju Fuke može biti upropašćen samo ako bude izveden pred sud.

— Da.

— On bi bio javno osramoćen.

— Da. Pa šta?

— Pa eto, on ne može biti ni izveden pred sud, ni izložen javnoj sramoti.

— Zašto?

— Zato što je on državni tužilac u vrhovnom sudu; zato što je u Francuskoj sve — uprava, vojska, pravosuđe, trgovina — uzajamno povezano i prožeto staleškim duhom. I tako, gospođo, nikada vrhovni sud neće dozvoliti da njegov starešina bude izveden pred sud. Nikada, ako bude izveden po kraljevom naređenju, on neće biti osuđen.

— Ah, bogami, gospodine Kolberu, to se mene ne tiče.

— Ja to znam, gospođo, ali se to mene tiče, i to umanjuje vrednost vašega doprinosa. Šta mi vredi dokaz o zločinu ako ne postoji mogućnost da bude osuđen?

— Ako samo bude osumnjičen, g. Fuke će izgubiti svoj položaj vrhovnog rukovaoca.

— Čudna mi posla! — uzviknu Kolber na čijem mračnom licu zablista izraz pun mržnje i želje za osvetom.

— A, a! gospodine Kolberu, oprostite, — reče vojvotkinja — nisam znala da tako živo primate utiske. Dobro, vrlo dobro! Dakle, pošto je vama potrebno više nego što ja imam, ne govorimo dalje o tome.

— Naprotiv, gospođo, govorimo i dalje. Samo, pošto je vašim hartijama od vrednosti pala cena, smanjite i vi svoje zahteve.

— Vi se cenkate?

— To je neophodno za sve one koji hoće pošteno da plate.

— Koliko mi nudite?

— Dve stotine hiljada livri.

Vojvotkinja mu se nasmeja u lice; zatim reče iznenada.

— Čekajte.

— Pristajete?

— Još ne; smislila sam još nešto.

— Recite.

— Daćete mi tri stotine hiljada livri.

— Ne, to nikako! To nikako!

— Oh! Tu nema pogađanja… A zatim, to nije sve.

— Još nešto?… postajete nemogući, gospođo vojvotkinjo.

— Manje nego što vi to mislite; sada vam ne tražim više novac.

— A šta onda?

— Jednu uslugu. Vi znate da sam ja uvek nežno volela kraljicu.

— Pa?

— Pa eto, hoću da mi se omogući da se sastanem sa Njenim veličanstvom.

— Sa kraljicom?

— Da, gospodine Kolberu, sa kraljicom koja istina već odavno nije više moja prijateljica, ali koja to opet može postati, ako mi se za to pruži prilika.

— Njeno veličanstvo ne prima više nikoga, gospođo. Ona mnogo pati. Vi znate da ima sve češće napade.

— Baš zato i želim da se sastanem sa Njenim veličanstvom. Znate li da se kod nas u Flandriji mnogo boluje od tih bolesti?

— Od raka? To je strašna, neizlečiva bolest.

— Ne verujte to, g. Kolberu. Flamanski seljak je prilično primitivan; on ženu smatra pomalo kao ženku.

— Pa šta, gospođo?

— Pa to, gospodine Kolberu, dok on puši lulu, žena radi; ona izvlači vodu iz bunara, tovari mazgu ili magarca, nosi sama teret. Kako malo štedi sebe, čas se udari o nešto, često je i tučena, a rak dolazi od uboja.

— To je tačno.

— Flamankinje ne umiru zbog toga. Kada mnogo pate, one odlaze da traže leka. A kaluđerice u Brižu su sjajni lekari za sve vrste bolesti. One imaju dragocene vodice, naročita sredstva, naročite lekove; one daju bolesnicama jednu bočicu i jednu voštanu sveću, koriste to što pripadaju duhovničkom redu i služe bogu iskorišćavajući obe vrste svoje robe. Doneću dakle kraljici vodicu iz manastira u Brižu. Njeno će veličanstvo ozdraviti i izgoreće onoliko sveća koliko bude smatrala za potrebno. Vidite li, g. Kolberu, sprečiti me da posetim kraljicu, to je skoro zločin ubistva vladara.

— Gospođo vojvotkinjo, vi ste isuviše pametna žena; zbunjujete me, ali ipak naslućujem da se iza toga velikog milosrđa prema kraljici krije malo ličnog koristoljublja.

— Zar se ja trudim da to prikrijem, g. Kolberu? Čini mi se da ste vi kazali malo ličnog koristoljublja? Znajte, dakle, da je to veliko koristoljublje, i ja ću vam to dokazati, ako ukratko ponovim ono što sam vam već kazala. Ako mi učinite to da budem primljena kod kraljice, zadovoljiću se sa tri stotine hiljada livri; ako ne, zadržaću svoja pisma, osim ako mi odmah isplatite pet stotina hiljada livri.

I pošto je izgovorila ove odlučujuće reči, stara vojvotkinja ustade, dovodeći g. Kolbera u neprijatnu nedoumicu.

Da se još pogađa, bilo je nemoguće; da se ne pogađa, značilo bi izgubiti ogromno mnogo.

— Gospođo, — reče on — biće mi prijatno da vam izbrojim sto hiljada talira.

— Oh! — učini vojvotkinja.

— Ali kako ću doći do originalnih pisama?

— Na vrlo jednostavan način, dragi moj gospodine Kolberu… U koga imate poverenja?

Ozbiljni finansijer poče tiho da se smeje, tako da su se njegove guste crne obrve dizale i spuštale preko duboke bore njegovog žutog čela kao dva krila slepog miša.

— Ni u koga — reče on.

— Oh, gospodine Kolberu, učinićete ipak jedan izuzetak u svoju korist.

— Kako to, gospođo vojvotkinjo?

— Hoću da kažem, da ako izvolite poći sa mnom tamo gde su pisma, ona će vam lično biti predata, i moći ćete da ih proverite i da utvrdite da su prava.

— To je istina.

— Samo ćete imati da ponesete sto hiljada talira, jer i ja, isto tako kao i vi, nemam ni u koga poverenja.

G. Kolber pocrvene do obrva. On je bio, kao i svi ljudi koji su naročito vešto znali da računaju, pošten do krajnosti i do bezobzirnosti.

— Poneću, gospođo, — reče on — obećanu svotu u vidu dva naloga za isplatu na mojoj blagajni. Hoćete li time biti zadovoljni?

— Kad bi samo vaši nalozi za isplatu glasili na dva miliona, gospodine rukovaoče!… Imaću dakle čast da vas povedem.

— Dozvolite da naredim na se upregnu moji konji.

— Čekaju me dole kočije, gospodine.

Kolber se nakašlja kao čovek u nedoumici. On jednoga trenutka pomisli da je vojvotkinjin predlog zamka; da možda neko čeka pred vratima; da je ova gospođa koja je prodala g. Kolberu svoju tajnu za sto hiljada talira, mora biti ponudila tu tajnu i g. Fukeu, za istu svotu.

Kako se on dugo kolebao, vojvotkinja ga pogleda pravo u oči.

— Vi više volite da se vozite svojim kočijama? — reče ona.

— Priznajem da je tako.

— Vi zamišljate da sam vam spremila nekakvu klopku.

— Gospođo vojvotkinjo, vi ste vragolaste ćudi, i ja, kome je povereno tako ozbiljno zvanje, mogao bih biti doveden u nezgodan položaj zbog ove šale.

— Dakle, bojite se? Pa lepo, pođite svojim kočijama, povedite koliko god hoćete slugu… Samo, razmislite dobro… ono što radimo udvoje, ostaće među nama, ako to i treće lice bude videlo, to će znati ceo svet. Najzad, meni nije stalo do toga; moje će kočije ići za vašima, i biću zadovoljna da se popnem u vaše kad budemo išli kod kraljice.

— Kod kraljice?

— Vi ste to već zaboravili. Šta! Jedan uslov koji je za mene toliko važan, vi ste ga već zaboravili? Bože moj! Kako je to za vas bilo malo! Da sam to znala, tražila bih vam dvaput toliko.

— Razmislio sam, gospođo vojvotkinjo; neću vas pratiti.

— Zaista!… A zašto?

— Zato što imam u vas bezgranično poverenje.

— Oh, to je isuviše!… Ali da bih primila onih sto hiljada talira?…

— Evo ih.

Rukovalac brzo napisa nekoliko reči na parčetu hartije koje predade vojvotkinji.

— Isplaćeni ste — reče on.

— To je lep potez, g. Kolberu, i ja ću vas zbog njega nagraditi.

I izgovorivši te reči, ona poče da se smeje.

Smeh gospođe de Ševrez bio je jezivo mrmljanje. Svaki čovek koji se oseća mladim, punim vere, ljubavi i koji oseća kako mu život bije u grudima, više voli plač nego ovaj žalostan smeh.

Vojvotkinja otkopča gornji deo svoga prsnika, i izvuče iz svojih pocrvenelih nedara jedan mali svežanj hartije, zavezan jasno crvenom tračicom. Ona nervoznom rukom beše istrgla kopče. Koža koju je zagrebala izvlačeći te hartije, ukaza se bestidno pred očima rukovaoca, koga su mnogo kopkale ove čudne pripreme. Vojvotkinja se i dalje smejala.

— Evo — reče ona — originalnih pisama g. de Mazarena. Evo vam ih, a sem toga, vojvotkinja de Ševrez se svukla pred vama kao da ste… Neću da vam pomenem imena zbog kojih bi bili ili gordi, ili ljubomorni. Sada, gospodine Kolberu, — reče ona zakopčavajući i vezujući brzo struk svoje haljine — vaša neočekivana sreća je ostvarena; otpratite me kod kraljice.

— Ne, to nikako, gospođo; ako biste ponovo navukli na sebe gnev Njenoga veličanstva, i ako bi se saznalo u Pale-Roajalu da sam vas ja uveo, kraljica mi to do kraja života ne bi oprostila. Ne. Ja imam u dvoru odane ljude, i oni će vas uvesti a da se ja ne izložim opasnosti.

— Kako god hoćete, samo da ja uđem.

— Kako nazivate te gospođe kaluđerice iz Briža koje leče bolesnike?

— Sestre milosnice.

— Vi ćete biti jedna od njih.

— Dobro; ali ću morati prestati da se pretvaram da sam to.

— To je vaša stvar.

— Oprostite, oprostite! Neću da se izlažem tome da mi ne dozvole da uđem.

— I to je vaša stvar, gospođo. Narediću prvom sobaru plemića koji je na službi kod Njegovog veličanstva da pusti da uđe jedna kaluđerica koja donosi jedan dobar lek koji će ublažiti bolove Njenog veličanstva. Vi ćete nositi moje pismo i postaraćete se da odnesete lek, i da date objašnjenje. Priznaću da sam pustio kaluđericu, poricaću da sam pustio gospođu de Ševrez.

— Ako je samo to u pitanju, neće biti smetnje.

— Evo preporuke, gospođo.

CLXXXI

ZEC U ŠUMI…

Kolber dade ovo pismo vojvotkinji i polako izvuče stolicu iza koje je stajala.

Gospođa de Ševrez lako klimnu glavom u znak pozdrava i izađe iz sobe.

Kolber, koji beše poznao Mazarenov rukopis i prebrojavao pisma, zazvoni za svog sekretara i naredi mu da ode kod g. Vanela, savetnika vrhovnog suda i da ga pozove da dođe. Sekretar odgovori da je g. savetnik tačan kao i obično i da je sad baš ušao u kuću da bi rukovaocu finansijama podneo izveštaj o glavnim poslovima koje je svršio toga dana na sednici suda.

Kolber priđe bliže svetlosti, ponovo pročita pisma pokojnog kardinala, nasmeši se više puta, ocenjujući svu vrednost dokumenata koje mu je gospođa de Ševrez predala i naslonivši na ruke svoju krupnu glavu, duboko razmišljaše.

Za vreme tih nekoliko minuta, jedan krupan i visok čovek, koščatog lica, nepomičnih očiju, kukastog nosa, beše ušao u Kolberovu sobu za rad, sa skromnim samopouzdanjem koje je odavalo karakter u isto doba savitljiv i odlučan, savitljiv prema gospodaru koji bi mogao da baci plen, odlučan prema psima koji bi mogli da mu ga otimaju.

G. Vanel je nosio ispod miške debeo svežanj akata; on ga spusti na sam pisaći sto za kojim je sedeo Kolber nalakćen, podupirući glavu obema rukama.

— Dobar dan, gospodine Vanelu — reče on prenuvši se iz svojih misli.

— Dobar dan, Vaša svetlosti — reče Vanel sasvim prirodno.

— Trebalo je reći, Gospodine — odvrati tiho Kolber.

— Ministrima se obraća sa Vaša svetlosti; — reče Vanel neobično hladnokrvno — vi ste ministar!

— Još nisam.

— Doista, ja vas nazivam svetlosti; uostalom vi to za mene i jeste, i to mi je dovoljno; ako ne volite da vam se tako obraćam pred svetom, dozvolite mi da vas tako nazivam kada smo sami.

Kolber podiže glavu do visine svetlosti i pročita, ili pokuša da pročita na Vanelovom licu koliko je ovo uveravanje u odanost bilo iskreno.

Ali savetnik je umeo da izdrži pogled, pa makar taj pogled bio i pogled Njegove svetlosti.

Kolber uzdahnu. Ništa nije pročitao na Vanelovom licu; Vanel je mogao biti i iskren. Kolber pomisli da je ovaj čovek koji je po položaju bio niži od njega, imao nad njim to preimućstvo što je imao nevernu ženu.

I dok je on sažaljevao ovoga čoveka zbog njegove sudbine, Vanel izvadi hladnokrvno iz svoga džepa jedno namirisano pismo, zapečaćeno crvenim voskom, i pruži ga njegovoj svetlosti.

— Šta je to, Vanele?

— Jedno pismo od moje žene, Vaša svetlosti.

Kolber se nakašlja. On uze pismo, otvori ga, pročita ga i stavi u džep, dok je Vanel hladnokrvno prelistavao svoja sudska akta.

— Vanele, — reče iznenada zaštitnik svome štićeniku — jeste li vi radan čovek?

— Jesam, Vaša Svetlosti.

— Dvanaest sati proučavanja akata ne plaše vas?

— Ja to radim petnaest sati dnevno.

— Nemoguće! Jedan savetnik ne bi trebalo da radi za vrhovni sud više od tri sata dnevno.

— Oh! Ja sastavljam predračune za jednoga prijatelja u računovodstvu, i kako mi ostaje još vremena, učim starojevrejski.

— Uživate li vi, Vanele, veliki ugled u sudu?

— Mislim da ga uživam, Vaša svetlosti.

— Radi se o tome da ne ostanete večito savetnik.

— Šta da radim da ne bude tako?

— Da kupite neki položaj.

— Koji?

— Nešto veliko. Sitne ambicije je najteže zadovoljiti.

— Male kese, Vaša svetlosti, najteže je napuniti.

— A koji položaj imate u vidu? — reče Kolber.

— Ne vidim, zaista nijedan.

— Ima jedan, ali treba biti kralj pa ga moći kupiti; ali, mislim da kralju neće pasti na um da kupi položaj državnog tužioca.

Čuvši te reči, Vanel pogleda Kolbera smernim i bezizraznim pogledom.

Kolber se upita da li je ovaj prozreo, ili samo naslutio njegove namere.

— Zašto mi vi govorite, Vaša svetlosti, o položaju državnog tužioca u vrhovnom sudu? Ja ne znam za drugi, osim za onaj koji pripada g. Fukeu.

— Na taj baš i mislim, dragi moj savetniče.

— Vi znate šta valja, Vaša svetlosti; ali pre nego što hoćemo da kupimo neku robu, zar ne bi trebalo da znamo da li se ona prodaje.

— Mislim da će ovaj položaj uskoro biti za prodaju.

— Za prodaju!… položaj državnog tužioca koji zauzima g. Fuke?

— Tako se priča.

— Da se prodaje položaj koji ga čini neprikosnovenim? Oh, oh!

Vanel poče da se smeje.

— Da li biste se vi plašili toga položaja? — reče Kolber ozbiljno.

— Plašio, ne, ni najmanje…

— Da li biste ga želeli?

— Vaša Svetlost mi se ruga; — odvrati Vanel — kako jedan savetnik suda ne bi želeo da postane državni tužilac?

— Ali, gospodine Vanele… kad vam kažem da izgleda da će se taj položaj uskoro prodavati.

— Vaša svetlost to kaže.

— Pronose se glasovi.

— Ponavljam da je to nemoguće; nikada jedan čovek ne baca štit iza koga zaklanja svoju čast, svoje bogatstvo i svoj život.

— Ponekad ima ludaka koji veruju da ih nikakva nesreća ne može zadesiti, gospodine Vanele.

— Da, Vaša svetlosti; ali ti ludaci ne čine te ludosti u korist siromašnih Vanela kakvih ima na svetu.

— Zašto da ne?

— Zato što su Vaneli siromašni.

— Istina je da položaj g. Fukea može mnogo da košga. Koliko biste vi za njega platili, gospodine Vanele.

— Sve što imam, Vaša svetlosti.

— A to će reći?

— Tri do četiri stotine hiljada livri.

— A položaj vredi?

— Najmanje milion i po. Znam da je bilo ljudi koji su nudili milion i sedam stotina hiljada, ali nisu uspeli da nagovore g. Fukea. Ali ako bi se slučajno dogodilo da g. Fuke hoće da proda, u šta ne verujem, uprkos onoga što mi je rečeno …

— Oh, nešto vam je rečeno! A ko vam je rekao?

— G. de Gurvil … G. Pelison, oh, tek onako uzgred.

— Pa lepo, ako bi g. Fuke hteo da proda?…

— Ja ipak ne bih mogao da kupim, s obzirom što bi g. vrhovni rukovalac prodao samo za gotov novac, a niko nema da isplati odmah milion i po.

Kolber tu prekide savetnika jednim zapovedničkim izrazom lica. Ponovo je počeo da razmišlja.

Videći gospodarevo ozbiljno držanje, videći kako se uporno vraća na isti predmet razgovora, g. Vanel je čekao neko rešenje, ali nije smeo da mu ga izmami.

— Objasnite mi tačno — reče tada Kolber — koja su preimućstva koje daje zvanje državnog tužioca.

— Pravo optuženja svakog francuskog podanika koji nije princ kraljevske krvi; pravo da poništi svaku optužbu podnesenu protiv svakog Francuza koji ne pripada kraljevskoj lozi. Javni tužilac je kraljeva desna ruka, kada treba kazniti krivca, ali je i njegov pomagač, kada treba ugasiti buktinju pravde. I zato će se g. Fuke održati čak i protiv kraljeve volje time što će podbuniti vrhovni sud, i zato će kralj štedeti g. Fukea uprkos svemu, da bi uspeo da njegovi zakoni budu potvrđeni bez osporavanja. Jedan državni tužilac može da bude vrlo korisno ili vrlo opasno oruđe.

— Hoćete li, Vanele, da budete državni tužilac? — reče iznenada Kolber, a glas i pogled postadoše mu blaži.

— Ja! — uzviknu ovaj — Ali već sam imao čast da vam predočim da mi nedostaje najmanje jedanaest stotina hiljada livri.

— Vi ćete tu svotu uzajmiti od svojih prijatelja.

— Ja nemam prijatelja bogatijih nego što sam ja.

— Poštenog li čoveka!

— Kada bi svi mislili tako kao vi, Vaša svetlosti…

— Ja tako mislim, to je dovoljno, i ako bude potrebno, ja ću jemčiti za vas.

— Znate li šta kaže poslovica, Vaša svetlosti?

— Koja?

— Ko jemči taj i plaća.

— Ako je samo to u pitanju, neće biti smetnje.

Vanel ustade, sav uzbuđen zbog ove ponude koju mu je tako iznenada, tako neočekivano, učinio jedan čovek koga su i najlakomisleniji ozbiljno shvatali.

— Nemojte se titrati sa mnom, Vaša svetlosti — reče on.

— Hajde, svršavajmo brzo, gospodine Vanele. Kažete da vam je g. Gurvil govorio o položaju g. Fukea?

— I g. Pelison takođe.

— Zvanično ili poluzvanično?

— Evo šta su oni kazali: „Oni ljudi u sudu su slavoljubivi i bogati: trebalo bi zaista da pokupe između sebe dva ili tri miliona za g. Fukea, svoga zaštitnika, svoju veličinu.”

— A šta ste vi odgovorili?

— Kazao sam da ću sa svoje strane dati deset hiljada livri, ako bude potrebno.

— A, vi dakle volite g. Fukea? — uzviknu g. Kolber gledajući ga sa puno mržnje.

— Ne, ali g. Fuke je naš državni tužilac; on upada u dugove, on grca, mi treba da spasemo čast svoga staleža.

— Eto, sad mi je jasno zašto se g. Fukeu neće ništa dogoditi dogod bude na svom položaju — odvrati Kolber.

— Ha to je — nastavi Vanel — g. Gurvil dodao: „Činiti milostinju g. Fukeu, znači ponižavati ga, i on će to odbiti; ako se sud udruži da časno kupi položaj svoga državnog tužioca, onda je sve u redu; čast staleža je nepovređena i ponos g. Fukea spasen.”

— To je već jedan predlog.

— I ja sam to tako shvatio, Vaša svetlosti.

— Pa lepo, gospodine Vanele, otići ćete odmah kod g. Gurvila ili kod g. Pelisona; poznajete li još nekog prijatelja g. Fukea?

— Dobro poznajem g. de La Fontena.

— La Fontena, stihotvorca?

— Da njega; pisao je stihove mojoj ženi kada je g. Fuke bio naš prijatelj.

— Obratite se onda njemu da vam izdejstvuje sastanak sa g. vrhovnim rukovaocem.

— Vrlo rado; ali novac?

— U zakazani dan i čas, gospodine Vanele, vi ćete imati taj novac, ne brinite ništa.

— Vaša svetlosti, tolika darežljivost! Vi zasenjujete kralja, vi prevazilazite g. Fukea.

— Pričekajte malo… ne preterujmo u rečima. Ja vam ne poklanjam četrnaest stotina hiljada livri, gospodine Vanele; ja imam decu.

— Ali, gospodine, vi mi ih dajete na zajam; to je dovoljno.

— Da, ja vam ih dajem na zajam.

— Tražite kakav hoćete interes, kakvo hoćete jemstvo, Vaša svetlosti, ja sam spreman da vam ih dam, i pošto vaši zahtevi budu zadovoljeni, ja ću opet ponoviti da u svojoj darežljivosti prevazilazite i kraljeve i g. Fukea. Vaši uslovi?

— Da vratite novac u toku osam godina.

— Oh! Vrlo dobro!

— Da mi vaš položaj bude zaloga.

— Odlično; je li to sve?

— Čekajte. Zadržavam za sebe pravo da otkupim vaš položaj sa sto pedeset hiljada livri zarade, ako na ovom položaju vaš rad ne bude u skladu sa kraljevim interesima i mojim namerama.

— A, a! — reče Vanel pomalo uzbuđen.

— Da li u ovome ima nečega što vam se ne sviđa, gospodine Vanele? — reče hladno Kolber.

— Ne, ne — odgovori živo Vanel.

— Pa lepo, potpisaćemo taj ugovor kada budete hteli. Požurite da odete kod prijatelja g. Fukea.

— Letim…

— I izdejstvujte sastanak sa vrhovnim rukovaocem.

— Da, Vaša svetlosti.

— I ne činite teškoće u pogledu ustupaka.

— Dobro.

— A kada sporazum bude utvrđen?…

— Požuriću da odmah bude i potpisan.

— Dobro se čuvajte toga!… Nikada nemojte pominjati g. Fukeu potpis, ni povlačenje date reči, ni časnu reč, čujete li? Sve biste upropastili.

— Pa lepo, Vaša svetlosti, šta da radim? To je vrlo teško.

— Potrudite se samo da vam g. Fuke da ruku… Idite!

CLXXXII

KOD KRALJICE MAJKE

Kraljica majka je bila u svojoj spavaćoj sobi u Pale-Roajalu sa gospođom de Motvil i sinjorom Molinom. Kralj, koga su čekali do uveče, ne beše se pojavio; kraljica, gubeći strpljenje, često je slala da vide šta je sa njim.

Izgledalo je da se sprema bura. Dvorani i Gospođe izbegavali su jedni druge u predsobljima i hodnicima, da ne bi govorili o stvarima koje bi ih dovele u nepriliku.

Još rano ujutru Gospodin beše otišao sa kraljem u lov.

Gospođa, ljuta na sve, beše ostala u svojim odajama.

A kraljica majka, pošto je očitala molitve na latinskom, razgovarala je sa svojim dvema prijateljicama o porodičnim stvarima, na čistom kastiljanskom dijalektu.

Gospođa de Motvil, koja je odlično znala taj jezik, odgovarala je na francuskom.

Ove tri gospođe su najpre zavijeno i na učtiv način, a zatim sasvim otvoreno, govorile da će zbog kraljevog ponašanja umreti od bola kraljica, kraljica majka i svi njegovi rođaci; pošto su biranim rečima sručile sva prokletstva na gospođicu de La Valijer, kraljica majka završi svoje optužbe ovim rečima, koje su izražavale ono što je mislila i osećala:

— Estos hijos! — reče ona Molini.

Što znači:

— Ta deca!

Reči koje su u ustima jedne majke imale dubok smisao; strašan smisao u ustima jedne kraljice koja je, kao Ana Austrijska, skrivala tako čudne tajne u svojoj sumornoj duši.

— Da, — odgovori Molina — ta deca! Za koje se svaka majka žrtvuje.

— Za koje je — odvrati kraljica — jedna majka sve žrtvovala.

I ona ne dovrši svoju rečenicu. Učinilo joj se, kad je pogledala u sliku bledoga Luja XIII, da su oči njenog muža, koje su bile bez sjaja, ponovo zablistale i da su mu se nozdrve na platnu raširile od gneva. Slika beše oživela, nije govorila, pretila je. Duboka tišina nasta posle poslednjih kraljičinih reči. Molina poče da pretura po jednoj korpi punoj pantljika i čipaka. Gospođu de Motvil iznenadi sjaj koji se beše pojavio u isti mah u očima družbenice i gospodarice, po kome se videlo da su razumele jedna drugu; ona iz uviđavnosti obori pogled i ne pokušavajući više da vidi samo slušaše vrlo pažljivo. Ona samo uspe da čuje jedno značajno „Hm!” družbenice Španjolke, koja je bila oličenje obazrivosti. Ona isto tako uspe da čuje jedan slab uzdah koji se kraljici ote iz grudi.

Ona odmah podiže glavu.

— Osećate bolove? — reče ona.

— Ne, Motvil, ne; zašto to pitaš?

— Vaše veličanstvo je ječalo.

— Tako je, u pravu si; osećam malo bolove.

— Gospodin Valo je blizu, kod Gospođe je, mislim.

— Kod Gospođe, a zašto?

— Gospođa je dobila nervni napad.

— Čudne mi bolesti! G. Valo mnogo greši što pokušava da leči Gospođu, kad bi drugi lekar mogao da je izleči.

Gospođa de Motvil začuđeno pogleda.

— Drugi lekar, a ne g. Valo? — reče ona — Koji?

— Rad, Motvil, rad… Ah, ako se za nekog može reći da je bolestan, to se može reći za moju jadnu ćerku.

— A i za Vaše veličanstvo.

— Večeras se bolje osećam.

— Nemojte se time zavaravati, gospođo!

Kraljica oseti u grudima jak bol, koji kao da je hteo da pokaže da je opomena gospođe de Motvil opravdana; ona preblede i zavali se u naslonjaču, i po svemu je izgledalo da će se odmah onesvestiti.

— Moje kapljice! — prošaputa ona.

— Uh! Uh! — odgovori Molina koja, ne žureći se, ode da izvadi iz jednog ormančeta, ukrašenog sedefom i zlatom, jednu kristalnu bocu koju donese kraljici otvorenu.

Kraljica žudno udahnu nekoliko puta i prošaputa:

— Gospod je odredio da me ovo ubije. Neka njegova sveta volja bude izvršena!

— Čovek ne umire zato što ga nešto boli — dodade Molina stavljajući ponovo bocu u orman.

— Oseća li se Vaše veličanstvo sad bolje? — upita gospođa de Motvil.

— Bolje.

I kraljica stavi prst na usta, da bi naredila svojoj ljubimici da ćuti.

— Čudno je to? — reče gospođa de Motvil posle kratkog ćutanja.

— Šta je čudno? — upita kraljica.

— Seća li se Vaše veličanstvo dana kada se prvi put bol pojavio?

— Sećam se da je to bio jedan veoma tužan dan, gospođo Motvil.

— Taj dan nije bio uvek tužan za Vaše veličanstvo.

— Zašto?

— Zato što se toga dana pre dvadeset i tri godine, gospođo, rodilo Njegovo veličanstvo vladajući kralj, vaš slavni sin.

Kraljica viknu, nasloni glavu na ruke i ostade nekoliko trenutaka nepomična.

Da li se sećala prošlosti ili je razmišljala? Da li je opet osećala bol?

Molina baci na gospođu de Motvil skoro besan pogled, tako da je ličio na prekor, i ova dobra žena, koja ne beše ništa razumela, htede opet da upita šta joj je, da bi umirila svoju savest, kad Ana Austrijska najednom ustade i reče:

— 5. septembar! Da, osetila sam taj bol 5. septembra. Velika radost jednog dana, veliki bol drugog. Veliki bol, — dodade ona sasvim tiho — ispaštanje zbog suviše velike radosti.

I od tog trenutka na licu Ane Austrijske, koja kao da se više ničeg nije sećala, koja kao da beše prestala da misli, ništa se nije moglo pročitati; pogled joj je bio mutan, misao bludela, ruke opuštene.

— Treba da legnemo — reče Molina.

— Malo docnije, Molina.

— Ostavimo kraljicu — dodade uporno Španjolka.

Gospođa de Motvil ustade; sjajne suze, suze krupne kao u deteta, tekle su polako niz blede kraljičine obraze.

Molina to opazi i upre u Anu Austrijsku budan pogled svojih crnih očiju.

— Da, da — nastavi najednom kraljica. — Ostavite nas, Motvil. Idite.

Ova reč nas odjeknu neprijatno u ušima ljubimice Francuskinje. Ona je značila da će biti uzajamnog poveravanja tajni i obnavljanja uspomena. Ona je značila da je jedna osoba suvišna u ovom razgovoru koji je sad postajao najzanimljiviji.

— Gospođo, da li će Molina biti dovoljna da usluži Vaše veličanstvo? — upita Francuskinja.

— Da, odgovori Španjolka.

I gospođa de Motvil se pokloni. Iznenada jedna stara sobarica, obučena kao što je bila na španskom dvoru 1620, razmače zavese na vratima, i ugledavši kraljicu uplakanu, gospođu de Motvil koja se povlačila kao iskusna dvorkinja, Molinu koja je imala tajanstven izgled, ona povika veselo:

— Lek! Lek!

I priđe slobodno ovim trima ženama.

— Kakav lek, Šika? — reče Ana Austrijska.

— Koji može da izleči bolest Vašeg veličanstva — odgovori ova.

— Ko ga je doneo? — upita živo gospođa de Motvil — G. Valo?

— Ne, jedna gospođa iz Flandrije.

— Jedna gospođa iz Flandrije? Neka Španjolka? — upita kraljica.

— Ne znam.

— Ko je šalje?

— G. Kolber.

— Kako se zove?

— Nije kazala.

— Ko je ona?

— Ona će to sama reći.

— Kako izgleda?

— Ima obrazinu.

— Molina, vidi ko je to? — uzviknu kraljica.

— Nije potrebno — odgovori najednom jedan odlučan i u isti mah blag glas koji je govorio iza zavese, glas od koga uzdrhtaše ove dve gospođe, od koga kraljicu podiđe jeza.

U istom trenutku se pojavi između zavesa jedna žena sa obrazinom na licu.

I pre nego što kraljica progovori, nepoznata reče:

— Ja sam kaluđerica iz Briža i zaista donosim lek koji treba da izleči Vaše veličanstvo.

Svi zaćutaše. Kaluđerica se ne pomače.

— Govorite — reče kraljica.

— Kad budemo same — dodade kaluđerica.

Ana Austrijska pogleda svoje dve družbenice i one se povukoše.

Kaluđerica pođe tri koraka prema kraljici i pokloni se sa dubokim poštovanjem.

Kraljica je sa nepoverenjem gledala u ovu ženu koja je nju gledala svojim sjajnim očima kroz otvore na svojoj obrazini.

— Zar je kraljica Francuske tako bolesna da se i u manastiru u Brižu zna da joj je potrebno da se leči? — reče Ana Austrijska.

— Hvala bogu! Bolest Vašeg veličanstva nije neizlečiva.

— Ali, kako ste saznali da sam bolesna?

— Vaše veličanstvo ima prijatelja u Flandriji.

— I ti prijatelji su vas poslali?

— Da, gospođo.

— Kažite mi njihova imena.

— Ne mogu, gospođo, a nije ni potrebno, kad već vaše srce nije probudilo vaše sećanje.

Ana Austrijska podiže glavu, pokušavajući da otkrije pod tom maskom i tim tajanstvenim rečima ime one koja je govorila sa toliko prisnosti i neusiljenosti.

Zatim kad joj dosadi da toliko ispituje, jer je to vređalo njen ponos, ona reče:

— Vi ne znate, gospođo, da se ne govori sa kraljevskim ličnostima sa obrazinom na licu.

— Molim vas da me izvinite — odgovori ponizno kaluđerica.

— Ne mogu da vas izvinim, mogu da vam oprostim ako skinete svoju obrazinu.

— Zavetovala sam se, gospođo, da pomažem nevoljnima i bolesnima, ne pokazujući im nikad svoje lice. Mogla sam da olakšam i vašem telu i vašoj duši; ali, pošto mi Vaše veličanstvo to zabranjuje, ja se povlačim. Zbogom, gospođo, zbogom!

Ove reči su bile izgovorene sa toliko učtivosti i poštovanja da one stišaše kraljičinu srdžbu ali ne umanjiše njenu radoznalost.

— U pravu ste, — reče ona — ne priliči ljudima koji pate da odbijaju utehe koje im bog šalje. Govorite, gospođo i daj bože, da uspete, kao što ste kazali, da olakšate mom telu… Nažalost! Mislim da se bog sprema da ga stavi na teška iskušenja.

— Govorimo malo o duši, molim vas, — reče kaluđerica — o duši koja, sigurna sam, mora isto toliko da pati.

— Moja duša?

— Postoji rak koji uništava, ali čije se širenje ne primećuje. Kod takvog raka, kraljice, koža ostaje bela kao slonova kost, telo nije išarano modrinama; lekar, koji osluškuje, nagnut nad grudima bolesnika, ne čuje usled krvi koja teče, kako ovo čudovište zagriza u mišiće svojim nezajažljivim zubima; nikada nož, nikada plamen nisu uspeli da unište ili zauzdaju bes ove napasti koja donosi smrt; ona živi u mozgu i uništava ga; ona se širi u srcu zbog čega ono prepukne: eto, gospođo, druge vrste raka, koji je koban za kraljice; da ne patite, slučajno, od te bolesti?

Ona polako podiže ruku koja je bila isto onako izvanredno bela i lepa kao što je bila u doba njene mladosti.

— Te bolesti o kojima vi govorite, — reče ona — neizbežne su u našem životu, u životu nas moćnih na ovome svetu, kojima je bog poverio da se brinu o dušama. Kada su te bolesti isuviše teške, bog nas njih oslobađa na sudu pokajanja. Tu mi ostavljamo i teret i tajne. Ali ne zaboravite da taj isti Svevišnji gospodar odmerava iskušenja prema snazi onih koje je stvorio, a moja snaga nije slabija od tereta koji nosim: što se tiče tajni drugih, dovoljno mi je da ih bog čuva; što se tiče mojih tajni, isuviše mi je malo da ih čuva samo moj ispovednik.

— Vidim da ste kao i uvek hrabri kad se borite sa svojim neprijateljima, gospođo; osećam da nemate poverenja u svoje prijatelje.

— Kraljice nemaju prijatelja; ako nemate ništa drugo da mi kažete, ako osećate da vas je bog nadahnuo proročanskim darom, odlazite, jer se ja plašim budućnosti.

— Pre mi izgleda — reče odlučno kaluđerica — da se plašite prošlosti.

Tek što ona izgovori ove reči, a kraljica se uspravi i uzviknu odsečno i zapovednički:

— Govorite! Govorite! Izrazite se jasnije, recite brzo sve, ili…

— Ne pretite, kraljice; — reče kaluđerica blago — došla sam k vama sa puno poštovanja i sažaljenja, došla sam od strane jedne prijateljice.

— Onda to dokažite! Blažite umesto da razdražujete.

— To će biti lako, i Vaše veličanstvo će videti da li sam joj prijateljica.

— Da vidimo.

— Kakva se nesreća dogodila Vašem veličanstvu za poslednje dvadeset i tri godine?

— Pa… velika nesreća: zar nisam izgubila kralja?

— Ne govorim o toj vrsti nesreće. Hoću da vas upitam da li od… kraljevog rođenja… otkrivanje tajne od strane neke prijateljice nije pričinilo bol Vašem veličanstvu.

— Ne razumem vas — odgovori kraljica stežući zube da bi sakrila svoje uzbuđenje.

— Biću jasnija. Vaše veličanstvo se seća da se kralj rodio 3. septembra 1638. u jedanaest sati i četvrt.

— Da — promuca kraljica.

— U pola jedan, — nastavi kaluđerica — prestolonaslednik koga već beše njegovo preosveštenstvo arhiepiskop iz Moa privremeno krstio u prisustvu kralja i u vašem prisustvu, bio je priznat za naslednika Francuske krune. Kralj je otišao u kapelu starog zamka u Sen-Žermenu da čuje Te Deum¹⁰⁹.

— Sve je to tačno — prošaputa kraljica.

— Vaše veličanstvo se porodilo u prisustvu Gospodina, prinčeva, dvorskih gospođa. Kraljev lekar Buvar i hirurg Onore čekali su u predsoblju. Vaše veličanstvo je zaspalo oko tri sata i spavalo do sedam sati otprilike, je li tako?

— Sasvim tako; ali, vi mi pričate ono što svi znaju, kao vi i ja.

— Sad ću doći do onoga, gospođo, što malo njih zna. Malo njih, rekoh. Nažalost, mogla bih da kažem dve osobe samo, jer nekad ih je bilo pet; od pre nekoliko godina, otkako su umrli glavni učesnici, bilo je sigurno da će tajna biti sačuvana. Kralj, naš gospodar, počiva sa svojim precima; babica Perona je umrla ubrzo posle njega, Laport je već zaboravljen.

Kraljica otvori usta da odgovori; ona oseti pod svojom ledenom rukom kojom je prevlačila preko lica, kapljice vrelog znoja.

— Bilo je osam sati, — nastavi kaluđerica — kralj je večerao, zadovoljan; oko njega su svi bili veseli, radosno nazdravljali i ispijali čaše; narod je klicao ispod balkona; pijani i oduševljeni studenti su nosili kroz grad Švajcarce, musketare i stražare na koje su nailazili.

Za vreme ovog bučnog narodnog veselja tiho je plakao, na rukama gospođe de Osak, svoje guvernante, prestolonaslednik, budući kralj Francuske, čije su oči, otvarajući se, morale videti dve krune u dnu svoje kolevke. Najednom je Vaše veličanstvo strašno viknulo i gospa Perona se opet našla kraj vaše postelje.

Lekari su večerali u jednoj udaljenoj sobi. U dvorcu, u kome nije više bilo stražara, i u koji je mogao svako da uđe, bilo je toliko sveta da je bilo teško nekoga pronaći. Kad je babica pregledala Vaše veličanstvo, uzviknula je od iznenađenja, uzela vas u naručje svu izmučenu i izbezumljenu od bola, i poslala Laporta da javi kralju da Njeno veličanstvo želi da on dođe u njenu sobu. Vi znate, gospođo, da je Laport bio hladnokrvan i pribran čovek. On nije prišao kralju kao preplašen sluga koji oseća svoju važnost i koji hoće da uplaši; uostalom, vest koju je kralj trebalo da sazna nije bila strašna i Laport je prišao sa osmehom na usnama stolici na kojoj je sedeo kralj i rekao:

— Sire, kraljica je vrlo srećna i bila bi još srećnija, kad bi Vaše veličanstvo došlo kod nje.

Tog dana bi Luj XIII dao i svoju krunu nekom siromahu koji bi mu poželeo sreću! Veseo, lak, hitar, kralj ustade od stola i reče glasom kakvim bi Anri IV rekao:

— Gospodo, idem da obiđem ženu.

Došao je kod vas, gospođo, u trenutku kad mu je gospa Perona pružala drugog princa, lepog i snažnog kao što je bio i prvi, i rekla:

— Sire, bog neće da presto Francuske nasledi žena.

Kralj, u prvom oduševljenju, podiže dete i uzviknu:

— Hvala ti, bože!

Kaluđerica tu zastade, primetivši koliko kraljica pati. Ana Austrijska, zavaljena u svoju naslonjaču nagnute glave, ukočena pogleda, slušala je rasejano, i njene usne su se brzo micale kao da se moli bogu ili proklinje ovu ženu.

— Ah, nemojte misliti da je zato što može da postoji jedan prestolonaslednik u Francuskoj, zato što je kraljica dozvolila da to dete živi bednim životom daleko od prestola, nemojte misliti da je ona bila rđava majka — uzviknu kaluđerica. — Oh, ne… ima osoba koje znaju koliko je suza ona prolila; ima osoba koje su mogle da izbroje koliko je vrelih poljubaca ona dala ovom jadnom stvorenju u zamenu za bedan i usamljenički život na koji je iz državnih razloga bio osuđen brat blizanac Luja XIV.

— Ah, bože, bože! — prošaputa tiho kraljica.

— Zna se — nastavi živo kaluđerica — da se kralj, videći da ima dva sina, rođena u isto vreme, koji bi mogli da polažu isto pravo, poplašio za spas Francuske, za mir države. Poznato je da je kardinal Rišelje, koga je Luj XIII zbog toga pozvao da dođe, razmišljao više od jednog sata u sobi za rad Njegovog veličanstva i izrekao ovu presudu: „Jedan kralj se rodio da nasledi Vaše veličanstvo. Bog je hteo da se rodi drugi da bi nasledio tog prvog kralja; sad nam je potreban samo onaj koji se prvi rodio; krijmo onog drugog od Francuske kao što ga je bog krio i od samih njegovih roditelja.” Jedan princ, to znači mir i bezbednost za državu; dva takmaca, to znači građanski rat i bezvlašće.

Kraljica naglo ustade, bleda, stežući pesnice.

— Suviše znate o tome — reče ona prigušenim glasom — pošto ste saznali državne tajne. A ti prijatelji od kojih ste saznali ovu tajnu, podlaci su, lažni prijatelji. Vi ste njihov saučesnik u zločinu koji se danas odigrava, a sad, skidajte obrazinu ili ću narediti da vas uhapsi moj zapovednik straže. Oh, ne plašim se ja te tajne! Vi ste je saznali, ali je nećete odati! Ugasiće se vašom smrću! Od ovog trenutka, ni ta tajna ni vaš život ne pripadaju više vama!

Ana Austrijska i pokretom izrazi tu pretnju, i pođe nekoliko koraka prema kaluđerici.

— Naučite — reče ova — da cenite vernost, čast i ćutanje svojih prijatelja, koje ste napustili.

Ona naglo skide obrazinu.

— Gospođa de Ševrez! — uzviknu kraljica.

— Jedina koja sa Vašim veličanstvom zna za tu tajnu.

— Ah, — prošaputa Ana Austrijska — priđite i poljubite me, vojvotkinjo. Nažalost, igrati se tako smrtonosnim tajnama svojih prijatelja znači ubijati ih.

I kraljica nasloni glavu na rame stare vojvotkinje i poče gorko da plače.

— Kako ste još mladi! — reče ona prigušenim glasom — Plačete!

CLXXXIII

DVE PRIJATELJICE

Kraljica ponosito pogleda gospođu de Ševrez.

— Čini mi se — reče ona — da ste izgovorili reč srećna, govoreći o meni. Do danas sam, vojvotkinjo, mislila da je nemoguće da neko ljudsko stvorenje bude nesrećnije od kraljice Francuske.

— Zaista, gospođo, vi ste bili majka paćenica; ali pored tih velikih patnji o kojima smo maločas govorile nas dve stare prijateljice, koje je ljudska pakost razdvojila, pored tih kraljevskih nesreća, rekoh, vi ste imali i radosti u kojima ste, istina malo uživali, ali na kojima se jako zavidi na ovome svetu.

— Koje? — reče tužno Ana Austrijska — Kako ste mogli da izgovorite reč radost, vojvotkinjo, vi koji ste maločas priznali da su potrebni lekovi i mom telu i mojoj duši.

Gospođa de Ševrez pribiraše jedan trenutak svoje misli.

— Kako su kraljevi daleko od ostalih ljudi — prošaputa ona.

— Šte ste mislili s tim?

— Hoću da kažem da su oni tako daleko od običnih ljudi, da zaboravljaju na životne potrebe drugih. Isto tako kao što afrikanski gorštak koji živi na zelenim visoravnima koje osvežavaju brdski potoci ne shvata da stanovnik ravnice umire od žeđi i gladi, živeći u predelima koje je sunce spržilo.

Kraljica lako pocrvene: beše razumela.

— Znate li — reče ona — da nije lepo što sam na vas zaboravila.

— Oh, gospođo, kažu da je kralj nasledio od oca mržnju koju je ovaj osećao prema meni. Kralj bi me oterao kad bi saznao da sam u Pale-Roajalu.

— Ne kažem da je kralj dobro raspoložen prema vama, vojvotkinjo, — odvrati kraljica — ali ja bih mogla… potajno…

Vojvotkinja ne sakri jedan prezriv osmeh koji uznemiri njenu sabesednicu.

— Uostalom, — požuri kraljica da doda — dobro ste uradili što ste ovamo došli.

— Hvala, gospođo!

— Ako ni zbog čega drugog, a ono da biste dokazali da je vest o vašoj smrti lažna.

— Stvarno se govorilo da sam umrla?

— Svuda.

— A moja deca, međutim, nisu nosila crninu.

— Oh, vi znate, vojvotkinjo, da dvor često putuje; mi slabo viđamo g. g. d'Alber i de Lin, i mnoge stvari nam promaknu usled stalnih briga koje imamo.

— Nije trebalo da Vaše veličanstvo poveruje u vest o mojoj smrti.

— Zašto da ne? Nažalost, smrtni smo; zar ne vidite da se i ja, vaša mlađa sestra, kako smo nekad govorile, već bližim grobu.

— Ako je Vaše veličanstvo poverovalo da sam umrla, ono se moralo začuditi što nije dobilo glasa od mene.

— Smrt često iznenada dođe, vojvotkinjo.

— Oh, Vaše veličanstvo, duše koje čuvaju tajne kao što je ova o kojoj smo maločas govorile, osećaju uvek potrebu da se povere, potrebu koju pre smrti treba zadovoljiti. Jedna od priprema za put večnosti, jeste i sređivanje svoje prepiske.

Kraljica uzdrhta.

— Vaše veličanstvo će — reče vojvotkinja — tačno znati koga dana sam umrla.

— Kako to?

— Zato što će Vaše veličanstvo sutradan dobiti, stavljeno u četiri omota, ono što je sačuvano od naše ranije prepiske koja je bila tako tajanstvena.

— Niste je spalili? — uzviknu Ana, užasnuta.

— Oh, drago veličanstvo, — odvrati vojvotkinja — samo izdajice spaljuju kraljevska pisma.

— Izdajice?

— Da, svakako; ili bolje da kažem, oni lažu da su ih spalili; čuvaju ih ili ih prodaju.

— Gospode bože!

— Oni koji su ostali verni, naprotiv, brižljivo kriju takvo blago; zatim jednog dana dođu kod kraljice i kažu joj: „Gospođo, ja starim, bolesna sam; postoji opasnost da umrem, da bude otkrivena tajna Vašeg veličanstva; uzmite ovo opasno pismo i spalite ga vi sami.”

— Neko opasno pismo? Koje?

— Ja istina imam samo jedno, ali je ono vrlo opasno.

— Oh, vojvotkinjo, govorite.

— To je ovo pisamce… pisano 2. avgusta 1644, u kome mi naređujete da idem u Noazi-le-Sek da obiđem ono drago i nesrećno dete. Svojom rukom ste napisali: „Drago, nesrećno dete.”

U tom trenutku nasta duboko ćutanje: kraljica je odmeravala ponor, gospođa de Ševrez postavljala zamku.

— Da, nesrećno, veoma nesrećno! — prošaputa Ana Austrijska — Kakav je tužan život vodilo to nesrećno dete koje je najzad tako žalosno završilo.

— Umrlo je? — uzviknu živo i radoznalo vojvotkinja u čijem je glasu bilo toliko iskrenosti da se kraljica obradova.

— Umrlo od sušice, napušteno, uvenulo kao ono jadno cveće koje je dragan poklonio, a dragana, krijući ga da ga niko ne vidi, dopustila da uvene u fioci.

— Umrlo! — ponovi vojvotkinja sa utučenošću koja bi obradovala kraljicu da u njoj nije bilo neverice. — Umrlo u Noazi-le-Seku?

— Pa da, na rukama svoga vaspitača, jednog poštenog sluge koji nije dugo živeo posle toga.

— To je pojmljivo: teško je nositi u sebi takvu žalost i takvu tajnu.

Kraljica se i ne potrudi da odgovori na ovo zajedljivo zapažanje. Gospođa de Ševrez nastavi:

— Ali eto, gospođo, ja sam se pre nekoliko godina raspitala u samom Noazi-le-Seku, o sudbini ovog tako nesrećnog deteta. Kazali su mi da ne misle da je umrlo, i evo zašto se u prvi mah nisam rastužila zajedno sa Vašim veličanstvom. Oh, da sam zaista mislila da je tako, nikad nikakvom aluzijom na taj žalostan događaj ne bih probudila opravdani bol Vašeg veličanstva.

— Vi kažete da u Noazi-le-Seku ne misle da je dete umrlo?

— Da, gospođo.

— Šta su onda o njemu govorili?

— Govorili su… Svakako da nisu bili u pravu.

— Ipak recite.

— Govorili su da je jedne večeri, oko 1645, jedna lepa i dostojanstvena gospođa — videlo se da je tako iako je imala obrazinu i bila uvijena u ogrtač — jedna gospođa visokog roda, svakako vrlo visokog roda, došla kočijama na raskršće puteva, na ono raskršće koje je vama poznato, a gde sam ja čekala da dobijem vesti o mladome princu, kad mi je Vaše veličanstvo ukazivalo čast da me tamo pošalje.

— Šta je onda bilo?

— I da je vaspitač doveo dete toj gospođi.

— Šta je dalje bilo?

— Sutradan su vaspitač i dete otišli iz tog kraja.

— Eto vidite! To je istina, pošto je zaista jadno dete umrlo iznenada, zbog čega lekari kažu da do sedme godine život deteta visi o jednom koncu.

— Oh, istina je to što kaže Vaše veličanstvo; niko to ne zna bolje od vas, gospođo, niko u to ne veruje više od mene. Ali divite se čudnom sticaju okolnosti.

— Šta li još ima? — pomisli kraljica.

— Osoba koja mi je ispričala te pojedinosti, koja je išla da se raspita o zdravlju deteta, ta osoba…

— Vi ste tako nešto poverili nekom drugom? Oh, vojvotkinjo!

— Nekom ko ume da ćuti kao Vaše veličanstvo, kao ja; recimo da sam to bila ja lično, gospođo. Taj neko, kažem, prolazeći posle izvesnog vremena kroz Turenu…

— Kroz Turenu?

— Poznao je vaspitača i dete. Oprostite, učinilo mu se da ih je poznao; obojicu žive, zdrave, vesele i srećne, jednog koji je bio krepak starac, drugog u cvetu mladosti! Sudite po tome koliko su istiniti glasovi koji se pronose i imajte posle ovoga vere u ma šta što se događa na ovom svetu. Ali, ja zamaram Vaše veličanstvo. Oh, ja to ne bih želela, i oprostiću se od vas pošto vas ponovo uverim u svoju odanost punu poštovanja.

— Čekajte, vojvotkinjo; govorimo malo o vama.

— O meni? Oh, gospođo, nemojte se spuštati čak do mene.

— A zašto to? Zar vi niste moja stara prijateljica? Da niste ljuti na mene, vojvotkinjo?

— Ja! Bože moj, a zbog čega? Da li bih došla kod Vašeg veličanstva da imam razloga da budem ljuta na vas?

— Starimo, vojvotkinjo; treba da se zajednički borimo protiv smrti koja nam preti.

— Ispunjavate me radošću ovim utešnim rečima, gospođo.

— Niko me nije tako voleo, tako služio kao vi, vojvotkinjo.

— Vaše veličanstvo se toga seća?

— Uvek… Vojvotkinjo, dajte mi jedan dokaz prijateljstva.

— Oh, gospođo, dušom i telom pripadam Vašem veličanstvu.

— Hajde, taj dokaz!

— Kakav?

— Zatražite štogod odmene.

— Da tražim?

— Oh, ja znam da ste vi najnekoristoljubivija duša na svetu, najvelikodušnija, najplemenitija.

— Nemojte me isuviše hvaliti, gospođo — reče vojvotkinja, uznemirena.

— Nikad vas ne mogu hvaliti onoliko koliko zaslužujete.

— Godine i nesreće mnogo izmene čoveka, gospođo.

— Neka bi bog dao da je tako, vojvotkinjo!

— Zašto to kažete?

— Da, vojvotkinjo, lepa, gorda, obožavana Ševreza, kakva je nekad bila, odgovarala bi mi, neblagodarna: „Neću ništa da primim od vas.” Neka su blagoslovene, dakle, nesreće ako su vas zadesile, pošto su vas izmenile, i pošto ćete mi vi možda odgovoriti: „Primam.”

Vojvotkinjin pogled i osmeh postadoše blaži; bila je osvojena, i nije se više pretvarala.

— Govorite, draga, reče kraljica, šta želite?

— Moram, dakle, da se izrazim jasnije.

— Bez ustručavanja.

— Pa lepo, Vaše veličanstvo može da mi pričini neiskazanu radost, kojoj ne bi bilo ravne.

— Da čujem — reče kraljica koja se uznemiri i postade uzdržanija. — Ali pre svega, dobra moja Ševreza, ne zaboravi da zavisim od sina, kao što sam nekad zavisila od muža.

— Štedeću vas, draga kraljice.

— Zovite me Ana, kao nekad; to će biti prijatan odjek lepe mladosti.

— Neka bude! Pa lepo, obožavana moja gospodarice, Ana draga…

— Znaš li još da govoriš španski?

— Znam.

— Onda mi traži na španskom.

— Evo: učinite mi čast da provedete nekoliko dana u Dampjeru.

— To je sve? — uzviknu kraljica, zaprepašćena.

— Da.

— Samo to?

— Bože moj! Da ne mislite slučajno da ovo što vam tražim nije najveće dobročinstvo. Ako je tako, onda me više ne poznajete. Pristajete li?

— Da, vrlo rado.

— Oh, hvala!

— I biću srećna — nastavi kraljica s nepoverenjem — ako moja poseta može da vam bude od neke koristi.

— Od koristi? — uzviknu vojvotkinja smejući se — Oh, ne, ne, već prijatna, draga, mila. Tako je, po sto puta kažem da je tako. Obećavate, dakle?

— Dajem časnu reč.

Vojvotkinja brzo dohvati lepu kraljičinu ruku i obasu je poljupcima.

— To je u suštini dobra žena — pomisli kraljica — i … plemenita.

— Daje li mi Vaše veličanstvo — nastavi vojvotkinja — petnaest dana vremena?

— Svakako; ali zašto?

— Zato — reče vojvotkinja — što niko nije hteo, znajući da sam u nemilosti, da mi pozajmi sto hiljada talira koji su mi potrebni da opravim Dampjer. Ali, kad se bude saznalo da to radim da bih mogla da primim Vaše veličanstvo, svi će iz Pariza nagrnuti s novcem kod mene.

— Ah, — reče kraljica dajući glavom znak da je shvatila — sto hiljada talira! Potrebno je sto hiljada talira da se popravi Dampjer.

— Tačno toliko.

— I niko neće da vam ih pozajmi?

— Niko.

— Ako hoćete, ja ću vam ih pozajmiti, vojvotkinjo.

— Oh, ne usuđujem se.

— Grešite.

— Istina?

— Tako mi kraljevske časti!… Sto hiljada talira, to stvarno nije mnogo.

— Zar?

— Nije. Oh, ja znam da vi nikad niste tražili da vam se plati za vaše ćutanje onoliko koliko ono vredi. Vojvotkinjo, približite mi taj sto, da napišem priznanicu za g. Kolbera; ne, za g. Fukea, koji je mnogo galantniji.

— Da li on plaća?

— Ako on ne plati, ja ću platiti, ali ovo bi bilo prvi put da mi on nešto odbije.

Kraljica napisa priznanicu, pruži je vojvotkinji, i pošto je od sveg srca poljubi, pusti je da ode.

CLXXXIV

KAKO JE ŽAN DE LA FONTEN NAPISAO
SVOJU PRVU PRIČU

Ispričali cmo sve te spletke, sve te smutnje; ljudskom umu, koji na toliko miogo načina može da se ispolji, bilo je mogućno da to nesmetano učini u ona tri okvira koja mu je pružila naša priča.

Možda će u slici koju spremamo još biti reči o politici i o spletkama, ali će pobude biti tako skrivene da će se videti samo ono što je lepo, kao u onim pozorištima na vašaru gde se na sceni, ukrašenoj cvećem i slikama, pojavljuje kolos koga pokreću male noge i slabačke ruke deteta sakrivenog u njegovom trupu.

Vraćamo se u Sen-Mande gde vrhovni rukovalac prima, kao i obično, odabrano društvo epikurejaca.

Od pre izvesnog vremena gospodar doživljava teška iskušenja. Svako u kući oseća posledice ministrovih nevolja. Nije više bilo velikih i rasipničkih svečanosti. Fuke se izgovarao da je u pitanju novac, a nikada, kao što Gurvil to duhovito kaže, izgovor nije bio varljiviji: jer novca uopšte nije bilo.

G. Vatel se dovija da održi dobar glas doma. Međutim, povrtari koji snabdevaju kuhinju, žale se na zakašnjenja u plaćanju, koja ih upropašćuju.

Snabdevači španskim vinom često šalju račune koje niko ne isplaćuje. Ribari, koje vrhovni rukovalac drži pod platom na obalama Normandije, sračunali su da bi mogli da se povuku iz posla i da žive na kopnu kada bi im bilo isplaćeno ono što im se duguje. Morska riba, zbog koje će se Vatel docnije ubiti, morska riba uopšte ne pristiže.

Međutim, u dane običnih prijema, prijatelji g. Fukea dolaze u većem broju nego obično. Gurvil i opat Fuke razgovaraju o novčanim stvarima, to jest opat uzima od Gurvila na zajam nekoliko pistola. Pelison, sedeći prekrštenih nogu, piše kraj besede koju Fuke treba da održi prilikom ponovnog zasedanja vrhovnog suda.

I ta je beseda remek delo, zato što je Pelison sprema za svoga prijatelja, to jest u nju unosi sve ono što sigurno ne bi pronašao kada bi je spremao za sebe. Uskoro, prepirući se o lakim slikovima, stižu iz najudaljenijeg kraja vrta Lore i La Fonten.

Sada i slikari i muzičari polaze prema trpezariji. Večeraće se tačno u osam sati.

Vrhovni rukovalac ih nikada ne ostavlja da čekaju.

Sada je pola osam; svi osećaju da su ogladneli.

Kada se svi gosti okupiše, Gurvil se uputi pravo Pelisonu, otrže ga iz njegovog sanjarenja, dovede ga na sred salona čija vrata beše zatvorio.

— Šta je, šta ima novo?

Pelison podiže svoju pametnu glavu sa blagim izrazom na licu.

— Pozajmio sam od svoje tetke dvadeset pet hiljada livri. Evo ih u blagajničkim nalozima.

— Dobro, — reče Gurvil — nedostaje za prvu isplatu još samo sto devedeset pet hiljada livri.

— Za kakvu isplatu? — upita La Fonten glasom kojim bi kazao: „Jeste li čitali Baruha?¹¹⁰”

— Evo opet moga rasejanka — reče Gurvil. — Šta! vi ste nam saopštili da će jedan poverilac g. Fukea izložiti prodaji njegov mali posed kod Korbeja; vi ste predložili da svi Epikurovi prijatelji prikupe između sebe novac; vi ste kazali da ćete prodati jedan deo svoje kuće u Šato-Tjeriju da bi uplatili svoj deo, i vi danas dolazite da nam kažete: „Za kakvu isplatu?”

Opšti smeh dočeka ovaj Gurvilov prekor i natera La Fontena da pocrveni.

— Oprostite, oprostite, — reče on — to je istina, nisam zaboravio. Oh! Ne; samo…

— Samo se više ne sećaš — odvrati Lore.

— To je istina. On zaista ima pravo. Zaboraviti nešto ili ne sećati se nečega nije isto; tu postoji velika razlika.

— Dakle, — dodade Pelison — donosite li svoj prilog, novac koji ste dobili za onaj komad zemlje koju ste prodali?

— Moja žena to nije dozvolila — odgovori La Fonten.

Začu se opet smeh.

— Međutim, vi ste išli u Šato-Tjeri zbog toga? — odgovoriše mu.

— Dabome, i to na konju.

— Jadni Žane!

— Osam raznih konja; bio sam satrven od umora.

— Dobri prijatelju… a jeste li se tamo odmorili?

— Odmorio? A, ni govora! Tamo sam imao mnogo teškog posla.

— Kako to?

— Moja žena se zabavljala sa onim kome sam ja hteo da prodam zemlju. Ovaj je čovek odustao od kupovine; ja sam ga pozvao na dvoboj.

— Vrlo dobro! — reče pesnik — I jeste li se tukli?

— Izgleda da nismo.

— Vi o tome dakle ništa ne znate?

— Ne, moja žena i njeni rođaci su se u to umešali. Imao sam četvrt sata mač u rukama, ali nisam bio ranjen.

— A protivnik?

— Ni on; nije ni izišao na megdan.

— To je divno! — uzviknuše sa svih strana — Mora da ste bili ljuti?

— Strašno sam bio ljut; dobio sam kijavicu, vratio sam se kući i žena me je grdila.

— Sasvim ozbiljno?

— Sasvim ozbiljno. Gađala me je hlebom u glavu, jednim velikim hlebom.

— A vi?

— Ja? Ja sam prevrnuo ceo sto na nju i na njene goste; zatim sam opet pojahao konja, i evo me.

Niko nije mogao da ostane ozbiljan dok je on opisivao ovaj šaljivi doživljaj. Kada se bura smeha utiša, rekoše La Fontenu:

— Je li to sve što ste doneli?

— O, ne! Pala mi je na um jedna odlična misao.

— Kakva? Kažite.

— Jeste li primetili da se mnogo šaljivih pesama piše u Francuskoj?

— Dabome da jesmo — odgovori skup.

— A da se vrlo malo štampaju? — nastavi Lafonten.

— Istina je da su zakoni strogi.

— Pa eto, pomislio sam: retka roba je i skupa. I stoga sam počeo da pišem jedan kratak spev, vrlo slobodne sadržine.

— O, o! dragi pesniče.

— Vrlo veseo i raskalašan.

— O, o!

— Neobično nepristojan.

— Dovraga! Dovraga!

— Uneo sam — produži hladno pesnik — ljubavnih reči koliko sam god mogao da pronađem.

Svi su se krivili od smeha dok je ovaj čestiti pesnik tako opisivao svoju robu.

— I — produži on — trudio sam se da prevaziđem sve što su Bokačo¹¹¹, Aretino¹¹² i drugi majstori stvorili u ovoj vrsti pesništva.

— Gospode bože! — uzviknu Pelison — Ali, on će biti osuđen na paklene muke!

— Mislite? — upita La Fonten bezazleno — Kunem vam se da ja to nisam uradio zbog sebe, već jedino zbog g. Fukea.

Posle ovog divnog zaključka, svi su prisutni bili neobično zadovoljni.

— I ja sam prodao prvo izdanje ovog malog književnog dela za osam stotina livri! — uzviknu La Fonten, trljajući ruke — Pobožne knjige se prodaju jeftinije.

— Bolje bi bilo — reče Gurvil smejući se — da ste napisali dve pobožne knjige.

— To suviše dugo traje i nije dovoljno zabavno; — odgovori mirno La Fonten — mojih osam stotina livri su u ovoj kesici; ja ih prilažem.

I on zaista predade svoj dar blagajniku epikurejaca.

Zatim dođe red na Lorea, koji dade sto pedeset livri; ostali dadoše svaki koliko je ko mogao. Pošto su sve prebrojali, bilo je prikupljeno četrdeset hiljada livri.

Nikada na božjim terazijama nije zazveckao novac koji je dat sa više darežljivosti, na terazijama na kojima milosrđe stavlja na jednu stranu dobrotu srca i dobre namere, a na drugu lažan novac licemernih prijatelja.

Još je zveckao novac kada vrhovni rukovalac nečujno uđe u dvoranu. On beše sve čuo.

I tada videše ovog čoveka kome su tolike milijarde prošle kroz ruke, toga bogataša koji je do kraja uživao u svim zadovoljstvima i u svim počastima, toga velikodušnog čoveka, toga čoveka bogate mašte, čoveka čije su želje i zamisli bile neiscrpne, usled čega su se istopila u njegovim rukama ogromna blaga prve kraljevine na svetu — videše Fukea kako ulazi u dvoranu sa očima punim suza i kako provlači kroz zlato i srebro svoje bele i tanke prste.

— Bedna milostinja, — reče on nežnim i uzbuđenim glasom — iščeznućeš u nekom najmanjem naboru moje prazne kese; ali ti si ispunila do vrška ono što niko nikada neće moći da isprazni, ispunila si moje srce! Hvala, prijatelji, hvala!

I kako nije mogao da zagrli sve one koji su se tu nalazili i koji su, i oni, pomalo plakali, mada su bili filozofi, on zagrli La Fontena, govoreći mu:

— Jadni mladiću, koga je žena zbog mene tukla i koga je njegov ispovednik osudio na večite muke!

— Ako, nije to ništa, — odgovori pesnik — neka vaši poverioci čekaju dve godine, napisaću dotle sto drugih priča, i dva izdanja svake, isplatiće ceo dug.

CLXXXV

LA FONTEN POSREDNIK

Fuke vrlo srdačno steže La Fontenovu ruku.

— Dragi moj pesniče, — reče mu on — napišite nam još sto drugih priča, ne samo zbog osamdeset pistola, koliko će svaka od njih doneti, već i zato da obogatite naš jezik sa stotinu remek dela.

— O, o! — reče La Fonten, prseći se — Ne treba misliti da sam ja doneo g. vrhovnom rukovaocu samo tu ideju i tih osamdeset pistola.

— O, — povikaše sa svih strana — g. de La Fonten je danas pun ideja.

— Neka je blagoslovena ta ideja, ako mi donese jedan ili dva miliona — reče Fuke veselo.

— To i hoće — odvrati La Fonten,

— Brzo, brzo — uzviknuše svi.

— Pazite, — šapnu Pelison La fontenu na uho — do sada ste imali velikog uspeha, nemojte sada da preterate.

— Neću, gospodine Pelisone, i vi koji ste čovek od ukusa, vi ćete se prvi složiti sa mnom.

— Radi li se o milionima? — reče Gurvil.

— Imam ovde milion i po livri, gospodine Gurvile.

I on se udari po grudima.

— Dovraga sa Gaskonjcem¹¹³ iz Šato-Tjerija! — uzviknu Lore.

— Nije trebalo da udarate rukom po džepu, već po glavi — reče Fuke.

— Zaista, gospodine vrhovni rukovaoče, vi niste državni tužilac, vi ste pesnik — dodade La Fonten.

— To je tačno! — uzviknuše Lore, Konrar i svi ostali ljudi od pera.

— Vi ste, kažem vam, pesnik i slikar, vajar, prijatelj umetnosti i nauke; ali, priznajte to i sami, vi niste čovek kome odgovara poziv sudije.

— Priznajem — odvrati g. Fuke, smešeći se.

— Kada bi vas izabrali za člana Akademije, vi biste sigurno odbili, jelte?

— Mislim da bih, neka mi to ne uzmu za zlo gospoda članovi Akademije.

— Pa lepo, kad odbijate da budete član Akademije, zašto pristajete da budete član vrhovnog suda?

— O, o, — reče Pelison — hoćemo li da govorimo o politici?

— Ja pitam — produži La Fonten — da li sudijska toga odgovara ili ne odgovara g. Fukeu?

— Ovde nije u pitanju toga — odgovori Pelison, koji je bio ljut što su se svi smejali.

— Naprotiv, radi se o sudijskoj togi — reče Lore.

— Skinite togu državnom tužiocu, — reče Konrar — ostaće nam g. Fuke, što nam neće biti krivo, ali kako nema državnog tužioca bez toge, mi izjavljujemo, slažući se sa g. La Fontenom, da je toga strašilo.

— Fugiunt risus leporesque¹¹⁴ — reče Lore.

— Smeh i draži — reče jedan učenjak.

— Ja, — produži ozbiljno Pelison — ja tako ne prevodim 1erores.

— A kako vi to prevodite? — upita Lafonten.

— Ja to prevodim ovako: „Zečevi beže kada ugledaju g. Fukea.”

Svi prsnuše u smeh, zajedno sa vrhovnim rukovaocem.

— Zašto zečevi? — odvrati Konrar, uvređen.

— Zato što će biti zec onaj koji se ne bude radovao da vidi g. Fukea da nosi obeležje svoje sudijske vlasti.

— O, o! — promrmljaše pesnici.

— Quo non ascendam¹¹⁵; — reče Konrar — izgleda mi da je to nemoguće sa togom državnog tužioca.

— A meni, bez toge — reče uporni Pelison. — Šta vi mislite o tome, Gurvile?

— Ja mislim da je toga dobra, — odvrati ovaj — ali mislim isto tako, da milion i po više vredi nego toga.

— I ja sam Gurvilovog mišljenja — uzviknu Fuke koji prekide ovu diskusiju dajući svoje mišljenje o tome, koje je svakako imalo da preovlada nad svim ostalima.

— Milion i po! — promrmlja Pelison — Dovraga! Ja znam jednu indijsku basnu…

— Ispričajte mi je, — reče La Fonten — moram je znati i ja. Pričajte! Pričajte!

— Kornjača je imala oklop, — reče Pelison — ispod koga se skrivala kada joj je pretila opasnost od njenih neprijatelja. Jednoga dana neko joj reče: „Vama je leti suviše toplo u toj kući, a ona vam i smeta da pokažete svoje draži. Evo zmija otrovnica će vam dati milion i po za vaš oklop.”

— To je dobro — reče vrhovni rukovalac smejući se.

— A onda? — reče La Fonten zainteresovan mnogo više basnom nego poukom.

— Kornjača prodade svoj oklop i osta naga. Vide je jedan kobac; on je bio gladan; on joj prebi kičmu svojim kljunom a zatim je pojede. Pouka je da bi g. Fuke dobro uradio kada bi zadržao svoju togu.

La Fonten ozbiljno shvati pouku.

— Vi zaboravljate Eshila — reče njegov protivnik.

— Šta hoćete time da kažete? — Eshila ćelavog.

— Pa šta?

— Eshila, čija se lobanja jednom kopcu — verovatno onom vašem kopcu, velikom ljubitelju kornjača — učinila sa visine kao kamen, i koji je na tu lobanju bacio jednu kornjaču koja se beše uvukla u svoju ljušturu.

— Eh, bože moj! La Fonten je u pravu, — reče Fuke zamišljen — svaki kobac, kad mu se prijedu kornjače, zna kako da im razbije ljušturu bez opasnosti po sebe; još su srećne one kornjače čiju ljušturu neka zmija plaća milion i po. Neka mi donesu jednu zmiju, darežljivu kao što je ona u vašoj basni, Pelisone, i ja joj dajem svoju ljušturu.

— Rara avis in terris!¹¹⁶ — uzviknu Konrar.

— I koji liči na crnog labuda, jelte? — dodade La Fonten — Ja sam, baš i našao jednu sasvim crnu i sasvim retku pticu.

— Našli ste kupca za moj položaj državnog tužioca? — uzviknu Fuke.

— Jesam, gospodine.

— Ali g. vrhovni rukovalac nije nikada kazao da ima nameru da ga proda — nastavi Pelison.

— Oprostite mi; ali i vi sami ste o tome govorili — reče Konrar.

— Ja sam svedok — reče Gurvil.

— Stalo mu je do lepih govora koje sastavlja umesto mene — reče Fuke smejući se. — Hajde, La Fontene, ko je taj kupac?

— Jedna potpuno crna ptica, jedan savetnik u vrhovnom sudu, jedan čestit čovek.

— Koji se zove?

— Vanel.

— Vanel! — uzviknu Fuke — Vanel, muž gospođe!…

— Tako je. Da, njen muž, gospodine.

— Onaj ljubazni čovek! — reče Fuke, zainteresovan — On hoće da bude državni tužilac?

— On hoće da bude sve ono što ste vi, gospodine, — reče Gurvil — i hoće da radi sve ono što ste i vi radili.

— Oh, pa to je vrlo zabavno! Hajde, pričajte nam o tome, La Fontene.

— To je vrlo jednostavno. Ja ga viđam s vremena na vreme. Maločas sam ga sreo: šetao je na trgu Bastilje, baš u trenutku kada sam ja hteo da se popnem u male kočije za Sen-Mande.

— Mora da je vrebao svoju ženu — prekide ga Lore.

— Oh, bože moj! Nije! — reče Fuke sasvim prirodno — On nije ljubomoran.

— On mi dakle priđe, zagrli me, odvede me u krčmu kod Slike svetog fijakera i poče da mi priča o svojim brigama.

— On ima briga?

— Da; njegova žena ga podstiče da bude vlastoljubiv.

— I on vam je kazao?…

— Da su mu govorili o nekom zvanju u vrhovnom sudu, da je pomenuto ime g. Fukea i da od toga doba gospođa Vanel sanja o tome da se nazove gospođom državnog tužioca i da svake noći, kada ne sanja o tome, umire od želje da to postane.

— Dovraga!

— Jadna žena! — reče Fuke.

— Čekajte. Konrar mi uvek kaže da ja ne umem da svršim poslove: videćete kako sam izveo ovaj.

— Da vidimo!

— Znate li vi, rekoh Vanelu, da je položaj kao što je položaj g. Fukea, vrlo skup? — Koliko on staje, otprilike, upita on. — G. Fuke je odbio da ga proda za milion sedam stotina hiljada livri. — Moja žena, odvrati Vanel, računala je da bi mogao stajati milion i četiri stotine hiljada. — U gotovom? rekoh mu. — Da, ona je prodala neko imanje u Gieni, unovčila ga je.

— To je prilično lepa svota kada se cela odjednom primi — reče opat Fuke glasom kao da je izgovarao neku mudru izreku, a koji je sve dotle ćutao.

— Jadna. gospođa Vanel! — prošaputa Fuke. Pelison sleže ramenima.

— Zar ona nije demon? — šapnu on Fukeu.

— Tačno je!… Bilo bi divno upotrebiti novac jednog demona da bi se nadoknadila šteta koju je jedan anđeo pretrpeo zbog mene.

Pelison pogleda iznenađeno Fukea čije su misli od toga trenutka išle samo za jednim ciljem.

— Pa lepo, — upita La Fonten — moje posredništvo?

— Sjajno je, dragi pesniče.

— Da; — reče Gurvil — neko se hvali da želi da kupi konja, a nema novaca ni za uzdu.

— Taj Vanel bi odustao kada bi ga čovek uhvatio za reč — produži opat Fuke.

— Ne verujem — reče La Fonten.

— Otkud vi to znate?

— Ali vi ne znate kraj moje priče.

— Oh, ako postoji kraj zašto odugovlačite da nam ga ispričate.

— Kraj moje priče, — uzviknu La Fonten — to je da me je Vanel, ona uporna ptica, znajući da idem u Sen-Mande, preklinjao da ga povedem.

— O! o!

— I da ga predstavim Njegovoj svetlosti, ako je to moguće.

— Tako da? …

— Tako da već čeka ovde, sedeći na travnjaku pred Plen-Erom.

— Kao zlatna buba.

— Vi, Gurvile, zajedljivče, kažete to zbog rogova.

— Pa… gospodine Fuke?

— Pa eto, ne bi bilo zgodno da muž gospođe Vanel dobije kijavicu čekajući pred mojim vratima; pošaljite po njega, La Fontene, pošto znate gde je on.

— Idem brzo, ja lično.

— Poći ću sa vama; — reče opat Fuke — nosiću vrećicu sa novcem.

— Izostavite neukusne šale; — reče strogo Fuke — ako ima izgleda da se obavi jedan posao, neka taj posao bude ozbiljan. Pre svega budimo gostoljubivi. Izvinite me, La Fontene, kod ovog otmenog čoveka, i recite mu da mi je veoma žao što sam ga ostavio da čeka, ali da nisam znao da je on ovde.

La Fonten beše već pošao. Srećom, Gurvil je išao za njim; jer sav zanesen svojim proračunavanjima, pesnik beše pošao pogrešnim putem i hitao prema Sen-Moru.

Posle četvrt sata Vanel je bio uveden u sobu za rad vrhovnog rukovaoca, onu istu sobu koju smo opisali na početku ove priče. Videći ga da ulazi, Fuke pozva Pelisona i nekoliko trenutaka šaputaše mu nešto na uho.

— Dobro zapamtite ovo: — reče mu on — neka sve srebro, sve posuđe, sav nakit bude spakovan i stavljen u kočije. Uzećete crne konje; zlatar će poći sa vama; odgodićete večeru do dolaska gospođe de Belijer.

— Ali treba da i gospođa de Belijer bude obaveštena — reče Pelison.

— Nije potrebno da je neko obaveštava. Ja to primam na sebe.

— Vrlo dobro.

— Idite, prijatelju.

Pelison ode, ne pogađajući tačno o čemu se radi, ali verujući, kao i svi pravi prijatelji, čoveku čijoj se volji potčinjavao. U tome je snaga otmenih duša. Nepoverenje postoji samo radi onih koji manje vrede.

Vanel se dakle pokloni pred vrhovnim rukovaocem. Spremao se da počne svoju besedu.

— Sedite, gospodine — reče mu Fuke ljubazno. — Izgleda da vi hoćete da kupite moj položaj?

— Vaša Svetlosti…

— Koliko možete da mi platite za njega?

— Na vama je, Vaša svetlosti, da utvrdite cenu. Ja znam da ste dobijali ponude.

— Kazali su mi da je gospođa Vanel procenila da on vredi milion i četiri stotine hiljada livri.

— To je sve što imamo.

— Možete li odmah da isplatite tu svotu?

— Ja je nemam kod sebe — reče Vanel prostodušno, zaprepašćen ovom jednostavnošću, ovom otmenošću, on koji je očekivao borbu, lukavstvo, pogađanje.

— Kada ćete je imati?

— Kada Vaša svetlost to bude želela.

On se bojao da se Fuke ne titra sa njim.

— Kad ne biste morali da se zbog toga ponovo vraćate u Pariz, ja bih vam rekao odmah…

— Oh! Vaša svetlosti…

— Ali, — prekide ga vrhovni rukovalac — ostavimo isplatu i potpis, za sutra ujutru.

— Dobro — odvrati Vanel, sleđen, zaprepašćen.

— U šest sati — dodade Fuke.

— U šest — ponovi Vanel.

— Zbogom, gospodine Vanele! Isporučite moj rukoljub gospođi Vanel.

I Fuke ustade.

Tada Vanel, kome krv beše jurnula u glavu i koji poče da gubi prisebnost, reče ozbiljno:

— Vaša svetlosti, Vaša svetlosti, dajete li mi vi svoju reč?

Fuke okrete glavu.

— Dabome! — reče on — A vi meni?

Vanel poče da se usteže, zadrhta i najzad stidljivo pruži ruku. Fuke otvori svoju i pruži je sa puno otmenosti. Ova iskrena ruka dodirnu za jedan trenutak onu podlu i znojavu ruku. Vanel steže Fukeovu, da bi bio sigurniji.

Vrhovni rukovalac izvuče polako svoju.

— Zbogom! — reče on.

Vanel požuri da izađe, idući natraške, protrča kroz predsoblje i pobeže.

CLXXXVI

POSUĐE I DIJAMANTI GOSPOĐE DE BELIJER

Čim Vanel ode, Fuke poče da razmišlja.

— Nikada nije suviše mnogo ono što čovek učini za ženu koju je voleo. Margarita želi da bude gospođa državnog tužioca; zašto joj ne učiniti to zadovoljstvo? Sada, kada mi ni najosetljivija savest ne bi mogla ništa da prebaci, mislimo o ženi koja me voli. Gospođa de Belijer je verovatno već došla.

On pokaza prstom na tajna vrata.

Pošto zaključa vrata svoje sobe za rad, on otvori ona koja su vodila u podzemni hodnik i brzo se uputi ka prolazu koji je vezivao kuću u Vensenu sa njegovom.

On beše propustio da zazvoni i da tako obavesti svoju prijateljicu o svome dolasku, uveren da ona nikada neće propustiti da dođe na sastanak.

I zaista, markiza beše stigla i čekaše. Bat koraka vrhovnog rukovaoca obavesti je da on dolazi, ona dotrča i uze pisamce koje joj on proturi ispod vrata:

„Dođite, markizo, čekamo vas na večeri.”

Sva srećna i radosna, gospođa de Belijer opet sede u svoje kočije koje su čekale u ulici de Vensen, i posle nekoliko minuta Gurvil — koji je, da bi se što bolje dodvorio svome gospodaru vrebao u dvorištu njen dolazak — dočeka je na stepenicama, pružajući joj ruku da bi joj pomogao da siđe.

Ona nije videla kada su se vratili Fukeovi crni konji, koji su, znojavi i obliveni belom penom, dovodili natrag u Sen-Mande Pelisona i onog istog zlatara kome je ona prodala svoje posuđe i svoj nakit.

Pelison uvede ovoga čoveka u Fukeovu sobu za rad, iz koje ovaj još ne beše izišao.

Vrhovni rukovalac zahvali zlataru što je zadržao, samo kao dobro predano na čuvanje, one dragocenosti koje je imao pravo da proda. On baci pogled na ceo račun, koji je iznosio milion i tri stotine hiljada livri.

Zatim sede za svoj sto i napisa nalog za isplatu na milion i četiri stotine hiljada livri, koji je imao biti isplaćen po viđenju, na njegovoj blagajni, sutradan do podne.

— Sto hiljada livri zarade! — uzviknu zlatar — Ah! Vaša svetlosti, kakva darežljivost!

— Ne, ne, gospodine, — reče mu Fuke stavljajući mu ruku na rame — postoje uslužnosti koje čovek nikada ne može da plati onoliko koliko vrede. Zarada je otprilike onolika koliku biste vi ostvarili prodajom; ali ostaje još i interes na vaš novac.

I dok je to govorio, on skide sa svoje manžetne jedno dugme od dijamanata koje je ovaj isti zlatar više puta procenio da vredi tri hiljade pistola.

— Uzmite ovo kao uspomenu od mene; — reče on zlataru — a sad zbogom, vi ste čestit čovek.

— A vi, — uzviknu zlatar, duboko dirnut — vi ste, Vaša svetlosti, valjan gospodar.

Fuke propusti poštenoga zlatara kroz jedna tajna vrata, zatim pođe da dočeka gospođu de Belijer oko koje se već behu okupili svi gosti.

Markiza je uvek bila lepa, ali toga dana je zračila lepotom.

— Ne nalazite li — reče Fuke — da je večeras gospođa izvanredno lepa? Znate li zašto?

— Zato što je gospođa najlepša žena — reče neko.

— Ne, već zato što je najbolja. Međutim…

— Međutim? — reče markiza smešeći se.

— Međutim, sav nakit koji gospođa večeras ima na sebi, lažan je.

Ona pocrvene.

— O, o! — uzviknuše svi gosti — To se može bez bojazni reći za jednu ženu za koju se zna da ima najlepši nakit u Parizu.

— Šta je bilo? — tiho reče Fuke Pelisonu.

— Eto, najzad sam razumeo; — odvrati ovaj — i dobro ste uradili.

— Milo mi je što se slažete — reče vrhovni rukovalac smešeći se.

— Neka Njegova svetlost izvoli za sto — viknu dostojanstveno Vatel.

Svi gosti pohitaše u trpezariju, brže nego što je to običaj kod zvaničnih prijema; tamo ih je očekivao divan prizor.

Na ormanima i policama za stono posuđe, na stolu, usred cveća i cveća, blistalo je zlatno i srebrno posuđe, najskupocenije koje se moglo videti; to je bio ostatak onih starih raskošnih stvari koje su florentinski umetnici, koje su Mediči doveli u Francusku, vajali, rezali, izlivali u ono doba kada je bilo zlata u Francuskoj; ovi divni predmeti koji su bili sakriveni, zakopani za vreme građanskih ratova, pojavljivali su se bojažljivo kada bi prestajao onaj otmeni rat, kakav je bio Fronda; onda kada su se plemići borili jedan protiv drugog ali nisu pljačkali jedni druge. Sve to posuđe nosilo je grb gospođe de Belijer.

— Gle, — uzviknu La fonten — jedno P i B.

Ali ono što je bilo najređe i najlepše, bio je markizin pribor za jelo koji se nalazio na onom mestu koje Fuke beše odredio za nju; kraj njega se dizala piramida od dijamanata, safira, smaragda, antičkih ukrasa rezanih u kamenu; dragi kamen izrezan od Starih Grka u Maloj Aziji optočen zlatom iz Mizije, neobični mozaici iz stare Aleksandrije, optočeni srebrom, teške narukvice iz Egipta Kleopatrinog doba, behu napunili jednu veliku činiju od Palisija koja je stajala na trogaounom postolju od pozlaćene bronze koje je izvajao Benvenuto Čelini.

Markiza preblede kada ugleda ono što je mislila da nikada više neće videti. Duboka tišina, koja je nagoveštavala snažna uzbuđenja, zavlada u dvorani u kojoj su svi stajali nepomični.

Fuke čak ne dade ni znak da iz dvorane izađu lakeji u livrejama ukrašenim gajtanima koji su, kao vredne pčele, obilazili oko velikih ormana za jelo i stolova sa posuđem.

— Gospodo, — reče on — ovo posuđe koje ovde vidite, pripadalo je gospođi de Belijer, koja je jednoga dana, videći jednoga od svojih prijatelja u neprilici, poslala sve to zlato i sve to srebro kod zlatara, zajedno sa ovom gomilom nakita koja tu leži pred njom. Ovaj lepi prijateljski postupak moraće razumeti prijatelji kao što ste vi. Srećan je čovek koji vidi da je toliko voljen! Pijmo u zdravlje gospođe de Belijer.

Od tog oduševljenog klicanja koje zagluši njegove reči jadna žena se sruši onesvešćena na svoju stolicu, kao one ptice iz Grčke koje preleću nebom iznad Arene u Olimpiji.

— A zatim, — dodade Pelison, koga je svako plemenito delo uzbuđivalo, svaka lepa stvar oduševljavala — pijmo i u zdravlje onoga koji je podstakao gospođu da učini tako lepo delo; jer takav čovek sigurno je dostojan da bude voljen.

Sada dođe red na markizu. Ona ustade bleda i nasmejana, pruži čašu svojom nemoćnom rukom, čiji prsti, koji su drhtali, dodirnuše Fukeovu, dok su njene oči pune čežnje tražile u njegovom pogledu svu onu ljubav koja je plamtela u tom plemenitom srcu.

Večera, koja je počela na tako viteški način, brzo se pretvori u pravu svetkovinu. Niko se više nije trudio da ispolji svoju duhovitost, a svi su to činili.

La Fonten zaboravi na svoje vino iz Gornjija i dozvoli Vatelu da ga posluži ronskim i španskim vinom.

Opat Fuke posta tako pitom, da mu Gurvil reče:

— Pazite, gospodine opate, ako budete tako meki, poješće vas!

Sati su tako proticali veselo i u prijatnom raspoloženju. Protivno svom običaju, vrhovni rukovalac ne ustade od stola pre nego što i poslednje poslastice behu iznesene.

On se smešio na svoje prijatelje, osećajući se blažen, kao što se oseća čovek koji je opijen od sreće, a ne od vina i sada prvi put pogleda u sat na zidu.

Najednom se, uprkos galame i pesme, ču da neka kola ulaze u dvoritte.

Fuke oslušnu pažljivo, zatim pogleda prema predsoblju. Učini mu se da tamo čuje neki korak i da taj korak, umesto da gazi po zemlji, pritiskuje njegovo srce.

I nesvesno on povuče svoju nogu uz koju je već dva sata gospođa de Belijer držala prislonjenu svoju.

— G. d'Erble, vanski episkop — prijavi sluga na vratima.

I turobno i zamišljeno Aramisovo lice pojavi se na pragu, između dva kraja jednog venca od cveća koji se beše prekinuo pošto je plamen lampe sagoreo konce kojim je bio vezan.

CLXXXVII

PRIZNANICA G. DE MAZARENA

Kad Fuke vide da mu dolazi još jedan prijatelj, on htede da uzvikne od radosti ali se uzdrža kad vide Aramisovo ukočeno držanje i rasejan pogled.

— Hoćete li da nam pomognete da završimo večeru; — upita on ipak — da vas ne plaši malo ovo naše bučno zabavljanje.

— Prvo ću da vam se izvinim, Vaša svetlosti, — odvrati Aramis sa puno poštovanja — što uznemiravam ovaj veseli skup, a zatim ću da vas zamolim da me, po zavr šenom veselju, primite na trenutak da razgovaramo o poslovima.

Kako nekoliko epikurejaca načuljiše uši kad čuše reč poslovi, Fuke ustade.

— Uvek poslovi, gospodine d'Erble; — reče on — možemo da se smatramo vrlo srećnim kad poslovi naiđu tek pri kraju večere.

Kad to reče on pruži ruku gospođi de Belijer koja ga je gledala sa izvesnom zabrinutošću; i pošto je poverio najozbiljnijima iz društva da se brinu o njoj, on je odvede do najbližeg salona.

Zatim uze Aramisa podruku i uputi se u svoju sobu za rad.

Kad se Aramis tu nađe, on zaboravi da treba da se pridržava pravila o ponašanju, i sede.

— Pogodite koga sam večeras video — reče on.

— Dragi moj viteže, kad god ovako počnete, siguran sam da ćete mi nešto neprijatno saopštiti.

— I ovog puta se niste prevarili, dragi moj prijatelju — odvrati Aramis.

— Nemojte me pustiti da umirem od nestrpljenja — dodade mirno Fuke.

— Pa lepo, video sam gospođu de Ševrez.

— Staru vojvotkinju?

— Da.

— Ili njenu senku?

— Ne, ne. Jednu staru vučicu.

— Bez zuba.

— Mogućno, ali ne i bez noktiju.

— Ali šta bi ona imala protiv mene? Ja nisam škrt prema ženama koje se ne pretvaraju da su suviše čedne. To je osobina koju uvek žene cene, čak i one koje se više ne usuđuju da izazivaju ljubav.

— Gospođa de Ševrez dobro zna da vi niste škrti, pošto hoće da izvuče novac od vas.

— Eto ti sad! A pod kojim izgovorom?

— Ah, ona uvek nađe izgovor. Evo koji je našla…

— Da čujem.

— Igleda da vojvotkinja ima neka pisma g. de Mazarena.

— To me ne čudi, crkveni velikodostojnik je bio čovek koji je voleo ljubavne pustolovine.

— Da, ali ta pisma nisu u vezi sa njegovim ljubavnim pustolovinama. Ona se odnose, kažu, na neka finansijska poslovanja.

— To je manje zanimljivo.

— Ne naslućujete šta hoću da kažem?

— Ni najmanje.

— Zar niste nikad čuli da se govori o nekoj optužbi za utaju novca?

— Sto puta! Hiljadu puta! Otkako se bavim državnim finansijama, dragi moj d'Erble, samo čujem da se o tome govori. Kao kad bi vama, episkopu, prebacivali nepobožnost; vama musketaru, kukavičluk; ono što stalno prebacuju ministru finansija to je da potkrada državnu imovinu.

— Dobro; ali recite nešto određenije, jer g. de Mazaren to čini, kako tvrdi vojvotkinja.

— Da vidimo o čemu je reč.

— O nekoj svoti od trinaest miliona za koju biste vi bili u velikoj neprilici da kažete tačno na šta je utrošena.

— Trinaest miliona! — reče vrhovni rukovalac opruživši se u svojoj naslonjači, da bi mu bilo lakše da podigne oči ka tavanici — Trinaest miliona… Ah eto! Tražim ih, vidite, među svim onima za koje me optužuju da sam ukrao.

— Ne šalite se, dragi moj gospodine, ovo je ozbiljno. Izvesno je da vojvotkinja ima pisma i da su ta pisma verodostojna, pošto je ona htela da ih proda za pet stotina hiljada livri.

— Za taj novac se može dobiti vrlo lepo smišljena kleveta — odgovori Fuke. — A! Znam o čemu je reč.

Fuke poče da se smeje od sveg srca.

— Utoliko bolje! — reče Aramis, ne mnogo umiren.

— Sećam se priče o tih trinaest miliona. Da, to je; pronašao sam ih.

— Obradovali ste me. De, da vidimo o čemu se radi.

— Zamislite, dragi moj, da je sinjor Mazaren, bog da mu dušu prosti, zaradio tih trinaest miliona ustupajući u Valtelinu imanja koja su bila sporna; prebrisao ih je u knjizi prihoda, poslao ih meni, i zatražio da mu ih ja dam na ime ratnih troškova.

— Dobro je. Onda je namena opravdana.

— Ne, nije; kardinal ih je upisao na moje ime, a meni poslao priznanicu.

— Vi imate tu priznanicu.

— Naravno! — reče Fuke ustajući mirno i prilazeći fijokama svog velikog pisaćeg stola od abonosa, ukrašenim sedefom i zlatom.

— Ono čemu se ja kod vas divim, — reče Aramis ushićen — to je prvo vašem pamćenju, zatim vašoj hladnokrvnosti i najzad savršenom redu koji vlada u vašoj administraciji, a međutim, vi ste pesnik u pravom smislu te reči.

— Da, — reče Fuke — uredan sam iz lenjosti, da bi sebi uštedeo trud da tražim, i tako ja znam da je Mazarenova priznanica u trećoj fijoci, slovo M; otvaram fioku i odmah nalazim dokument koji mi je potreban. Našao bih ga i noću, u mraku.

I on opipa sigurnom rukom, u otvorenoj fioci, svežanj hartija poređanih jedna na drugu.

— Ima i nešto više, — nastavi on — sećam se kako izgleda ta priznanica, kao da je sad gledam, debela, malo rapava, sa pozlaćenom ivicom. Mazaren je pokapao mastilom cifru datuma. Eto, hartija oseća da je tražimo i da je potrebna, krije se i buni.

I vrhovni rukovalac pogleda u fioku.

Aramis beše ustao.

— Čudno — reče Fuke.

— Izdalo vas je pamćenje, dragi moj gospodine, tražite u drugom svežnju.

Fuke uze svežanj i pregleda ga još jednom; zatim preblede.

— Ne tražite više u tom svežnju — reče Aramis, tražite u drugima.

— Izlišno je tražiti, izlišno; nikad nisam pogrešio: samo ja sređujem ovu vrstu dokumenata; niko ne otvara ovu fioku, na koju sam, kao što vidite, dao da se stavi tajna brava, koju samo ja znam da otvorim.

— Šta onda zaključujete? — reče Aramis, uznemiren.

— Da mi je Mazarenova priznanica ukradena. Gospođa de Ševrez je bila u pravu, viteže; utajio sam državni novac; ukrao sam trinaest miliona iz državne kase; ja sam lopov, gospodine d'Erble.

— Gospodine! Gospodine! Ne uzbuđujte se! Nemojte biti toliko razdraženi!

— Zašto da ne budem toliko razdražen, viteže? Ova stvar to zaslužuje. Sad samo još propisno suđenje i presuda, i vaš prijatelj, gospodin vrhovni rukovalac, može da ode u Monfokon, za svojim kolegom Angeranom de Marinjijem, za svojim prethodnikom Sanblansejom.

— O, — reče Aramis smešeći se — ne ide to tako brzo.

— Kako, ne ide tako brzo? Šta mislite da je gospođa de Ševrez uradila sa tim pismima, jer vi ste odbili da ih kupite, jelte?

— O, da, odbio sam izrično. Pretpostavljam da je otišla da ih proda g. Kolberu.

— Eto, vidite li?

— Kazao sam da pretpostavljam, a mogao bih da kažem da sam u to siguran, jer sam naredio da je prate; a ona se, kad se od mene rastala, vratila svojoj kući, zatim: izašla na sporedni izlaz i odvezla u stan rukovaoca finansijama, u ulicu Kroa-de-Peti-Šan.

— Onda suđenje, bruka, obeščašćenje. Sve će se to sručiti kao grom, ne vodeći računa koga pogađa, surovo, nemilosrdno.

Aramis priđe Fukeu koji je drhtao u svojoj naslonjači, pored otvorenih fioka, spusti mu ruku na rame i nežno reče:

— Nemojte nikako zaboraviti da se položaj g. Fukea ne može porediti sa položajem Sanblanseja ili Marinjija.

— A zašto, bože moj?

— Zato što je ovoj gospodi bilo suđeno, presuđeno, i presuda izvršena, dok se vama tako nešto ne može dogoditi.

— Još jednom pitam, zašto? U svim vremenima se utajivač smatrao zločincem.

— Zločincima koji umeju da se sklone na sigurno mesto nikad ne preti opasnost.

— Da se spasavam, da bežim?

— Ne govorim vam o tome; vi zaboravljate da vrhovni sud podiže tužbu, državni tužilac isleđuje tu vrstu prestupa, a vi ste državni tužilac. Jasno vam je, dakle, da sem ako vi ne budete hteli sami sebe da osudite…

— Ah, — uzviknu najednom Fuke, udarajući pesnicom o sto.

— Šta je? Šta je?

— Ja nisam više državni tužilac.

Aramis preblede, poče da lomi prste da su sve pucali i gledaše Fukea tako unezverenim pogledom, da je ovaj bio poražen.

— Vi niste više državni tužilac? — reče on odvajajući svaki slog.

— Ne.

— Otkad?

— Od pre četiri ili pet sati.

— Pazite šta govorite, — prekide ga hladno Aramis — mislim da niste pri čistoj svesti, prijatelju; priberite se.

— Kažem vam, — nastavi Fuke — da je maločas neko došao od strane mojih prijatelja i ponudio mi milion i četiri stotine hiljada livri za moj položaj, i ja sam ta prodao.

Aramis je bio zaprepašćen; na njegovom pametnom i podrugljivom licu ogledali su se strah, i preneraženost, koji su delovali na vrhovnog rukovaoca jače nego da je na njega viknuo ili mu ma šta rekao.

— Vama je dakle novac bio jako potreban? — reče on najzad.

— Da, da bi odužio jedan dug časti.

I on ukratko ispriča Aramisu o plemenitoj darežljivosti gospođe de Belijer, i na koji je način mislio da treba da joj se oduži za tu darežljivost.

— Velikodušan način! A koliko vas je koštalo?

— Tačno milion i četiri stotine hiljada livri koliko sam dobio za svoj položaj.

— Koje ste vi odmah primili, ne razmislivši? O, nesmotreni prijatelju!

— Nisam ih još primio, primiću ih sutra.

— To još, dakle, nije svršeno?

— Mora da bude svršeno, pošto sam ja dao svom juveliru nalog za isplatu da ga sutra u podne naplati na mojoj blagajni, koja će sutra između šest i sedam primiti novac od kupca.

— Bogu neka je hvala! — uzviknu Aramis pljesnuvši rukama — Ništa nije svršeno, pošto još niste isplaćeni.

— A juvelir?

— Dobićete od mene milion i četiri stotine hiljada livri u četvrt do dvanaest.

— Stanite! Stanite! Ujutru u šest sati potpisujem.

— Oh, uveravam vas da nećete potpisati.

— Dao sam reč, viteže.

— Ako ste je dali, povući ćete je, i to je sve.

— Oh, šta mi vi to govorite? — uzviknu Fuke, u čijem se glasu osećala najveća iskrenost — Da jedan Fuke povuče svoju reč!

Aramis odgovori ljutitim pogledom na ministrov ozbiljni pogled.

— Gospodine, — reče on — mislim da sam zaslužio da me nazivaju poštenim čovekom, jelte? Kao vojnik, sto puta sam izložio svoj život opasnosti. Kao sveštenik, učinio sam još veće usluge bogu, državi ili svojim prijateljima. Reč vredi koliko i čovek koji je daje. Ona je, ako je on održi, čisto zlato; ona je oštro sečivo, ako on neće da je održi. On se tada brani pomoću te reči kao časnim oružjem, jer je taj častan čovek ne održava zato što zna da je u smrtnoj opasnosti, zato što je opasnost u kojoj se on nalazi veća nego korist koju bi njegov protivnik u tome imao. Onda se čovek, gospodine, poziva na boga i na svoje pravo.

Fuke obori glavu.

— Ja sam — reče on — jedan bedan Bretonac, tvrdoglav i prost; moja se pamet divi vašoj pameti i plaši je se. Ja ne kažem da održavam svoju reč iz nekog poštenja; ja je održavam, ako hoćete, iz navike; ali, najzad, obični ljudi su prostodušni do te mere, da se dive toj navici, to je moja jedina vrlina, dozvolite da me zbog nje poštuju.

— Onda ćete vi sutra potpisati ugovor o prodaji tog položaja, koji vas je štitio od svih vaših neprijatelja?

— Potpisaću.

— Predaćete se vezanih ruku i nogu zbog lažnog osećanja časti, koje ne bi smatrali vrednim ni oni koji su najosetljiviji u pitanjima savesti?

— Potpisaću.

Aramis duboko uzdahnu, pogleda oko sebe kao razdražen čovek koji želi da razbije nešto.

— Imamo još jednu mogućnost — reče on — i nadam se da nećete odbiti da njoj pribegnete.

— Sigurno da ne, ako je časna… kao što je sve ono što vi predlažete, dragi prijatelju.

— Ne znam ništa časnije nego da vaš kupac odustane od kupovine. Je li on vaš prijatelj?

— Svakako… Ali…

— Ali… ako mi dozvolite da ja pregovaram, onda nimalo ne očajavam.

— Oh, ostavljam vas da radite šta hoćete.

— S kim ste ugovarali? Kakav je to čovek?

— Ne znam da li poznajete ljude iz vrhovnog suda?

— Većim delom. To je neki predsednik?

— Ne, običan savetnik.

— A! A!

— Koji se zove Vanel.

Aramis sav pocrvene.

— Vanel! — uzviknu on ustajući — Vanel, muž Margarite Vanel?

— Tako je.

— Vaše bivše milosnice.

— Da, dragi moj; ona je poželela da bude žena državnog tužioca. To sam, stvarno, dugovao tom jadnom Vanelu, a još imam od toga i koristi, pošto na taj način opet činim zadovoljstvo njegovoj ženi.

Aramis priđe Fukeu i uze mu ruku.

— Znate li vi — reče on hladnokrvno — kako se zove nov ljubavnik gospođe Vanel?

— A, ona ima novog ljubavnika? Nisam to znao; i, boga mi, ne znam kako se on zove.

— Zove se g. Žan Batist Kolber; on je rukovalac finansijama; stanuje u ulici Kroa-de-Peti-Šan, tamo gde je gospođa de Ševrez išla večeras da odnese Mazarenova pisma koja želi da proda.

— Bože! — prošaputa Fuke brišući znoj sa čela — Bože moj!

— Počinjete da shvatate, jelte?

— Da sam izgubljen, da.

— Nalazite li da to vredi da čovek manje drži do svoje reči od Regula?

— Ne — reče Fuke.

— Uporni ljudi — prošaputa Aramis — udese uvek tako da im se svi dive.

Fuke mu pruži ruku.

U tom trenutku, na jednom skupocenom satu ukrašenom zlatnim figurama, koji je stajao na jednom stočiću preko puta kamina, otkuca šest sati izjutra.

Vrata zaškripaše u predsoblju.

— G. Vanel — reče Gurvil koji se pojavi na vratima sobe za rad — pita da li Njegova svetlost može da ga primi.

Fuke okrete pogled od Aramisovog i odgovori:

— Uvedite g. Vanela.

CLXXXVIII

KONCEPT G. KOLBERA

Za Aramisa i Fukea je Vanelov ulazak značio kraj njihovog razgovora.

Ali za Vanela je Aramisovo prisustvo u Fukeovoj sobi za rad značilo nešto sasvim drugo.

I zato je kupac, čim je ušao u sobu, bacio na ovo tako oštroumno i u isti mah tako odlučno lice vanskog episkopa začuđen pogled, koji uskoro postade ispitivački.

A Fuke, koji je bio pravi političar, to jest čovek koji gospodari sobom, beše savladao jakom voljom svoja osećanja i uklonio sa svoga lica svaki trag uzbuđenja, izazvanog onim što mu je Aramis otkrio.

On nije bio više čovek koga je nesreća utukla i koji pribegava poslednjim sredstvima; on je podigao glavu i pokretom ruke pozvao Vanela da uđe.

On je bio prvi ministar i bio je u svojoj kući.

Aramis je dobro poznavao vrhovnog rukovaoca. Njegova preosetljivost, sva njegova širokogrudost nisu mogle da ga začude. On se trenutno zadovoljavao — ostavljajući da docnije živo učestvuje u razgovoru — teškom ulogom čoveka koji samo gleda i sluša da bi doznao i razumeo.

Bilo je očigledno da je Vanel uzbuđen. On dođe do sredine sobe za rad, klanjajući se na sve strane.

— Došao sam… — reče on.

Fuke klimnu glavom.

— Vi ste tačni, gospodine Vanele — reče on.

— Kad su u pitanju poslovi, Vaša svetlosti, mislim da je tačnost vrlina — odgovori Vanel.

— Da, gospodine.

— Izvinite, — upade u reč Aramis, pokazujući prstom na Vanela i obraćajući se Fukeu — oprostite, je li to gospodin koji dolazi da kupi izvestan položaj?

— Ja sam to — odgovori Vanel, začuđen krajnje nadmenim tonom kojim Aramis beše postavio pitanje. — Ali, kakvu titulu treba da dajem onom koji mi čini čast da?…

— Vaše preosveštenstvo — odgovori hladno Aramis.

Vanel se pokloni.

— Hajde, hajde, gospodo, prestanite sa tom preteranom učtivošću; pređimo na stvar.

— Vaša svetlost vidi da ja čekam da mi dozvoli da to učinim.

— Naprotiv, ja sam čekao — odgovori Fuke.

— Šta ste čekali, Vaša svetlosti?

— Mislio sam da imate možda nešto da mi kažete.

— O, o, — prošaputa Vanel u sebi — predomislio se, propao sam!

Ali se ipak ohrabri i reče:

— Ne, Vaša svetlosti, ništa, baš ništa, osim ono što sam vam juče rekao, i što sam spreman da vam ponovim.

— Hajde, recite iskreno, gospodine Vanele, nisu li uslovi pogodbe malo teški za vas?

— Svakako, Vaša svetlosti; milion i četiri stotine hiljade livri, to je vrlo velika svota.

— Toliko velika, — reče Fuke — da sam došao do zaključka kad sam razmislio…

— Vi ste došli do zaključka, Vaša svetlosti… — uzviknu živo Vanel.

— Da možda još ne možete da kupite.

— O, Vaša svetlosti!…

— Umirite se, gospodine Vanele, ne bih vas osuđivao kad ne biste održali reč jer bi to očigledno bilo zbog toga što niste u mogućnosti da je održite.

— Dabome da biste me osuđivali, Vaša svetlosti, i bili biste u pravu, — reče Vanel — jer samo nepromišljeni ljudi i ludaci uzimaju na sebe obaveze koje ne mogu da ispune, a ja sam uvek smatrao da je ugovorena stvar, svršena stvar.

Fuke pocrvene. Aramis nervozno učini: „Hm!”

— Ne bi ipak trebalo da budete preterani u svojim shvatanjima, gospodine, — reče vrhovni rukovalac — jer čovek menja mišljenje, ima ćudi koje se mogu savršeno opravdati, pokatkad čak zasluživati i poštovanje; neko jednog dana nešto poželi, a sutradan se zbog toga kaje.

Vanel oseti kako mu hladan znoj obliva čelo i obraze.

— Vaša svetlosti!… — promuca on.

A Aramis, srećan što vidi da vrhovni rukovalac tako jasno razlaže stvari, nalakti se na jedan mermerni sto i poče da se igra jednim zlatnim nožićem sa drškom od malahita.

Fuke nije žurio, i posle jednog trenutka ćutanja, on reče:

— Evo, dragi moj gospodine Vanele, objasniću vam, kako stvar stoji.

Vanel zadrhta.

— Vi ste pošten čovek — nastavi Fuke — i vi ćete shvatiti kao što ja shvatam.

Vanel se zatetura.

— Juče sam hteo da prodam.

— Vaša svetlost nije samo htela da proda, Vaša svetlost je prodala.

— Pa lepo, neka je i tako! Ali danas od vas tražim, kao milost, da me razrešite reči koju sam vam dao.

— Ali vi ste mi tu reč dali — ponovi Vanel kao uporan odjek.

— Ja to znam, i evo zašto vas preklinjem, gospodine Vanele, čujete li? Preklinjem vas, da me nje razrešite.

Fuke zastade. Kad je izgovorio ove reči: preklinjem vas, koje nisu odmah delovale, osetio je bol u grlu.

Aramis, koji se i dalje igrao nožićem, upirao je u Vanela poglede koji kao da su želeli da prodru do dna njegove duše.

Vanel se pokloni.

— Vaša svetlosti, — reče on — dirnut sam čašću koju ste mi ukazali pitajući me za mišljenje o jednoj stvari koja je svršena; ali…

— Ne izgovarajte reč ali, dragi gospodine Vanele.

— Ah, Vaša svetlosti, shvatate li, ja sam i novac doneo; hoću da kažem celu svotu.

I on otvori svoju debelu lisnicu.

— Pogledajte Vaša svetlosti, evo i ugovora o prodaji jednog imanja moje žene, koji sam zaključio. Priznanica je odobrena, potpisana, može odmah da se naplati; to je gotov novac; jednom reči, stvar je svršena.

— Dragi moj gospodine Vanele, nema na ovome svetu stvari, ma kako ona bila važna, od koje čovek ne bi mogao da digne ruke, da bi nekom učinio uslugu.

— Svakako… — prošaputa zbunjeno Vanel.

— Da bi učinio uslugu čoveku koga bi tako pridobio za prijatelja — nastavi Fuke.

— Bez sumnje, Vaša svetlosti.

— Utoliko s većim pravom za prijatelja, gospodine Vanele, ukoliko učinjena usluga bude veća. Lepo, gospodine, da vidimo šta ste rešili?

Vanel je ćutao.

Za to vreme Aramis napravi kratak pregled svojih zapažanja.

Uzano Vanelovo lice, duboke očne duplje, veđe u obliku luka, odavale su tip tvrdice i slavoljupca. Suzbijati jednu strast drugom, to je bio Aramisov metod. On vide da je Fuke pobeđen i obeshrabren i stupi u borbu sa novim oružjem.

— Oprostite, Vaša svetlosti, — reče on — vi ste zaboravili da objasnite g. Vanelu da nije nimalo u njegovom interesu da odustane od te kupovine.

Vanel začuđeno pogleda episkopa; nije očekivao da će u njemu naći saveznika. I Fuke zastade da čuje šta će episkop dalje reći.

— I tako, — nastavi Aramis — g. Vanel je prodao, da bi kupio vaš položaj; pa lepo, i to je jedan posao; čovek ne može da ulaže sumu od milion i četiri stotine hiljada livri čas u jedan čas u drugi posao, kao što je to on učinio, a da nema znatne gubitke, ozbiljne nezgode.

— To je istina — reče Vanel, kome su Aramisove sjajne oči izmamile istinu koju je ovaj duboko krio u sebi.

— Nezgode, — nastavi Aramis — pretvaraju se u troškove, a kad čovek ima troškove onda se oni unose u rubriku izdataka pod brojem 1.

— Da, da — reče Fuke, koji je počeo da shvata šta smera Aramis.

Vanel je ćutao: i on beše razumeo. Aramis razumede otkud ta ravnodušnost i ta uzdržanost.

— Pa lepo, — pomisli on — gadna njuško, izigravaš opreznog čoveka dok ne saznaš svotu; ne boj se, zasuću te tolikom količinom talira, da ćeš popustiti.

— Treba odmah ponuditi g. Vanelu sto hiljada talira — reče Fuke, ponesen svojom darežljivošću.

Svota je bila lepa. I neki princ bi se zadovoljio ovakvim mitom.

Sto hiljada talira, u to doba, bio je miraz kraljevske kćeri.

Vanel osta hladan.

— Lupež, — pomisli episkop — hoće okruglih pet stotina hiljada livri.

I on dade znak Fukeu.

— Izgleda da ste potrošili i više od toga, dragi gospodine Vanele — reče vrhovni rukovalac. — Oh, novac je vrlo skup. Prodaja tog imanja bila je za vas velika žrtva. Ah, gde mi je bila pamet? Potpisaću vam priznanicu na pet stotina hiljada livri, i pored toga ću još uvek biti vaš zahvalni dužnik.

Vanel ne ispolji ni radost, ni pohlepu. Njegovo lice je i dalje bilo hladno i nijedan se mišić na njemu ne pokrenu.

Aramis pogleda Fukea, očajan. Zatim priđe Vanelu i uhvati ga za gornji deo prsnika, na onaj prisan način, svojstven vrlo uglednim ljudima.

— Gospodine Vanele, ne brinu sad vas ni novčane neprilike, ni ulaganje novca na drugoj strani, ni prodaja vaše zemlje, već jedna viša zamisao. Ja sam je prozreo, zapamtite dobro ovo što sam rekao.

— Da, Vaše preosveštenstvo.

I nesrećnik poče da drhti; plamen koji je izbijao iz očiju visokog crkvenog dostojanstvenika sažimao ga je.

— A ja vam nudim, u ime vrhovnog rukovaoca, ne tri stotine hiljada livri, ne pet stotina hiljada livri, već milion livri. Milion, čujete li?

I on ga nervozno prodrmusa.

— Milion! — ponovi Vanel, sav bled.

— Milion, to jest, u današnje vreme šezdeset i šest hiljada livri prihoda.

— Hajde gospodine, — reče Fuke — to se ne odbija. Odgovorite dakle: primate li?

— Nemoguće mi je… — prošaputa Vanel.

Aramis se ugrize za usnu i nešto slično belom oblaku pokri njegovo lice.

Moglo se pogoditi da se iza ovog oblaka sprema bura. On je i dalje držao Vanela.

— Vi ste kupili položaj za milion i četiri stotine hiljada livri, jelte? Pa lepo, daćemo vam tih milion i četiri stotine hiljada livri; zaradićete milion i četiri stotine hiljada livri što ste došli da posetite g. Fukea i da mu stisnete ruku. Čast i korist u isto vreme, gospodine Vanele.

— Ne mogu — odgovori Vanel prigušenim glasom.

— Dobro! — odgovori Aramis koji ga je toliko vukao za prsnik da je u trenutku kad ga je pustio, Vanel poleteo unazad — Dobro! Jasno nam je zašto ste ovamo došli.

— Da, jasno nam je — reče Fuke.

— Ali… — reče Vanel, pokušavajući da se isprsi pred ovom dvojicom časnih ljudi, koji su sad bili nemoćni.

— Nevaljalac podiže glas, kako mi izgleda! — reče Aramis oholo.

— Nevaljalac? — ponovi Vanel.

— Hteo sam da kažem bednik — dodade Aramis, koji opet postade hladnokrvan. — Hajde, izvucite brzo ugovor o kupovini, gospodine; mora da ga imate spremnog u nekom džepu; krijete ga kao što ubica krije pištolj ili nož ispod svog ogrtača.

Vanel progunđa.

— Dosta! — uzviknu Fuke — Hajde, dajte ugovor!

Vanel, drhteći, potraži u džepu, i iz njega izvuče lisnicu; iz lisnice ispade jedna hartija dok je Vanel pružao drugu Fukeu.

Aramis se ustremi na tu hartiju, jer beše poznao rukopis.

— Oprostite, to je koncept ugovora — reče Vanel.

— Ja to vidim — odvrati Aramis sa osmehom koji je bio strašniji od udarca bičem — i iznenađuje me što vidim da ga je pisao g. Kolber. Evo, Vaša svetlosti, pogledajte.

On dade koncept Fukeu koji vide da je stvarno tako. Sa mnogo precrtanih, dodatih i sa strane ispisanih reči, ovo pismeno, živi dokaz onoga što je Kolber skovao, beše sve otkrilo žrtvi.

— Pa? — prošaputa Fuke.

Vanel, poražen, kao da je tražio neku duboku rupu gde bi se sakrio.

— Pa eto, — reče Aramis — da se vi ne zovete Fuke, i da se vaš neprijatelj ne zove Kolber, da imate pred sobom samo ovog podlog lupeža, koji tu stoji, ja bih vam rekao: Poričite… ovakav dokaz oslobađa svake date reči; ali, ovi bi ljudi mislili da se bojite; manje bi vas se plašili. Evo, Vaša svetlosti.

I on mu pruži pero.

— Potpišite — reče on,

Fuke steže Aramisu ruku, ali umesto da uzme prepis koji mu je bio pružen, on uze koncept.

— Ne, ne to, — reče živo Aramis — već ovo, ono drugo je isuviše dragoceno da ga ne biste sačuvali.

— Oh, ne, — odvrati Fuke — potpisaću baš ono koje je pisano rukom g. Kolbera i napisaću.

„Overavam rukopis.”

I on potpisa.

— Evo, gospodine Vanele — reče on zatim.

Vanel zgrabi hartiju, dade novac i htede da pobegne.

— Čekajte! — reče Aramis — Jeste li sigurni da je sav novac tu? Treba da prebrojimo, gospodine Vanele, a naročito kad je u pitanju novac koji g. Kolber daje ženama. Ah, taj uvaženi g. Kolber nije tako darežljiv kao g. Fuke.

I Aramis, sričući svaku reč, svako slovo naloga za isplatu, izli, kap po kap, svu svoju srdžbu i sve svoje preziranje na ovog bednika koji je četvrt sata podnosio ovo mučenje; zatim ga otpustiše, čak ne ni rečima, već jednim pokretom, kao što se otpušta neki prostak, kao što se izbacuje sluga.

Kad Vanel ode, ministar i visoki crkveni dostojanstvenik ćutahu jedan trenutak gledajući jedan drugog.

— Pa, — reče Aramis, prvi prekidajući ćutanje — sa čime poredite čoveka koji imajući da se bori sa neprijateljem koji ima oklop, koji je naoružan i razjaren, skida sa sebe odelo, baca oružje, i ljupko šalje poljupce protivniku? Poštena reč, gospodine Fuke, to vam je oružje kojim se nevaljalci često bore protiv časnih ljudi i njime pobeđuju. Časni ljudi bi trebalo na isti način da se bore protiv lupeža to jest ne održavajući datu reč. Videli biste kako bi oni bili jaki, ostajući i dalje pošteni.

— NJihove postupke bi nazivali lupeškim — odvrati Fuke.

— Varate se, Vaša svetlosti. A sad, pošto ste svršili s tim Vanelom, pošto ste lišili sebe zadovoljstva da ga porazite, ne održavajući reč koju ste mu dali, pošto ste dali jedino oružje sa kojim će se oni boriti protiv vas i koje može da nas upropasti…

— Oh, prijatelju, — reče Fuke tužno — vi ste kao onaj vaspitač filozof o kome nam je govorio La Fonten pre neki dan… On vidi da se dete davi, a drži mu dugačak poučan govor.

Aramis se nasmeši.

— Filozof je tu, vaspitač je tu: dete koje se davi je tu, ali videćete, to dete će biti spaseno. Ali najpre govorimo o poslovima.

Fuke ga pogleda začuđeno.

— Niste mi ranije poverili da imate nameru da priredite svečanost u Vou?

— Oh, — reče Fuke — to je bilo u srećno vreme!

— Svečanost na koju se, mislim, kralj sam pozvao.

— Nije tako, dragi moj episkope, svečanost na koju je g. Kolber savetovao kralju da se sam pozove.

— Ah, da. Svečanost koja bi toliko mnogo koštala da biste morali sebe novčano upropastiti.

— Tako je. U srećno vreme, kao što sam vam maločas rekao, hteo sam iz oholosti da pokažem svojim neprijateljima svoje bogatstvo; stalo mi je bilo da ih porazim, stvarajući milione tamo gde su oni videli samo mogućno bankrotstvo. Ali danas dugujem državi, dugujem kralju, dugujem samom sebi; od danas ću da postanem čovek koji cicijaši; umeću da pokažem svetu da umem da se snađem i kad imam samo male pare kao i kad sam imao velike, i od sutra, kad moje zaprege budu prodate, moje kuće založene, moji veliki izdaci ukinuti…

— Od sutra ćete — prekide ga Aramis mirno — neumorno pripremati tu lepu svečanost u Vou, koju će jednog dana pominjati sa ostalim sjajem i raskoši vašeg veličanstvenog doba!

— Vi ste ludi, viteže d'Erble.

— Ja? Vi tako ne mislite.

— Ali znate li vi koliko može da košta i najskromnija svečanost priređena u Vou? Četiri do pet miliona.

— Ne govorim vam ja o najskromnijoj, dragi moj vrhovni rukovaoče.

— Ali pošto se svečanost priređuje u čast kralja, — odgovori Fuke, koji nije shvatio na šta je mislio Aramis — ona ne može da bude skromna.

— To baš i hoću da kažem, ona mora biti veličanstvena.

— Onda ću morati da potrošim deset do dvanaest miliona.

— Potrošićete dvadeset ako bude potrebno — reče Aramis ne uzbuđujući se.

— Gde da ih nađem? — uzviknu Fuke.

— To je moja stvar, gospodine vrhovni rukovaoče, i neka vam to nimalo ne zadaje brige. Za kraće vreme će vam novac biti stavljen na raspoloženje nego što će vam biti potrebno da napravite raspored za svoju svečanost.

— Viteže! Viteže, — reče Fuke koga poče da hvata nesvestica — kuda me vodite?

— Na drugu stranu ponora u koji ste hteli da padnete — odvrati vanski episkop. — Držite se za moj ogrtač i ne plašite se.

— Što mi to niste ranije kazali, Aramise! Bio je jedan dan kad ste sa jednim milionom mogli da me spasete.

— Dok danas, dok ću danas dati dvadeset — reče episkop. — Pa lepo, neka je i tako!… Ali razlog tome je sasvim prost, prijatelju; onog dana o kome mi govorite, nisam imao na raspoloženju taj milion. Danas ću lako doći do tih dvadeset miliona koji su mi potrebni.

— Neka vas bog čuje i neka me spase!

Aramis se, kao i obično, opet čudno nasmeši.

— Mene bog uvek čuje; — reče on — to je možda zbog toga što mu se usrdno molim.

— Pokoravam vam se bezuslovno — prošaputa Fuke.

— Ne slažem se s tim. Ja se vama pokoravam bezuslovno i zato ćete vi, koji imate izvanredno mnogo smisla za ono što je lepo, koji ste čovek od ukusa i koji ste vešti, napraviti do sitnica raspored cele svečanosti. Samo…

— Samo? — reče Fuke, kao čovek koji je navikao da oseti značaj ograđivanja.

— Eto, ostavljam vam da zamislite do sitnica kako će se izvesti ta svečanost, a ja uzimam na sebe nadzor prilikom izvođenja.

— Kako to?

— Hoću da kažem da ćete za taj dan mene uzeti za upravitelja dvora, glavnog nadzornika, neku vrstu glavnog pomagača, koji će obavljati službu zapovednika straže i ekonoma; naređivaću ljudima šta treba da rade i imaću ključeve od vrata; vi ćete izdavati naređenja, to je istina, ali meni, a ja ću ih prenositi onima kojima su upućena, razumete li?

— Ne, ne razumem.

— Ali pristajete?

— Naravno da pristajem, prijatelju.

— To je glavno. Hvala; napravite spisak onih koje ćete pozvati.

— A koga ću pozvati?

— Sve!

CLXXXIX

PISCU SE ČINI DA JE VREME DA SE VRATI
VIKONTU DE BRAŽELONU

Pozivamo čitaoca da opet potraži Raula tamo gde smo ga ostavili, kad smo poslednji put malo i o njemu govorili.

Sav u zanosu, prestravljen, očajan, ili bolje reći izbezumljen, bezvoljan, ne mogavši ni na šta da se odluči, on pobeže posle scene čiji je kraj video kod La Valijerove. Kralj, Montaleova, Lujza, ona osoba, ono čudno navaljivanje da on odmah napusti sobu, onaj Lujzin bol, onaj užas Montaleove, ona kraljeva srdžba, sve mu je to predskazivalo neku nesreću, ali koju?

Vrativši se iz Londona, zato što mu behu javili da postoji neka opasnost, on odmah naiđe na ono što mu je nagoveštavalo tu opasnost. Zar to nije bilo dovoljno za čoveka koji voli? Da, svakako; ali to nije bilo dovoljno za jedno plemenito srce, suviše plemenito da bi moglo da posumnja u čestitost ravnu njegovoj.

I Raul ne ode da zatraži objašnjenje tamo gde bi odmah otišli da ga traže ljubomorni ili manje stidljivi ljubavnici. On nije otišao kod svoje dragane da joj kaže: „Ne volite li me više, Lujza? Volite li nekog drugog, Lujza?” Kako je bio vrlo hrabar čovek, isto toliko odan prijatelj koliko i zaljubljen, kako je bio veran datoj reči, i verovao u reč drugih, Raul pomisli: „De Giš mi je pisao da me obavesti; de Giš nešto zna o tome; idem kod de Giša da ga upitam šta zna i da mu ispričam šta sam video.”

Nije imao daleko da ide. De Giš, koga dva dana pre toga behu preneli iz Fontenbloa u Pariz, počinjao je da se oporavlja od svoje rane i da hoda malo po sobi.

On uzviknu od radosti kad vide Raula da ulazi, pokazujući svoje neobuzdano prijateljstvo.

Raul uzviknu od bola kad ugleda de Giša tako bledog, tako izmršavelog, tako tužnog. Dve reči i jedan pokret, koji ranjenik napravi da bi sprečio Raulovu ruku da dodirne njegovu, bili su dovoljni ovom poslednjem da sazna svu istinu.

— Eto! — reče Raul sedajući pored svog prijatelja — Volimo i zbog toga umiremo.

— Ne, ne, ne umiremo, pošto sam na nogama, pošto vas stežem na svoje grudi.

— Ah, znam dobro šta sam time hteo da kažem!

— Razumeo sam vas. Vi ste uvereni da sam nesrećan, Raule?

— Nažalost!

— Nisam. Ja sam najsrećniji čovek! Moje telo pati, ali ne i moje srce i moja duša. Kad biste samo znali! Oh, ja sam najsrećniji čovek!

— O, utoliko bolje! — odgovori Raul — Utoliko bolje, samo da to potraje.

— Svršeno je; ovo će mi biti dovoljno do kraja života, Raule.

— Vama, u to ne sumnjam; ali njoj…

— Slušajte, prijatelju, ja je volim… zato… Ali, vi me ne slušate!

— Oprostite.

— Vi ste zabrinuti?

— Pa da. Prvo zbog vašeg zdravlja…

— Nije zbog toga.

— Dragi moj, mislim da nemate pravo, da vi meni postavljate pitanja.

I on naglasi reč vi tako, da jasno dade na znanje svome prijatelju zbog čega pati i da je teško naći leka.

— Vi to kažete, Raule, zbog onoga što sam vam pisao.

— Pa, da… Hoćete li da razgovaramo o tome, kad mi budete ispričali o svojoj sreći i o svojim jadima?

— Dragi prijatelju, stavljam vam se potpuno na raspoloženje, i to odmah.

— Hvala! Jedva čekam… gorim od nestrpljenja… došao sam iz Londona za upola manje vremena nego što je obično potrebno kraljevim glasnicima. Recite, šta ste želeli?

— Ništa drugo, dragi prijatelju, sem da vas pozovem da se vratite.

— Pa lepo, evo me.

— Onda je dobro.

— Pretpostavljam da ima još nešto?

— Vere mi, ne!

— De Gišu?

— Časna reč!

— Vi me niste ovako naglo otrgli od mojih nada, niste me izložili opasnosti da padnem u nemilost kod kralja ovim vraćanjem koje znači kršenje njegovih naređenja, vi mi niste, najzad, izazvali u srcu ljubomoru, da biste mi kazali: „Sve je dobro, spavajte mirno.”

— Ne kažem vam: „Spavajte mirno”, Raule, ali razumite me dobro, ja neću, niti mogu, da vam išta drugo kažem.

— Oh, prijatelju moj, za koga me vi smatrate?

— Zašto to kažete?

— Ako znate, zašto od mene krijete? Ako ne znate, zašto ste mi pisali da dođem?

— Tako je, pogrešio sam. Oh, vidite li, mnogo se kajem, Raule. Nije teško napisati prijatelju: „Vratite se”. Ali kad je on pred vama, kad osećate da drhti, da jedva čeka da čuje reči koje se vi ne usuđujete da kažete…

— Usudite se! Ja sam hrabar, ako vi niste! — uzviknu Raul očajan.

— Eto, sad ste nepravični i zaboravljate da govorite sa jednim izmučenim ranjenikom… pola vašeg srca… De, umirite se! Ja sam vam kazao: „Vratite se” i vi ste se vratili; ne pitajte ništa više o tome nesrećnoga de Giša.

— Vi ste mi kazali da se vratim, nadajući se da ću sam videti, jelte?

— Ali…

— Ne ustežite se! Video sam.

— Oh!… učini de Giš.

— Ili mi se bar učinilo…

— Vidite li da sumnjate. Ali, ako vi sumnjate, jadni moj prijatelju, šta ja treba da radim?

— Video sam La Valijerovu, zbunjenu… Montaleovu, preplašenu… kralja…

— Kralja?

— Da… Vi okrećete glavu… tu je opasnost, tu je zlo; jelte, u pitanju je kralj?

— Ne kažem ništa.

— Oh, vi kažete hiljadu i hiljadu puta više! Smilujte se i recite šta je u stvari. Prijatelju, jedini moj prijatelju, govorite! Srce mi je ranjeno, krvari; umirem od očajanja!…

— Ako je tako, dragi Raule, — odvrati de Giš — olakšavate mi stvar, reći ću vam, jer sigurno da ću kazati samo utešne stvari, utešne u poređenju sa očajanjem koje vas je obuzelo!…

— Slušam! Slušam!…

— Pa lepo, — reče grof de Giš, — mogu da vam kažem ono što biste saznali od prvog na koga biste naišli.

— Od prvog na koga bih naišao! O tome se dakle govori? — uzviknu Raul.

— Pre nego što kažemo: „O tome se govori”, prijatelju, treba da znate prvo o čemu može da se govori. Nije u pitanju, kunem vam se, ništa što u stvari ne bi bilo bezazleno; možda neka šetnja…

— Ah, šetnja sa kraljem?

— Pa da, sa kraljem; čini mi se da se kralj već često šetao sa damama, a da se zato…

— Ne biste mi pisali, ponavljam, da je ta šetnja bila sasvim naivna.

— Znam da bi za vreme one oluje, bolje bilo za kralja da se sklonio nego što je ostao, stojeći gologlav, pred La Valijerovom, ali…

— Ali?…

— Kralj je tako učtiv!

— Oh, de Gišu, de Gišu, mučite me.

— Onda ne govorimo više o tome.

— Ne, nastavite. Posle te šetnje, bilo je i drugih?

— Ne, to jest, da; tu je i ono što se dogodilo ispod hrasta. Na to mislite. Ne znam ništa o tome.

Raul ustade. De Giš pokuša da ustane iako je bio slab.

— Vidite, — reče on — neću reći ni reči niše; isuviše sam kazao, ili isuviše malo. Neka vas drugi obaveste, ako hoće, ili ako mogu; moja dužnost je bila da vas upozorim, i to sam učinio. Sad se sami starajte o svojim stvarima.

— Da se raspitujem? Nažalost, vi mi niste prijatelj, kad mi tako govorite — reče mladi čovek, očajan. — Prvi koga budem pitao biće neki rđav čovek ili glupak; ako je rđav, on će me slagati da bi me mučio; ako je glup, on će učiniti i gore. Ah, de Gišu, de Gišu! Ne bi proteklo ni dva sata a ja bih čuo deset laži i imao bih deset dvoboja. Spasite me! Zar nije najbolje da čovek odmah sazna za svoju nesreću?

— Ali, kažem vam, ja ništa ne znam! Bio sam ranjen, ležao u groznici: nisam uvek bio pri svesti i o tome imam nejasnu sliku. Ali, zaboga! Zašto tražimo tako daleko a imamo pri ruci čoveka koji nam je potreban. Zar d'Artanjan nije vaš prijatelj?

— Oh, to je istina, to je istina!

— Idite kod njega. On će vam sve objasniti i paziće da ne povredi vaša osećanja.

Jedan lakej uđe.

— Šta je? — upita de Giš.

— Čekaju g. grofa u galeriji umetničkih predmeta od porcelana.

— Dobro; dozvoljavate, dragi Raule? Otkako počinjem da hodam, tako sam gord!

— Ponudio bih vam svoju ruku, de Gišu, da ne pogađam da je ta osoba neka žena.

— Mislim da jeste — odvrati de Giš smešeći se. I on ostavi Raula.

Ovaj osta nepomičan, obrvan mislima, smrvljen, kao rudar na koga se sručio svod u rudniku; on je ranjen, krv mu ističe, gubi svest, pokušava da dođe k sebi i da spase i život i razum. Nekoliko trenutaka je bilo dovoljno Raulu da odagna zbunjenost koju su izazvale ove dve stvari koje je otkrio. On se već beše pribrao, kad mu se najednom učini da je poznao glas Montaleove.

— Ona! — uzviknu on — Da, to je zaista njen glas. Ah, evo jedne žene koja bi mogla da mi kaže istinu; ali da li da je ovde ispitujem? Ona se čak i krije od mene; nju je svakako Gospođa poslala… Otići ću u njenu sobu. Ona će mi objasniti zašto je bila preplašena, zašto je pobegla, zašto me je onako nespretno oterala; ona će mi sve to kazati… Kad me g. d'Artanjan, koji sve zna, bude umirio. Gospođa… zavodljiva žena… Pa da, zavodljiva žena, ali koja iskreno voli kad je rukovode osećanja, zavodnica koja, kao i život i smrt, ima svoje ćudi, zbog koje de Giš kaže da je najsrećniji čovek. Ovaj je bar blažen. Idem.

On pobeže iz grofovog stana prekorevajući sebe što je de Gišu govorio samo o svojoj ličnosti, i stiže kod d'Artanjana.

CXC

BRAŽELON NASTAVLJA DA ISPITUJE

Vrhovni zapovednik je bio te nedelje na službi; uvaljen u kožnu naslonjaču, opruženih nogu, čvrsto zabadajući mamuze u parket, držeći mač između nogu, čitao je mnogobrojna pisma, uvrćući brkove.

D'Artanjan promumla nešto u znak radosti kada ugleda sina svoga prijatelja.

— Raule, mladiću moj, otkud to da te je kralj pozvao da se vratiš?

Te reči neprijatno odjeknuše u ušima mladoga čoveka koji odgovori sedajući:

— Bogami, ja to ne znam! Ono što znam, to je da sam se vratio.

— Hm! — učini d'Artanjan savijajući pisma i gledajući značajno svoga sabesednika. — Šta ti to govoriš, mladiću? Da te kralj nije pozvao da se vratiš, a da si se ti vratio? Meni to nije sasvim jasno.

Raul već beše prebledeo i okretaše zbunjeno šešir koji je držao u rukama.

— Dovraga, kakvo to lice praviš, i kakav je to mrtvački razgovor! — reče zapovednik — Da li to čovek u Engleskoj stiče takve navike? Sto mu gromova! I ja sam bio u Entleskoj ali sam se odande vratio veseo kao ptica. Hoćeš li već jednom reći šta imaš?

— Imam isuviše mnogo da kažem.

— A! A! Kako je tvoj otac?

— Dragi prijatelju, oprostite mi; ja sam sad baš hteo da to vas upitam.

D'Artanjan ga ponovo pogleda onim svojim pronicljivim pogledom kome nijedna tajna mije mogla da promakne.

— Tebe muči neki jad? — reče on.

— Dabome! Vi to dobro znate, gospodine d'Artanjane.

— Ja?

— Svakako. Oh, nemojte se pretvarati da vas to čudi!

— Ja se ne pretvaram, prijatelju.

— Dragi zapovedniče, ja znam dobro, da ću biti pobeđen, ako se budemo utrkivali u oštrini duha kao što bih bio pobeđen ako bi se utrkivali u tome ko je jači. U ovom trenutku, vidite li, ja osećam da sam glup i slab. Ne mogu ni da mislim, ni da se borim; nemojte me prezirati, pomozite mi. Jednom reči, ja sam najbednije stvorenje na svetu.

— O, o! A zašto to? — upita d'Artanjan, otkopčavajući svoj kajas, a osmeh mu posta blaži.

— Zato što me gospođica de La Valijer vara.

D'Artanjanov se izraz lica ne promeni.

— Vara te, vara te! To su krupne reči. Ko ti je to kazao?

— Svi.

— Ah! Ako su ti svi to kazali, mora da u tome ima malo istine. Ja to verujem, jer gde ima dima ima i vatre. To je smešno, ali je tako.

— I tako, vi verujete? — uzviknu Braželon uzbuđeno.

— Ah, ako misliš da sam ja za to kriv…

— Svakako.

— Ja se ne mešam u te stvari; ti to dobro znaš.

— Kako, ali kada je u pitanju prijatelj? Sin?

— Baš zbog toga. Da si ti neko ko mi je stran, ja bih ti rekao… ne bih ti ništa rekao… Znaš li kako je Portos?

— Gospodine, — uzviknu Raul stežući d'Artanjanovu ruku — u ime onoga prijateljstva koje gajite prema mome ocu!

— Ah, dovraga! Ti ozbiljno boluješ… od radoznalosti.

— Ne od radoznalosti, već od ljubavi.

— U redu! Još jedna krupna reč. Da si stvarno zaljubljen, dragi moj Raule, to bi bila druga stvar.

— Šta hoćete time da kažete?

— Kažem ti, da si tako ozbiljno zaljubljen, da bih mogao da verujem da se još uvek obraćam tvom srcu… Ali to je nemoguće.

D'Artanjan pročita šta se događa u dnu Raulovog srca.

— To je nemoguće, kažem ti… Ti si kao i svi mladi ljudi; ti nisi zaljubljen, ti nisi zaluđen.

— Pa lepo, kada bi i bilo samo to?

— Nikada jedan pametan čovek nije uspeo da nekome izbije iz glave ono što je ovaj sebi uvrteo u glavu. Sto puta u svome životu uzalud sam se mučio da to učinim. Ti bi me slušao, ali me ne bi čuo; ako bi me i čuo, ti me ne bi razumeo; ako bi me razumeo, ti me ne bi poslušao.

— Oh, pokušajte, pokušajte!

— Ja kažem još i ovo: kada bih bio dovoljno nesrećan da znam nešto, i dovoljno glup da ti to kažem… Ti kažeš da si moj prijatelj.

— Oh, jesam!

— Pa lepo, onda bih se zavadio s tobom. Ti mi nikada ne bi oprostio što sam razorio tvoje iluzije, kao što se to kaže kada se govori o ljubavi.

— Gospodine d'Artanjane, vi znate sve, vi me ostavljate u nedoumici, puštate me da očajavam, da umirem! To je strašno!

— De, de!

— Ja ne jadikujem nikada, vi to znate. Ali kako mi moj otac i bog ne bi nikada oprostili ako bih sebi prosvirao kuršum kroz glavu, ja ću poći da zatražim od prvoga na koga budem naišao da mi ispriča ono što vi odbijate da mi ispričate; uteraću ga u laž…

— I ti ćeš ga ubiti? Čudna mi posla! Utoliko bolje! Šta se to mene tiče: Ubij, mladiću, ubij, ako ti to čini zadovoljstvo. To je isto kao sa onim ljudima koji pate od zubobolje; oni dolaze da mi kažu: „Oh, koliko patim! Zagrizao bih gvožđe.” Ja im odgovaram: „Zagrizite, prijatelji, zagrizite! Ali će vam tamo i zub ostati.”

— Ja neću ubiti, gospodine — reče Raul tužno.

— Da, da! Vi današnji mladi ljudi, tako to shvatate. Pustićeš da tebe ubiju, je li? Oh, to je divno! I da znaš kako ću te žaliti! Kako ću ponavljati celoga dana: „Velika je budala bio onaj mladi Braželon! Prava nerazumna životinja! Proveo sam čitav svoj vek da ga naučim da pristojno rukuje mačem, a taj ugursuz je dozvolio da ga nataknu na ražanj kao pticu.” Hajde, Raule, hajde, idite i pustite da vas ubiju, prijatelju. Ne znam ko vas je učio da pravilno rasuđujete; ali, gospod me ubio, kao što kažu Englezi, taj je, gospodine, krao novac vašem ocu.

Raul, ćuteći, zari glavu u svoje dve ruke i prošaputa:

— Ne, ne postoje prijatelji!

— Ta nije valjda! — reče d'Artanjan.

— Postoje samo podsmešljivci i ravnodušni.

— Gluposti! Ja nisam podsmešljivac, mada sam Gaskonjac. A ravnodušan! Da sam ravnodušan, ima već četvrt sata kako bih vas poslao dovraga; jer vi biste rastužili čoveka koji je lud od radosti, a ubili biste od tuge onoga koji je tužan. Šta, mladiću, vi hoćete da učinim da omrznete vašu draganu i da vas naučim da se gnušate žena, koje su čast i sreća ljudskog života?

— Gospodine, kažite mi, kažite, i ja ću vas blagosiljati!

— Eh, dragi moj, da vi slučajno ne mislite da sam zapamtio sve ono što se priča o stolaru i o slikaru, o lestvicama i portretu, i stotinu drugih dosadnih priča?

— O stolaru! Šta to treba da znači?

— Bogami, ne znam! Pričali su mi da je postojao neki stolar koji je probio pod.

— Kod La Valijerove?…

— Oh! Ne znam gde.

— Kod kralja?

— Baš si pogodio! Da je kod kralja, ja bih potrčao da vam to odmah kažem, jelte?

— Kod koga, onda?

— Ima već jedan sat kako se mučim ponavljajući vam da ne znam ništa.

— Ali, onda o onom slikaru? O onom portretu?

— Izgleda da je kralj naručio da se izradi portret neke dame sa dvora.

— La Valijerove?

— Oh, tebi je samo to ime u ustima. Ko ti govori o La Valijerovoj?

— Ali, ako se ne radi o njoj, zašto bi me se to ticalo?

— Meni nije stalo do toga. Ali ti me ispituješ i ja ti odgovaram. Ti hoćeš da ti prepričavam skandale koji su se događali, i ja to činim. Iskoristi to kako znaš.

Sav očajan, Raul se udari rukom po čelu.

— To je da čovek presvisne! — reče on.

— To si već kazao.

— Da, u pravu ste. I on pođe.

— Kuda ćeš? — reče d'Artanjan.

— Idem da nađem nekoga ko će mi reći istinu.

— Koga to?

— Jednu ženu.

— Gospođicu de La Valijer lično, je li? — reče d'Artanjan sa osmehom — Ah, divna ti je misao pala na pamet; ti tražiš da budeš utešen i to ćeš odmah i biti. Ona neće govoriti rđavo o samoj sebi, znaj.

— Varate se, gospodine; — odvrati Raul — žena, kojoj ću se obratiti, napričaće mi mnogo rđavih stvari o njoj.

— Montaleova, kladio bih se?

— Da, Montaleova.

— Ah, njena prijateljica? Žena koja će, baš zato što je njena prijateljica, preuveličati i ono što je dobro i ono što je rđavo. Nemojte da razgovarate sa Montaleovom, dobri moj Raule.

— Nije to pravi razlog, što me nagovarate da ne govorim sa Montaleovom.

— Pa lepo, ja to priznajem. I zaista, zašto bih se ja igrao s tobom kao mačka sa jadnim mišem? Zaista, žao mi te je. I ako želim da sada ne razgovaraš sa Montaleovom, to je zato što ćeš odati svoju tajnu i što će se to zloupotrebiti. Pričekaj, ako možeš.

— Ne mogu.

— Utoliko rope! Vidiš li, Raule, kada bi mi nešto palo na um… Ali ništa mi ne pada.

— Obećajte mi, prijatelju, da ćete me žaliti, to će mi biti dovoljno, i pustite me da se sam snađem kako znam.

— Da, dabome! Da se upleteš još više. Samo bi još to trebalo! Sedi ovde za ovaj sto i uzmi pero.

— Zašto?

— Da napišeš pismo Montaleovoj i da tražiš da ti zakaže sastanak.

— Ah! — reče Raul uzimajući brzo pero koje mu je zapovednik pružao.

Najednom se vrata otvoriše, jedan musketar priđe d' Artanjanu i reče:

— Zapovedniče, gospođica de Montale moli de razgovara sa vama.

— Sa mnom? — prošaputa d'Artanjan — Neka uđe, i onda ću videti da li je želela baš sa mnom da razgovara.

Oštroumni zapovednik beše tačno namirisao o čemu se radi.

Ulazeći, Montaleova spazi Raula i uzviknu:

— Gospodine! Gospodine… Oprostite, gospodine D'Artanjane.

— Opraštam vam, gospođice; — reče d'Artanjan — ja znam da me, s obzirom na moje godine, traže samo oni kojima sam preko potreban.

— Tražila sam g. de Braželona — odgovori Montaleova.

— Baš dobro! I ja sam vas tražio.

— Raule, hoćete li da pođete sa gospođicom?

— Vrlo rado.

— Pođite onda.

I on polako gurnu Raula da pođe; zatim, uzimajući Montaleovu za ruku, on joj reče sasvim tiho:

— Vi ste dobra devojka; štedite ga, štedite ga.

— Ah! — reče ona isto tako tiho — Neću ja razgovarati sa njim.

— Kako to?

— Gospođa me je poslala da ga zovem.

— A, u redu! — uzviknu d'Artanjan — Gospođa! Neće proći ni jedan sat, a jadni mladić će biti izlečen.

— Ili mrtav! — reče Montaleova, puna saučešća. Zbogom, gospodine d'Artanjane!

I ona potrča da stigne Raula koji ju je čekao daleko od vrata, i koga je jako kopkao i jako zabrinjavao ovaj razgovor koji nije obećavao ništa dobro.

CXCI

DVE LJUBOMORE

Zaljubljeni su nežni prema svima koji imaju neke veze sa njihovom draganom; čim je Raul ostao sam sa Montaleovom, on je vatreno poljubi u ruku.

— Dobro, dobro — reče mlada devojka tužno. — Ovi su poljupci uzaludni, dragi gospodine Raule; jemčim vam da vam oni neće ništa pomoći.

— Kako?… Šta?… Hoćete li to da mi objasnite, draga moja Ora?…

— Gospođa će vam sve to objasniti. Kod nje vas vodim.

— Šta!

— Ćutite! I ne gledajte tako preplašeno. Prozori ovde imaju oči, zidovi širom otvorene uši. Učinite mi zadovoljstvo da me ne gledate više; učinite mi zadovoljstvo i pričajte mi glasno o kiši i o lepom vremenu i o prijatnostima života u Engleskoj.

— Ali…

— Ah!… obaveštavam vas da negde, ne znam ni ja gde, ali negde, Gospođa sigurno motri i prisluškuje. Vi razumete da mi nije stalo do toga da budem oterana ili zatvorena u Bastilju. Razgovarajmo, kažem vam, ili bolje ne razgovarajmo.

Raul steže pesnice i pođe brže; hteo je da izgleda hrabar, ali je podsećao na hrabroga čoveka koji polazi na gubilište.

Montale je išla ispred njega brzim korakom, veselo gledajući na sve strane.

Raula odmah uvedoše kod Gospođe.

— Eto, ovaj će dan proteći a ja neću ništa saznati — pomisli on. — De Giš je imao isuviše sažaljenja prema meni; on se sporazumeo sa Gospođom, i oboje, iz prijateljstva prema meni, hoće da sakriju istinu i da odlože rešenje toga problema. Što nemam ovde nekog čestitog neprijatelja!… onu zmiju de Varda, na primer; istina, on bi ujedao, ali se ne bi ustezao… Dvoumiti se… sumnjati… bolje je umreti.

Raul je stajao pred Gospođom.

Anrijeta, dopadljiva više nego ikad, sedela je upola zavaljena u naslonjaču, držeći svoje male i lepe noge na izvezenom jastuku od kadife; igrala se sa jednim mačetom guste i sjajne dlake, koje joj je grickalo prste i hvatalo se šapicama za njen okovratnik od čipke.

Gospođa je sanjarila; ona beše duboko utonula u sanjarenje; bilo je potrebno da čuje glas Montaleove, a zatim Raulov, da bi se otrgla iz tog sanjarenja.

— Vaše visočanstvo me je zvalo? — ponovi Raul.

Gospođa zatrese glavom kao da se budi iz sna.

— Dobar dan, gospodine de Braželone; — reče ona — da, zvala sam vas da dođete. Dakle, vratili ste se iz Engleske?

— Stojim na službi Vašem kraljevskom visočanstvu.

— Hvala! Ostavite nas, Montale.

Montaleova izađe.

— Možete li da mi poklonite nekoliko trenutaka, gospodine de Braželone?

— Ceo moj život pripada Vašem kraljevskom visočanstvu! — odvrati Raul sa poštovanjem; on je naslućivao da se iza te Gospođine učtivosti krije nešto mračno, ali mu to nije bilo neprijatno, jer je bio ubeđen da između Gospođinih osećanja i njegovih postoji izvesna srodnost. I zaista, ćudljiva volja, ćudljivi despotazam princezinog čudnog karaktera bili su poznati svim pametnim ljudima na dvoru.

Gospođa je bila preterano polaskana pažnjom koju joj je kralj ukazivao; Gospođa je dala povoda da se o njoj govori; ona je pobudila kod kraljice onu strašnu ljubomoru koja je crv koji nagriza sreću svake žene. Jednom reči, da bi izlečila svoj uvređeni ponos, beše se zaljubila.

Mi znamo šta je Gospođa učinila da bi se Raul, koga Luj XIV beše udaljio, vratio iz Engleske. Raul nije znao za pismo koje je ona napisala Čarlsu II; ali d'Artanjan to beše naslutio.

Ko bi mogao da objasni tu neobjašnjivu mešavinu ljubavi i taštine, tu nečuvenu nežnost, tu strašnu prevrtljivost? Niko, čak ni anđeo zla koji u srcu žene budi želju da se dopadne i da joj se udvaraju.

— Gospodine de Braželone, — reče princeza, pošto je nekoliko trenutaka ćutala — jeste li se vratili zadovoljni?

Braželon pogleda gospođu Anrijetu i videći da je prebledela zbog svega onog što je krila, što je znala, što je gorela od želje da kaže, on reče:

— Zadovoljan? Zbog čega bi trebalo da budem zadovoljan ili nezadovoljan, gospođo?

— Ali zbog čega može da bude zadovoljan ili nezadovoljan čovek vaših godina i vaše spoljašnosti?

— Kako brzo prelazi na stvar! — pomisli Raul, uplašen — Šta li će udahnuti u moje srce?

Zatim, preplašen zbog onoga što je trebalo da sazna, i želeći da odgodi taj toliko željeni, ali tako strašan trenutak, on odvrati:

— Gospođo, ostavio sam zdravog jednog dragog prijatelja, a zatekao sam ga bolesnog.

— Mislite na g. de Giša? — upita gospođa Anrijeta potpuno mirna — Kažu da vam je on vrlo drag prijatelj?

— Da, gospođo.

— Istina je, on je bio ranjen, ali mu je bolje. Oh, g. de Giša ne treba žaliti — reče ona brzo.

Zatim, ispravljajući se, ona dodade:

— Treba li njega žaliti? Da li se on žalio? Da li ga mori neki jad za koji mi ne znamo?

— Ja ne govorim o njegovoj rani, gospođo.

— Hvala bogu! Jer, što se ostalog tiče, izgleda da je g. de Giš vrlo srećan: kažu da je vrlo dobro raspoložen. Eto, gospodine de Braželone, ja sam sigurna da biste vi, kada bi mogli da birate, izabrali da i vama telo bude ranjeno, kao njemu!… Šta je to zadobiti telesnu ranu?

Raul zadrhta.

— Ponovo se na to vraća — pomisli. — Nažalost!…

On ne odgovori ništa.

— Molim? — reče ona.

— Nisam ništa kazao, gospođo.

— Vi niste ništa kazali! Znači, vi mi ne odobravate? Vi ste dakle zadovoljni?

Raul priđe bliže.

— Gospođo, — reče on — Vaše kraljevsko visočanstvo hoće nešto da mi kaže, ali vas vaša urođena plemenitost goni da birate reči. Molim Vaše visočanstvo da nikoga ne štedi. Ja sam jak, slušam.

— Ah! — odvrati Anrijeta — Šta ste sada razumeli?

— Ono što je Vaše visočanstvo želelo da razumem.

Izgovarajući ove reči, Raul zadrhta i protiv svoje volje.

— Zaista, — prošaputa princeza — to je svirepo; ali pošto sam već počela…

— Da, pošto je Vaše visočanstvo izvolelo da počne, neka izvoli da završi…

Anrijeta naglo ustade i prošeta malo po sobi.

— Šta vam je rekao g. de Giš? — reče ona iznenada.

— Ništa, gospođo.

— Ništa! On vam nije ništa rekao? Oh, kako to liči na njega!

— On je bez sumnje hteo da me poštedi.

— Eto šta prijatelji nazivaju prijateljstvom! Ali g. d'Artanjan, od koga ste se sada rastali, da li vam je bar on, nešto kazao?

— Ništa, kao ni de Giš, gospođo.

Anrijeta napravi jedan nervozan pokret.

— Znate bar sve ono što se priča na dvoru?

— Ne znam ništa, gospođo.

— Ništa ni o događaju za vreme oluje?

— Ništa ni o događaju za vreme oluje.

— Ništa ni o razgovoru nasamo u šumi?

— Ništa ni o razgovoru nasamo u šumi.

— Ni o bekstvu u Šajo?

Raul, koji se savijao kao pokošen cvet, učini nadčovečanske napore da se nasmeši, i odgovori sa divnom blagošću:

— Imao sam čast da kažem Vašem visočanstvu da ne znam apsolutno ništa. Ja sam jedan zaboravljeni jadnik koji stiže iz Engleske; između ovdašnjih ljudi i mene bilo je toliko bučnih talasa, da svi ti glasovi o kojima mi govori Vaše visočanstvo, nisu mogli da dopru do mene.

Anrijetu dirnu ovo bledilo, ova blagost, ova hrabrost. U ovom trenutku njena je najjača želja bila da jadni zaljubljeni pomene ime one zbog koje on toliko pati.

— Gospodine de Braželone, — reče ona — ono što vaši prijatelji nisu hteli da učine, učiniću za vas ja, koja vas cenim i volim. Ja ću biti vaša prijateljica. Vi ovde držite visoko podignutu glavu, kao častan čovek, i ja neću da je vi saginjete pred podrugljivim pogledima ljudi; kroz osam dana moći će da se kaže pred prezrivim pogledima.

— Ah! — reče Raul, samrtnički bled — Dotle je već došlo?

— Ako ne znate ništa, — reče princeza — ja vidim da već nagađate: vi ste bili verenik gospođice de La Valijer, jelte?

— Jesam, gospođo.

—Kao takvog, dužna sam da vas upozorim na nešto. Kako ću danas ili sutra oterati gospođicu de La Valijer iz svoje kuće…

— Da oterate La Valijerovu! — uzviknu Braželon.

— Sasvim sigurno. Mislite li da ću uvek imati obzira prema kraljevim suzama i jadikovanjima? Ne, ne, moja kuća neće više biti pogodna za to; ali vi posrćete!…

— Ne, gospođo, oprostite; — reče Raul, savlađujući se — samo sam mislio da ću umreti, to je sve. Vaše kraljevsko visočanstvo izvolelo mi je kazati da je kralj plakao, preklinjao?

— Da, ali uzalud.

I ona ispriča Raulu o događaju u Šajou i o kraljevom očajanju kada se odande vratio; ona mu ispriča kako je bila popustljiva i kako je ona, uvređena princeza, ponižena žena koja želi da se dopadne, jednom strašnom reči savladala kraljev gnev.

Raul obori glavu.

— Šta mislite o tome? — reče ona.

— Kralj je voli — odvrati on.

— Ali vi izgleda kao da hoćete da kažete da ona njega ne voli.

— Avaj! Ja još mislim na ona vremena kada je mene volela, gospođo.

Anrijeta se za jedan trenutak divila plemenitoj veri ovoga čoveka; zatim sleže ramenima i reče:

— Vi mi ne verujete? Oh! Kako je vi volite! I vi sumnjate da ona voli kralja?

— Sve dok ne budem imao dokaza o tome. Oprostite, ona mi je dala reč, a ona je plemićka kći.

— Dokaza?… Pa lepo, neka bude; pođite sa mnom.

CXCI

PRETRES STANA

Idući ispred Raula, princeza ga povede kroz dvorište prema glavnoj zgradi u kojoj je stanovala La Valijerova, i penjući se uz one iste stepenice uz koje se Raul toga jutra beše popeo, ona se zaustavi ispred vrata sobe gde Montaleova, na tako čudan način, beše dočekala mladoga čoveka.

Trenutak je bio dobro izabran da bi gospođa Anrijeta ostvarila ono što je naumila; dvorac je bio pust; kralj, dvorani i dvorske dame behu otišli u Sen-Žermen; samo je gospođa Anrijeta, znajući da se Braželon vratio, i misleći na to kako bi mogla da iskoristi taj povratak, ostala kod kuće pod izgovorom da se ne oseća dobro.

Gospođa je, dakle, bila sigurna da u sobi La Valijerove i u de Sen-Enjanovim odajama neće zateći nikoga. Ona izvadi iz svoga džepa ključ koji beše dala da se napravi i uđe u sobu svoje počasne gospođice.

Braželon poče pažljivo da gleda po ovoj sobi koju poznade; izgled te sobe bio je za njega jedno od prvih mučenja koja su ga očekivala.

Princeza ga pogleda; njen izvežban pogled otkri sve što se događalo u srcu mladoga čoveka.

— Tražili ste od mene dokaze; — reče ona — ako mislite da nemate dovoljno snage da to podnesete, još nije kasno, povucite se.

— Hvala, gospođo, — reče Braželon — ali ja sam došao da bih se uverio. Vi ste obećali da ćete me uveriti; učinite to.

— Onda uđite — reče Gospođa — i zatvorite za sobom vrata.

Braželon posluša, okrete se princezi i pogleda je upitno.

— Znate li vi gde se nalazite? — upita gospođa Anrijeta.

— Ali, dozvolite mi da primetim Vašem visočanstvu da je ovo samo soba a ne dokaz.

— Čekajte.

Princeza se uputi prema postelji, skloni španski zid i saginjući se, reče:

— Hajde, sagnite se i podignite vi sami ovaj kapak.

— Ovaj kapak? — uzviknu Raul, iznenađen; d'Artanjanove reči sinuše mu kroz glavu i on se seti da je i d'Artanjan nekako neodređeno pomenuo nešto o tome.

I Raul poče da traži pogledom, ali uzalud, neku pukotinu, po kojoj bi se videlo da se tu nalazi neki otvor, ili neku alku pomoću koje bi mogao da se podigne kapak, koji možda tu postoji.

— A, dabome, — reče smejući se gospođa Anrijeta — zaboravila sam skrivenu oprugu; četvrta daščica parketa; pritisnite na ono mesto gde se u drvetu nalazi čvor. Eto šta treba da uradite. Pritisnite, vi sami, vikonte, pritisnite tu.

Raul, bled kao smrt, pritisnu palcem na naznačeno mesto, i zaista, u istom se trenutku opruga pokrenu i kapak se sam podiže.

— Vrlo je vešto načinjeno; — reče princeza — vidi se da je arhitekt predvideo da će mala ruka imati da stavlja u pokret tu oprugu; vidite li kako se ovaj kapak sam podiže?

— Stepenice? — uzviknu Raul.

— Da, i čak vrlo lepo urađene — reče gospođa Anrijeta. — Vidite li, vikonte, ove stepenice imaju i ogradu koja treba da zaštiti vrlo nežne osobe da ne bi pale, ako bi se usudile da po njima siđu, i zato se ja usuđujem da to učinim. Hajde, pođite za mnom, vikonte, pođite.

— Ali, pre nego što pođem za vama, gospođo, recite mi kuda one vode?

— Ah, zaista, zaboravila sam da vam to kažem.

— Slušam, gospođo — reče Raul skoro ne dišući.

— Vi možda znate da je ranije g. de Sen-Enjan stanovao skoro vrata do vrata sa kraljem?

— Da, gospođo, ja to znam, tako je bilo pre moga odlaska, i više puta sam imao čast da ga posetim u njegovom stanu.

— Pa eto, kralj mu je dozvolio da zameni taj lepi i ugodan stan, koji vam je poznat, za ove dve male sobe u koje vode ove stepenice, i koje predstavljaju upola manji stan od onoga koji je imao, a sem toga deset puta je udaljeniji od kraljevih odaja, čiju blizinu, međutim, obično ne preziru gospoda sa dvora.

— Vrlo dobro, — odvrati Raul — ali, molim vas, nastavite, jer još ne razumem.

— Pa lepo, dogodilo se slučajno — produži princeza — da se ovaj g. de Sen-Enjanov stan nalazi tačno ispod odaja mojih počasnih gospođica, i prvenstveno ispod sobe La Valijerove.

— Ali čemu služe ovaj kapak i ove stepenice?

— Bože moj! Ja to ne znam. Hoćete li da siđemo kod g. de Sen-Enjana? Možda ćemo naći rešenje ove zagonetke.

Raul pođe za njom, uzdišući.

I Gospođa dade primer, silazeći prva.

Svaki stepenik koji je škripao pod de Braželonovim nogama sve ga je više približavao ovom tajanstvenom stanu koji je još bio pun uzdaha La Valijerove i prijatnog mirisa njenoga tela.

Braželon se uveri, udišući požudno taj vazduh, da je mlada devojka sigurno dolazila ovamo.

A zatim, osim ovih mirisa koji su bili nevidljiv ali siguran dokaz, tu je još bilo i cveće koje je volela, knjige koje je ona odabrala. Da je kod Raula postojala još i najmanja sumnja, nje bi nestalo pred ovim tajanstvenim slaganjem ukusa i ovom zajedničkom naklonošću prema predmetima kojima se služimo u svakodnevnom životu.

Nem i satrven od bola on nije imao više ništa da sazna; išao je za nemilosrdnom princezom kao osuđenik na smrt za svojim dželatom.

Gospođa nije propuštala nijednu pojedinost, a da ga ne upozori na nju.

Ali, moramo reći, i pored toga što ga izvesna ravnodušnost i otupelost behu obuzele, Raul bi i sam primetio sve te pojedinosti. Sreća voljene žene, kada tu sreću pruža suparnik, pravo je mučenje za ljubomornog čoveka. Ali kada je taj ljubomorni čovek, čovek Raulove vrste, čije je srce prvi put u životu osetilo gorčinu prezrene ljubavi, Lujzina sreća je za njega predstavljala sramnu smrt, smrt duše i tela.

On nasluti sve: kako su stiskali jedan drugom ruku i kako su se priljubljenih lica ogledali u ovim ogledalima, što za zaljubljene predstavlja neku vrstu tako prijatne zakletve. Oni na taj način u isti mah vide jedno drugo, i dugo zadržavaju u sećanju tu sliku.

On nasluti one poljubce izmenjane iza teških zavesa koje su se opuštale na vratima. Obuzimao ga je bol ispunjen groznicom pred tajnama koje su im otkrivali ovi divani koji su bili skriveni u tamnim uglovima.

Ova raskoš, ova prefinjenost ukusa koja je zanosila, ovo staranje da se i najmanjim sitnicama učini prijatno iznenađenje voljenom biću i da se ničim ne izazove njegovo nezadovoljstvo, sve ovo što je moć ljubavi, potpomognuta bezgraničnom kraljevskom moći, mogla da ostvari, smrtno pogodiše Raula. Oh, ako postoji nešto što može da ublaži strašni bol ljubomore, to je saznanje da onaj koji je više voljen, manje vredi od vas; međutim ako, naprotiv, postoji nešto što je gore i od samog pakla, neko mučenje koje se ne može iskazati rečima, to je da je vaš suparnik svemoćno božanstvo, koje poseduje mladost, lepotu, draž. U tim trenucima izgleda da je i sam bog protiv prezrenog ljubavnika.

I poslednji bol je imao da bude nanesen Raulu; gospođa Anrijeta podiže svilenu zavesu iza koje Raul ugleda portret La Valijerove.

Ne samo njen portret, već La Valijerovu mladu, lepu, veselu koja udiše život svim svojim bićem, jer u osamnaestoj godini život i ljubav su jedno isto.

— Lujza! — prošaputa Braželon — Lujza! Istina je, dakle? Oh, ti me nisi nikada volela, jer me nikada nisi tako gledala.

I njemu se učini kao da mu se srce zgrčilo u grudima.

Gospođa Anrijeta ga je gledala, zavideći mu skoro na tome bolu, mada je dobro znala da nema ni na čemu da zavidi, i da je de Giš voli isto onoliko koliko Braželon voli La Valijerovu.

Raul primeti taj pogled gospođe Anrijete.

— Oh, oprostite, oprostite; reče on — pošto se nalazim pred vama, gospođo, trebalo bi da bolje gospodarim sobom. Ali, neka vam svemogući gospodar neba i zemlje podari tu milost da nikada ne doživite ono što ja u ovom trenutku preživljavam! Jer vi ste žena, i bez sumnje da ne biste mogli da podnesete ovakav bol. Oprostite mi, ja sam samo jedan siromašan plemić, dok vi, vi pripadate rodu srećnih, svemoćnih, izabranih…

— Gospodine Braželone, — odvrati Anrijeta — srce kao što je vaše zaslužuje pažnju i poštovanje jedne kraljice. Ja sam vaš prijatelj, gospodine, i zato ja nisam htela da ceo vaš život bude otrovan zbog jednog izdajstva i okaljan time što bi bio izložen podsmehu. Ja sam bila hrabrija od svih vaših tobožnjih prijatelja, izuzimam g. de Giša, i ja sam vas pozvala da se vratite iz Londona; ja vam pružam ove bolne, ali potrebne dokaze, koji će vas izlečiti, ako ste hrabar ljubavnik a ne neki plašljivi Amadis¹¹⁷. Nemojte mi zahvaljivati; žalite me čak, i nemojte zbog ovoga služiti kralju manje verno.

Raul se bolno nasmeši.

— Oh, istina je, — reče on — ja sam to zaboravio: kralj je moj gospodar.

— U pitanju je vaša sloboda! U pitanju je vaš život!

Jedan jasan i pronicljiv Raulov pogled obavesti gospođu Anrijetu da se prevarila i da ovaj poslednji razlog nije uzbudio mladoga čoveka.

— Pazite, gospodine de Braželone, — reče ona — ako ne odmerite dobro sve svoje postupke, vi ćete izazvati srdžbu jednoga vladara koji je sklon da se razgnevi do bezumlja; vi ćete ožalostiti svoje prijatelje i svoju porodicu; pomirite se sa sudbinom, izlečite se.

— Hvala, gospođo — reče on. — Cenim savet koji mi je Vaše visočanstvo dalo; potrudiću se da ga poslušam; ali, molim vas, dozvolite mi da vas samo još jedno upitam.

— Recite samo.

— Da li bi to bila suvišna radoznalost ako bih zatražio od vas da mi objasnite tajnu tih stepenica, toga kapka na podu, toga portreta, tajnu koju ste vi otkrili?

— Oh! To je sasvim jednostavno; ja imam — da bih mogla da pazim na moje počasne gospođice — dvostruke ključeve od njihovih ooba; učinilo mi se čudno što La Valijerova tako često ostaje zatvorena u svojoj sobi; učinilo mi se čudno što je gospodin de Sen-Enjan promenio svoj stan; učinilo mi se čudno što kralj dolazi svakodnevno u posetu kod G. de Sen-Enjana, ma koliko da ovaj uživa njegovo prijateljstvo; najzad, učinilo mi se čudno da se dogodilo toliko stvari otkad ste vi otišli, da su usled toga izmenjene, navike na dvoru. Ja neću da me kralj izigra, ja neću da se kralj zaklanja iza mene; jer posle La Valijerove koja plače, doći će na red Montaleova koja se smeje, Tone-Šarant koja peva. To nije uloga dostojna mene. Nisu me više uzdržavali obziri, prijateljstvo koje gajim prema njemu, i ja sam otkrila tajnu… Ja vam nanosim bol, još jednom vas molim da mi oprostite, ali ja sam morala da izvršim jednu dužnost; sada je to svršeno, sada ste obavešteni; dolazi bura, zaštitite se protiv nje.

— Vi, međutim, gospođo, zaključujete nešto iz svega ovog; odgovori Braželon odlučno — jer vi sigurno, ne pretpostavljate da ću ja primiti ćuteći sramotu koja mi se nanosi i izdajstvo koje je učinjeno prema meni.

— U tom pogledu, gospodine Raule, vi ćete se odlučiti na ono što vam bude najbolje odgovaralo. Samo, nemojte pominjati od koga ste saznali istinu; to je sve što od vas tražim, to je jedina nagrada koju zahtevam od vas za uslugu koju sam vam učinila.

— Ne bojte se ničega, gospođo — reče Braželon sa gorkim osmehom.

— Ja sam potkupila bravara koga su zaljubljeni pridobili za sebe. I vi ste, zar ne, mogli da učinite to isto.

— Da, gospođo. Vaše visočanstvo mi ne daje nikakav savet i ne zahteva od mene nikakvu drugu opreznost, osim da vas ne izložim neprilici?

— Nikakvu drugu.

— Onda ću da umolim Vaše kraljevsko visočanstvo da mi dozvoli da još nekoliko trenutaka ostanem u ovoj sobi.

—Bez mene?

— Oh, ne, gospođo! To mi je sasvim svejedno; ono što hoću da uradim, mogu da uradim i pred vama. Molim vas da me ostavite nekoliko trenutaka da nekome napišem dve reči.

— To je smelo, gospodine de Braželone. Pazite šta radite!

— Niko ne može da zna da mi je Vaše kraljevsko visočanstvo učinilo čast da me ovde dovede. Uostalom, ja potpisujem pisma koja pišem.

— Izvinite, gospodine.

Raul već beše izvadio svoje listiće za beleženje i brzim rukopisom napisa ove reči:

Gospodine grofe,

Neka vas ne čudi što zatičete ovde ovo pisamce sa mojim potpisom; jedan od mojih prijatelja, koga ću uskoro poslati kod vas, imaće čast da vam objasni razlog moje posete.

Vikont Raul de Braželon

On savi ovaj list, zavuče ga u ključaonicu na vratima kroz koja se ulazilo u sobu dvoje zaljubljenih, i uveren da se hartija tako dobro vidi da je de Sen-Enjan mora odmah videti čim se vrati, on stiže princezu koja već beše na vrhu stepenica.

Oni se rastadoše na odmorištu. Raul se pretvarao da zahvaljuje njenom veličanstvu, Anrijeta da žali iz sveg srca nesrećnoga mladića koga je ona osudila na tako strašno mučenje.

— Oh! — reče ona, gledajući ga kako odlazi bled i zakrvavljenih očiju — Oh! Da sam znala, sakrila bih istinu od ovog jadnog mladog čoveka.

CXCIII

PORTOSOV METOD

Zato što smo uveli toliko mnogo ličnosti u ovu našu dugu priču, svaka od njih može samo povremeno da se pojavi, i to onda kada naša priča to zahteva. Otuda dolazi da se naši čitaoci nisu sreli sa našim prijateljem Portosom otkako se on vratio iz Fontenbloa.

Počasti koje mu je kralj ukazao nisu izmenile miran i ljubazan karakter uvaženog plemića; samo je sada pridavao sebi više važnosti nego ranije, i u njegovom držanju je bilo nečeg dostojanstvenog otkako je doživeo tu čast da ruča za kraljevim stolom. Trpezarija njegovog veličanstva je ostavila izvestan utisak na Portosa. Gospodar Pjerfona i Brasjea voleo je da se seća kako je za vreme toga znamenitog ručka stajalo iza gostiju mnogo slugu i priličan broj službenika, kako je to ostavljalo dobar utisak, i kako je usled toga dvorana lepo izgledala.

Portos obeća sebi da će podariti g. Mustonu neko visoko zvanje, da će ustanoviti izvesnu hijerarhiju među ostalom poslugom I da će stvoriti sebi vojnu kuću; to nije bilo neobično kod velikih vojskovođa, s obzirom da se u prošlom veku ta raskoš mogla videti kod gospode de Trevila, de Šombera, de la Vjevila, a i da ne pominjemo gospodu de Rišeljea, de Kondea, i de Bujon-Tirena.

On, Portos, kraljev i Fukeov prijatelj, baron, inženjer, itd, zašto i on ne bi uživao sve prijatnosti vezane za velika bogatstva i za velike zasluge?

Pomalo napušten od Aramisa, koji se, mi to znamo, bavio mnogo ličnošću g. Fukea, pomalo zanemaren od d'Artanjana koji je bio zauzet svojom službom, sit Planšea i Trihen, Portos bi ponekad sa čuđenjem primetio da se često zamisli, ne znajući ni sam zašto; ali da ga je ma ko upitao: „Da li vam što nedostaje, Portose?” on bi sigurno odgovorio: „Da.”

Posle jednog takvog ručka, kada je pokušao da se seti svih pojedinosti onoga ručka kod kralja, poluveseo, zahvaljujući dobrom vinu, polutužan, zahvaljujući slavoljubivim mislima, Portos beše počeo da drema, kada njegov sobar dođe da mu javi da g. de Braželon želi da govori sa njim.

Portos pređe u susednu sobu, gde zateče svoga mladoga prijatelja u raspoloženju koje nam je poznato.

Raul priđe i rukova se sa Portosom koji je bio iznenađen njegovim ozbiljnim izgledom; on ga ponudi da sedne.

— Dragi gospodine di Valone, imam da vas zamolim za jednu uslugu.

— Dolazite u pravi čas, moj mladi prijatelju — odvrati Portos. — Jutros su mi iz Pjerfona poslali osam hiljada livri, i ako vam je potreban novac…

— Ne, nije mi potreban novac; hvala, dobri moj prijatelju.

— Šteta! Uvek sam slušao da se ta usluga najređe čini, a nju je međutim najlakše učiniti. Ta je misao ostavila na mene snažan utisak; volim da ponavljam misli koje na mene ostave utisak.

— Vi ste čovek dobrog srca, koliko i zdravog razuma.

— Vi ste isuviše ljubazni. Hoćete li, možda, da ručate sa mnom?

— Oh! ne, nisam gladan.

— Ta šta kažete! Jelte da je Engleska grozna zemlja?

— Ne suviše; ali…

— Znate, kada tamo ne bi bilo onako izvrsne ribe i onako dobrog mesa, bilo bi nepodnošljivo…

— Da… Došao sam…

— Slušam vas. Dozvolite mi samo da popijem štogod. U Parizu se jedu slana jela… Uf!

I Portos naredi da mu donesu bocu šampanjskog vina. Prvo napuni Raulovu čašu, a potom svoju, popi jedan dobar gutljaj i produži zadovoljan:

— Ovo mi je bilo potrebno da bih mogao pažljivo da vas slušam. Stojim vam potpuno na raspoloženju. Šta hoćete, dragi Raule? Šta želite?

— Recite mi svoje mišljenje o sukobima i dvobojima, dragi prijatelju.

— Moje mišljenje?… Hajde, izrazite se malo jasnije — odgovori Portos češući se po glavi.

— Hoću da kažem: Jeste li dobre naravi kada dođe do svađe između dobrih prijatelja i stranih ljudi?

— Oh, odlične naravi, kao i uvek.

— Vrlo dobro; ali šta radite u takvom slučaju?

— Kada moji prijatelji imaju neki spor, i kada hoće da ga reše dvobojem, ja imam jedno načelo.

— Koje?

— Da je izgubljeno vreme nenadoknadivo i da se spor nikada tako dobro ne reši kao kada je čovek još zagrejan od tog raspravljanja.

— A! Zaista, to je dakle vaše načelo?

— Tako je. I zato, čim dođe do spora, ja pozovem zavađene strane da se sretnu lice u lice.

— I tako?

— Vi razumete da je na taj način nemoguće da se spor ne reši.

— Mislio sam, naprotiv, — reče Raul iznenađeno — ako se tako počne, spor mora da…

— Nikako. Pomislite da sam ja imao u svome životu nešto oko osamdeset ili devedeset ugovorenih dvoboja, ne računajući one nepredviđene.

— To je lep broj — reče Raul, smešeći se i protiv svoje volje.

— Oh! Nije to ništa; ja sam tako pitom!… D'Artanjan ih je imao na stotine. Istina on je oštar i preke naravi, ja sam mu to mnogo puta kazao.

— Tako dakle, — nastavi Raul — vi obično povoljno rešite sporove koje vam vaši prijatelji poveravaju?

— Nema nijednog slučaja da ih ja nisam rešio — reče Portos blago i sa puno samopouzdanja, tako da Raulovo srce zaigra.

— Ali, — reče on — je li to rešenje časno?

— Oh! Uveravam vas da je tako; i tim povodom, objasniću vam svoja načela. Kada mi moj prijatelj preda u ruke svoju stvar, evo kako ja postupam: smesta odem kod njegovog protivnika, naoružam se učtivošću i hladnokrvnošću, koje su obavezne u takvom slučaju.

— Da li, zahvaljujući tome, — reče Raul sa gorčinom — tako dobro i tako sigurno uspevate da povoljno rešite sporove?

— Mislim da je zbog toga. Odem dakle kod protivnika i kažem mu: „Gospodine, nemoguće je da vi ne shvatate koliko ste uvredili moga prijatelja.”

Raul se namršti.

— Ponekad, čak često, — nastavi Portos — moj prijatelj uopšte nije bio uvređen: on je čak bio taj koji je uvredio onog drugog: možete li da ocenite kako je moj govor vešt.

I Portos prsnu u smeh.

— Zaista, — pomisli Raul, dok se Portos tako gromko smejao — zaista nemam sreće. De Giš se ponaša hladno prema meni, d'Artanjan mi se podsmeva, Portos je blag; niko neće da mi pomogne da rešim ovaj spor kako ja želim. A ja sam se obratio Portosu da mi pomogne mačem, a ne umovanjem! Ah! Kako nemam sreće!

— Ja sam dakle, samo jednom reči, uverio protivnika da je on kriv.

— Kako se uzme — reče Raul rasejano.

— Ne, to je sasvim sigurno. Ja sam ga ubedio da je kriv; u tom trenutku ja pokazujem svu svoju učtivost, da bih svoju nameru srećno sproveo do kraja. Ja dakle pristupam ljubazno i uzimajući protivnika za ruku…

— Ah! — reče Raul, nestrpljiv.

— „Gospodine,” kažem mu, „sada kada ste ubeđeni da ste uvredili, sigurni smo da ćete pružiti zadovoljenje. Između moga prijatelja i vas sada se radi samo o tome da se učtivo dogovorite o postupku. Prema tome, stavljeno mi je u dužnost da vam saopštim koliko je dugačak mač moga prijatelja.”

— Šta kažete?— reče Raul.

— Čekajte samo!… „Koliko je dugačak mač moga prijatelja. Dole me čeka konj; moj prijatelj je na tom i tom mestu, i čeka nestrpljivo da se pojavi vaša prijatna ličnost; povešću vas sa sobom; usput ćemo svratiti i po vašeg svedoka; stvar je udešena…

— I, — reče Raul, sav bled od ljutine— i vi pomirite dva suparnika na mestu određenom za dvoboj.

— Molim? — prekide ga Portos — Pomirim ih? A zašto?

— Vi kažete da je spor rešen.

— Svakako, pošto moj prijatelj tamo čeka.

— Pa lepo! Pa šta ako čeka…

— Pa lepo, ako čeka, to je zato da ispravi noge. Suprotno tome, protivnik je još sav ukrućen od jahanja; oni stanu jedan prema drugom i moj prijatelj ubije protivnika. I gotovo.

— A, on ga ubija! — uzviknu Raul.

— Dabome! — reče Portos — Zar ja ikada biram za prijatelje ljude koji dozvoljavaju da ih drugi ubiju? Ja imam sto pedeset prijatelja, a na njihovom čelu se nalaze gospodin vaš otac, Aramis i d'Artanjan, i svi su, čini mi se, živi!

— Ah, dragi moj barone! — uzviknu Raul sav oduševljen.

I on zagrli Portosa.

— Vi dakle odobravate moj način postupanja? — reče džin.

— Ja ga u tolikoj meri odobravam da ću mu danas pribeći, neodložno, smesta. Vi ste čovek kakvog sam tražio.

— U redu, evo me; vi hoćete da se bijete?

— Neizostavno.

— To je sasvim prirodno… S kime?

— Sa g. de Sen-Enjanom.

— Poznajem ga… prijatan mladić, i koji je bio vrlo učtiv prema meni onoga dana kada sam imao čast da ručam kod kralja. Zaista, ja bih mu se odužio za tu učtivost, čak i kada to ne bi bio moj običaj. A! Dakle, on vas je uvredio?

— Smrtno.

— A dovraga! Moći ću dakle da mu kažem da vas je smrtno uvredio?

— Još i više, ako hoćete.

— To je vrlo zgodno.

— Stvar je dakle potpuno udešena, jelte? — reče Raul smešeći se.

— To se samo po sebi razume… Gde ćete ga čekati?

— Ah, oprostite, to je vrlo tugaljivo. G. de Sen-Enjan je kraljev dobar prijatelj.

— Čuo sam to.

— A ako ga ubijem?

— Sigurno je da ćete ga ubiti. Na vama je da izbegnete posledice; ali sada te stvari ne izazivaju velike nezgode. Da ste živeli u naše doba… to bi bila druga stvar.

— Razumeli ste me, dragi prijatelju. Hoću da kažem, da će biti teže preduzeti tu stvar, s obzirom što je de Sen-Enjan kraljev prijatelj, jer kralj može unapred da sazna…

— O, to ne! Vi dobro poznajete moj način: „Gospodine, vi ste uvredili moga prijatelja, i…”

— Da, znam.

— A zatim: „Gospodine, konj čeka dole.” Ja ću ga dakle povesti pre nego što bude imao vremena da ma s kim razgovara.

— Hoće li on dozvoliti da ga tako povedete?

— Dabome! Voleo bih da vidim!… On bi bio prvi. Istina, današnji mladi ljudi… Ali, svejedno, oteću ga ako bude potrebno.

I da bi to i očigledno pokazao, Portos podiže Raula zajedno sa stolicom.

— Vrlo dobro — reče mladić smejući se. — Ostaje nam još samo da g. de Sen-Enjanu postavimo pitanje.

— Kakvo pitanje?

— Ono o uvredi.

— Pa lepo, izgleda mi da je to već učinjeno.

— Ne, dragi moj gospodine di Valone, kod nas današnjih ljudi, kako vi to kažete, uobičajeno je da objasnimo razlog zašto smo uvređeni.

— Da, po vašem novom načinu postupanja. Pa lepo, ispričajte mi svoju stvar.

— U tome je što…

— Oh, bože, tu je nezgoda! Nekada nismo uopšte morali da pričamo. Tukli smo se zato što je trebalo da se tučemo. Što se mene tiče, ja ne poznajem bolji razlog od toga.

— Vi ste u pravu, prijatelju.

— Slušam vaše razloge.

— Imao bih isuviše da pričam. Samo, kako je potrebno da tačno navedem…

— Da, da, dovraga, prema novom načinu…

— Kažem, kako je potrebno da tačno navedem; kako je s druge strane stvar vrlo neprijatna, i kako zahteva da se o njoj uopšte ne govori…

— O, o!

— Bićete ljubazni da kažete samo g. de Sen-Enjanu da me je uvredio, a on će razumeti; pre svega zato što se preselio.

— Zato što se preselio?… Dobro, — reče Portos koji poče da broji na prste — a zatim?

— Zatim što je dao da se načini otvor na podu u njegovom novom stanu.

— Razumem, — reče Portos — otvor. Dovraga! To je ozbiljna stvar! Razumem da mora da ste besni zbog toga! A zašto je ovaj ugursuz dao da se pravi otvor pre nego što vas je pitao za savet. Otvore! Sto mu gromova! Ja ih nemam, osim onu rupu kroz koju se silazi u moju podzemnu tamnicu u Brasjeu!

— Vi ćete dodati — reče Raul — da je poslednji razlog zbog koga ja smatram da sam uvređen, onaj portret; g. de Sen-Enjan vrlo dobro zna koji.

— Šta! Postoji još i neki portret?… Šta, jedna seoba, jedan otvor u podu i jedan portret? Ali, prijatelju moj, reče Portos, samo jedna od ovih optužbi bila bi dovoljna da se međusobno pokolje sve plemstvo Francuske i Španije, a to nije sitnica.

— I tako, dragi moj, imate li sada dovoljno optužbi? — Povešću još jednog konja. Izaberite mesto gde ćete se sresti, dok čekate, savijajte kolena, izbacujte levu nogu a desnom ostanite čvrsto na mestu, to daje neobičnu gipkost.

— Hvala. Čekaću u Vensenskoj šumi, blizu franjevačkog manastira.

— U redu je… Gde se može naći g. de Sen-Enjan?

— U Pale-Roajalu.

Portos zazvoni jednim velikim zvoncetom. Pojavi se njegov sobar.

— Spremi moje svečano odelo, — reče on — moga konja i još jednog jahaćeg.

Sobar se pokloni i izađe.

— Zna li vaš otac za ovo? — reče Portos. — Ne; pisaću mu.

— A d'Artanjan?

— Ne zna ni on. On je oprezan, on bi me odvratio od toga.

— Međutim, d'Artanjan je čovek koji ume da da mudar savet — reče Portos iskreno iznenađen u svojoj poštenoj skromnosti da je neko pomislio na njega, kada na ovom svetu postoji d'Artanjan.

— Dragi prijatelju di Valone, — odvrati Raul — preklinjem vas, nemojte me više ništa pitati. Kazao sam sve što sam imao da kažem. Sada čekam da pređem na delo; očekujem da će ono biti snažno i odsudno onako kako vi to znate da pripremite. Eto zašto sam vas izabrao.

— Bićete zadovoljni sa mnom — odvrati Portos.

— I ne zaboravite, dragi prijatelju, da sem nas dvojice, niko ne treba da sazna za dvoboj.

— To se uvek sazna kada se u šumi naiđe na mrtvo telo. Ah, dragi prijatelju, ja vam obećavam da ću učiniti sve, osim da ću sakriti mrtvo telo. Ono je tu, ono se vidi, to se ne može izbeći. Moj je princip da ne sahranjujem. To mi liči na zločin. Ko se vatrom igra može se opeći, kao što kažu u Normandiji.

— Hrabri i dragi prijatelju, na posao!

— Oslonite se na mene — reče džin, ispijajući bocu, dok je njegov sobar širio po stolici njegovo raskošno odelo i ukrase od čipaka.

Izlazeći iz sobe, Raul je govorio u sebi sa potajnom radošću:

— Oh, verolomni kralju! Kralju izdajniče! Ja ne mogu da pogodim tebe! Ja to neću! Kraljevi su neprikosnovene ličnosti! Ali tvoj saučesnik, tvoj podvodač, koji tebe predstavlja, taj podlac će platiti za tvoj zločin! Ja ću njega ubiti umesto tebe, a posle toga ćemo misliti na Lujzu.

CXCIV

PRESELJAVANJE, OTVOR U PODU, PORTRET

Portos, koga su na njegovo veliko zadovoljstvo zamolili da obavi tu dužnost koja ga je podmlađivala, uštede pola sata od vremena koje mu je obično bilo potrebno kad je oblačio svečano odelo.

Pošto se nekad kretao u otmenom društvu, on prvo posla svog slugu da pita da li je g. de Sen-Enjan kod kuće.

Odgovoriše mu da je g. grof de Sen-Enjan imao čast da prati kralja u Sen-Žermen, zajedno sa celim dvorom, ali da se g. grof ovog trenutka vratio.

Kad Portos dobi ovaj odgovor, on požuri i stiže kod de Sen-Enjana u trenutku kad ovome behu skinuli čizme.

Šetnja je bila divna. Kralj, koji je bio sve zaljubljeniji i srećniji, bio je izvanredno raspoložn; pokazivao je blagonaklonost kakvoj nije bilo ravne, kako bi to kazali pesnici toga doba.

G. de Sen-Enjan je, kao što se sećamo, bio pesnik i mislio je da je to dokazao u mnogim važnim prilikama tako da mu se nikako ne bi mogao osporavati taj naziv.

Kao neumorni stihotvorac, on je za sve vreme puta zasipao, prvo kralja a zatim La Valijerovu, strofama od četiri stiha, strofama od šest stihova i madrigalima.

I kralj, koji je toga dana bio pesnički nadahnut, beše sastavio jedan dvostih.

A La Valijerova je, kao i svaka zaljubljena žena, ispevala dva soneta.

Kao što vidimo, dan nije bio rđav za Apolona.

I zato se, vrativši se u Pariz, de Sen-Enjan, koji je unapred znao da će se njegovi stihovi ponavljati u salonima, trudio, malo više nego za vreme šetnje, da fopma i sadržina budu dobre.

I zato se, sličan nežnom ocu koji se spremao da uvede svoju decu u otmeno društvo, pitao da li će oni koji ih budu čuli naći da su deca njegove mašte iskrena, dobra i lepa. I da bi bio siguran da je tako, g. de Sen-Enjan je sebi recitovao ovaj madrigal, koji je po sećanju recitovao kralju, kome je obećao da će mu ga napisati kad se bude vratio:

Iris, vaše vragolaste oči ne kažu uvek

Šta vaša misao poverava vašem srcu;

Iris, zašto moram celog svog života

Sve više da volim vaše oči koje su me zanele.

Ali, mada je ovaj madrigal bio lep, on se de Sen-Enjanu nije učinio savršen kad ga je stavio na hartiju. Mnogi behu našli da je divan, pisac prvi, ali kad ga je pregledao, nije osetio ono isto oduševljenje. I zato je de Sen-Enjan, sedeći za svojim stolom prekrštenih nogu i trljajući slepoočnice, ponavljao:

— Iris, vaše vragolaste oči ne kažu uvek… Oh, što se ovoga stiha tiče,— prošaputa de Sen-Enjan — besprekoran je. Mogao bih čak i da dodam da malo podseća na Ronsara ili Malerba, i zbog toga sam zadovoljan. Nažalost, nije isti slučaj i sa drugim. S pravom se kaže da je najlakše napisati prvi stih.

I on nastavi:

— Šta vaša misao poverava vašem srcu… Ah, misao poverava srcu! Zašto srce ne bi poveravalo misli? Tako mi boga, ja u tome ne vidim nikakve smetnje. Kako sam, dođavola, mogao da vežem ova dva polustiha? Eto, treći je na primer dobar.

— Iris, zašto moram celog svog života… slik nije bogat… Boga mi, i opat Bojer, koji je veliki pesnik ima iste slikove u svojoj tragediji Oropast ili Lažni Tonaksar, da ne pominjemo g. Korneja koji se ne ustručava da to čini u svojoj tragediji Sofonizba. Neka ostane tako kako je. Ali stih je neuljudan. Sećam se da se u tom trenutku kralj ujeo za prst. Stvarno, stih kao da hoće da kaže gospođici de La Valijer: „Kako se dogodilo da ste me omađijali?” Mislim da bi bolje bilo reći:

— Blagosiljam bogove koji su me osudili da celog života… Osudili! Eto ti sad! Još jedna ljubaznost! Kralj osuđen da voli La Valijerovu… Nemoguće!

Zatim ponovi:

— Ali blagosiljam bogove koji… koji su odredili da celoga života… Nije rđavo, mada je ovo odredili da celog života, slabo; ali bogami, sve ne može da bude dobro u jednoj strofi od četiri stiha. Da sve više volim vaše oči… Više volim od koga, šta? Nejasno… Ne mari što je nejasno; pošto su me La Valijerova i kralj razumeli, svi će me razumeti. Da. Ali ono što je najslabije… to je poslednji polustih: koje su me zanele. Nazivati sramežljivost La Valijerove željom da zanese! Nije srećno nađeno. Ogovaraće me sva piskarala, moje kolege. Nazivaće moje stihove, stihovima velikog gospodina koji se u dokolici bavi poezijom; ako kralj čuje da se govori da sam rđav pesnik, može mu pasti na um da u to poveruje.

I poveravajući tako ove reči svome srcu i svoja osećanja svojim mislima, grof je nastavljao da se svlači. Beše skinuo odelo i navukao sobnu haljinu, kad javiše da je došao g. baron di Valon de Brasje de Pjerfon.

— Oh, kakvo je ovo dugačko ime! Nisam ga nikad čuo.

— To je — odgovori sluga — jedan plemić koji je imao čast da večera sa g. grofom kod kralja, kad je Njegovo veličanstvo kralj boravio u Fontenblou.

— Kod kralja, u Fontenblou? — uzviknu de Sen-Enjan. — Hajde, brzo, brzo uvedite tog plemića.

Sluga požuri da izvrši naređenje. Portos uđe.

De Sen-Enjan je imao pamćenje dvoranina; na prvi pogled on poznade, dakle, ovog plemića iz provincije, o kome su se pričale divne stvari i koga je kralj tako ljubazno primio u Fontenblou, uprkos podsmešljivih osmeha prisutnih oficira. On dakle priđe Portosu izvanredno ljubazno, što je Portosu izgledalo sasvim prirodno, pošto je i on, iako dolazeći kod protiviika, pokazizao savršenu uljudnost.

De Sen-Enjan naredi slugi koji je prijavio Portosa da primakne stolicu. Portos koji je smatrao da ova pažnja nije nimalo preterana, sede i nakašlja se. Pošto ova dva plemića izmeniše uobičajene formule učtivosti, grof, koji je bio domaćin, reče:

— Gospodine barone, kakvoj srećnoj slučajnosti dugujem što ste me udostojili svojom posetom?

— To ću baš i imati čast da vam objasnim, gospodine grofe, — odvrati Portos — ali, oprostite…

— Šta se dogodilo, gospodine? — upita de Sen-Enjan.

— Vidim da ću da slomijem vašu stolicu.

— Ali ne, gospodine, — reče de Sen-Enjan — ne.

— Jeste, gospodine grofe, jeste, slomiću je; to je tako sigurno da ću pasti, ako i dalje ostanem na njoj, a to je položaj koji se ni malo ne slaže sa ozbiljnom ulogom koju imam da odigram kod vas.

Portos ustade. Bilo je krajnje vreme, stolica se već beše ulegla za nekoliko palaca. De Sen-Enjan potraži pogledom neku jaču stolicu za svoga gosta.

— Moderan nameštaj, — reče Portos dok je grof tražio — moderan nameštaj je postao neverovatno slab. Kad sam bio mlad, kad sam sedao mnogo energičnije nego danas, ne sećam se da sam ikad slomio neku stolicu, sem rukama, po krčmama.

De Sen-Enjan se ljubazno nasmešim na tu šalu.

— Ali,— reče Portos sedajući na divan koji zaškripa ali se ne slomi — nije o tome reč, nažalost.

— Kako nažalost? Da ne donosite slučajno neku nepovoljnu vest, gospodine barone?

— Nepovoljnu za jednog plemića? Oh, ne gospodine grofe — odgovori dostojanetveno Portos. — Dolazim samo da vas obavestim da ste strašno uvredili jednog mog prijatelja.

— Ja, gospodine! — uzviknu de Sen-Enjan — Ja, ja uvredio jednog vašeg prijatelja? A koga, molim?

— G. Raula de Braželona.

— Ja uvredio g. de Braželona, ja? — uzviknu de Sen-Enjan. Ah, ali, stvarno, gospodine, to bi mi bilo nemoguće, jer je g. de Braželon, koga malo poznajem, mogao bih čak da kažem, koga uopšte ne poznajem, u Engleskoj, a kako ga odavno nisam video, nisam mogao da ga uvredim.

— G. de Braželon je u Parizu, gospodine grofe; — reče Portos mirno — što se toga tiče, da li ste ga uvredili, uveravam vas da je to tačno, pošto mi je on sam to kazao. Da, gospodine grofe, vi ste ga strašno, smrtno uvredili, ponavljam.

— To je nemoguće, gospodine barone, kunem vam se, nemoguće.

— Uostalom, — dodade Portos — vama to mora biti poznato, pošto mi je g. Braželon izjavio da vas je o tome obavestio jednim pisamcetom.

— Nisam primio nikakvo pisamce, gospodine, dajem vam časnu reč.

— To je čudno, — odgovori Portos — a prema onome što je Raul kazao…

— Sad ću da vas uverim da nisam ništa primio, reče de Sen-Enjan.

I on zazvoni.

— Bask, — reče on — koliko je pisama ili pisamceta doneseno u mom odsustvu.

— Tri, gospodine grofe.

— A to su?…

— Pisamce g. de Fijeska, pisamce gospođe de la Ferte i pismo g. de La Fontena.

— I to je sve?

— Sve, gospodine grofe.

— Reci istinu pred gospodinom, istinu, čuješ li? Ja odgovaram za tebe.

— Gospodine, bilo je i pisamce…

— Pisamce… Hajde, reci brzo.

— Gospođice de Laval…

— Dovoljno je — prekide ga Portos.— Vrlo dobro, verujem vam, gospodine grofe.

De Sen-Enjan reče sluzi da izađe, i ode sam da zatvori vrata; ali, kad se vraćao, on slučajno pogleda ispred sebe i vide kako iz ključaonice na vratima susedne sobe viri ono čuveno pisamce koje je Braželon provukao izlazeći.

— Šta je ovo? — reče on.

Portos, koji je bio naslonjen na zid te sobe, okrete se.

— O! O! — učini Portos.

— Pisamce u ključaonici! — uzviknu de Sen-Enjan.

— Može lako da bude ono naše, gospodine grofe — reče Portos. — Pogledajte.

De Sen-Enjan izvuče hartiju.

— Pisamce od g. Braželona — uzviknu on.

— Vidite li, bio sam u pravu. Ah, kad ja nešto kažem…

— Koje je g. de Braželon sam ovamo doneo — prošaputa grof, prebledevši. — Ali to je nedostojno njega. Kako je ovde ušao?

De Sen-Enjan opet zazvoni. Bask se pojavi.

— Ko je ovde ulazio dok sam ja bio sa kraljem u šetnji?

— Niko, gospodine.

— Nemoguće! Neko je morao ulaziti.

— Ali, gospodine, niko nije mogao da uđe pošto su ključevi u mom džepu.

— Međutim, ovo pisamce je bilo u ključaonici. Neko ga je morao staviti; ono nije tu samo dospelo?

Bask raširi ruke da pokaže da baš ništa o tome ne zna.

— Verovatno ga je tu stavio g. de Braželon? — reče Portos.

— Onda je on morao ovde ulaziti.

— Svakako, gospodine.

— Ali kako je moguće, kad sam ja imao ključeve u džepu — nastavi Bask, uporan…

De Sen-Enjan pročita pisamce i zgužva ga.

— Nešto se iza toga krije — prošaputa on, zamišljen.

Portos ga pusti nekoliko trenutaka da razmišlja.

Zatim se vrati na ono zbog čega je došao.

— Da li biste želeli da se vratimo na našu stvar? — upita on de Sen-Enjaia, kad sluga beše izašao.

— Mislim da sam razumeo o čemu se radi, zahvaljujući pisamcetu koje je na tako čudan način ovde dospelo. G. de Braželon mi javlja da će doći jedan njegov prijatelj…

— Ja sam taj prijatelj; on vam, dakle, javlja da ću ja doći.

— Da me pozove na dvoboj.

— Tako je.

— I on se žali da sam ga uvredio.

— Strašno, smrtno.

— Na koji način, molim? Jer njegov je postupak isuviše tajanstven da ne bih tražio da saznam šta on znači.

— Gospodine, — odgovori Portos — moj prijatelj sigurno ima pravo, a što se njegovog postupka tiče, ako je on tajanstven kao što kažete, zbog toga ste samo vi krivi.

Portos izgovori ove poslednje reči sa takvom ubedljivošću, da bi za onoga koji ga nije poznavao, beskrajno mnogo značile.

— Tajna, dobro! Da čujemo tu tajnu — reče de Sen-Enjan.

Ali se Portos pokloni.

— Dozvolite mi da ne ulazimo u nju, gospodine — reče on — i to iz naročitih razloga.

— Koje odlično razumem. U pravu ste, gospodine. Recite onda samo onoliko koliko je potrebno. Hajde, gospodine, slušam vas.

— Žalim se prvo na to, gospodine, što ste se preselili — reče Portos.

— Tačno je, preselio sam se — reče de Sen-Enjan.

— Vi to priznajete? — reče Portos sa očiglednim zadovoljstvom.

— Da li priznajem? Pa da, priznajem. Zašto biste hteli da ne priznam?

— Vi ste priznali. Dobro! — primeti Portos dižući prst uvis.

— Dakle, gospodine, kakvu je štetu moje preseljavanje moglo da nanese g. de Braželonu? Hajde, odgovorite; jer nisam baš ništa razumeo od onoga što ste kazali.

Portos ga prekide.

— Gospodine, — reče on ozbiljno, to je prva stvar zbog koje se g. de Braželon na vas žali. Ako se žali, znači da se oseća uvređenim.

De Sen-Enjan lupnu nervozno nogom o parket.

— To liči na zapodevanje kavge — reče on.

— Ne može biti reči o zapodevanju kavge kad je u pitanju jedan tako otmen čovek kao što je vikont de Braželon; — odgovori Portos — ali, da završim sa ovim; vi nemate ništa više da kažete odnosno preseljavanja, jelte?

— Ne. Šta ima još?

— Oh, šta ima još? Ali, primetiću vam, gospodine, da je ovo jedna strašna optužba na koju vi niste odgovorili, ili bolje da kažem, na koju ste rđavo odgovorili. Kako, gospodine, vi se preseljavate, to vređa g. de Braželona, i vi se ne izvinjavate? Vrlo dobro!

— Šta! — uzviknu de Sen-Enjan koga je ljutila hladnokrvnost ovog čoveka — Šta! Zar je trebalo da pitam g. de Braželona da li da se preselim ili ne? Koješta, gospodine.

— Obavezno, gospodine, obavezno. Ipak, priznaćete mi da to nije ništa u poređenju sa njegovom drugom žalbom.

Portos se namršti.

— A onaj otvor u podu, gospodine, reče on, onaj otvor?

De Sen-Enjan strahovito preblede. On odgurnu svoju stolicu tako naglo, da Portos, ma koliko da je bio prostodušan, primeti da udarac nije promašio.

— Otvor — prošaputa de Sen-Enjan.

— Da, gospodine, objasnite, ako možete, otkud on tu — reče Portos tresući glavom.

De Sen-Enjan saže glavu.

— Oh, neko me je izdao, — prošaputa on — za sve se saznalo!

— Uvek se za sve sazna — odvrati Portos koji ništa nije znao.

— Vidite li, očajan sam, — nastavi de Sen-Enjan — toliko očajan da gubim glavu!

— Grešna savest, gospodine. Vaša stvar ne stoji dobro.

— Gospodine!

— I kad svi budu saznali, i kad budu počeli da sude o vašem delu…

— Oh, gospodine, — uzviknu živo grof — ovakvu tajnu ne treba niko da sazna, čak ni ispovednik!

— Nešto ćemo smisliti, — reče Portos — ništa se neće pročuti.

— Ali, gospodine, — nastavi de Sen-Enjan — da li je g. de Braželon svestan opasnosti kojoj se izlaže i kojoj izlaže i druge, proničući u ovu tajnu?

— G. de Braželon se ne izlaže nikakvoj opasnosti, niti se kakve boji; i vi ćete to uskoro osetiti, ako bog bude hteo.

— Ovaj čovek je besomučnik — pomisli de Sen-Enjan. — Šta li hoće od mene?

Zatim nastavi glasno:

— Hajde, gospodine, zataškajmo ovu stvar.

— Vi zaboravljate portret? — reče Portos gromkim glasom, od koga se grofu krv sledi.

Kako je reč bila o portretu La Valijerove, i kako tu više nije moglo biti sumnje, de Sen-Enjan oseti kako mu se sasvim otvaraju oči.

— Ah! — uzviknu on — Ah, gospodine, sad se sećam, g. de Braželon je bio njen verenik.

— To se mene nimalo ne tiče, a ni vas, — reče on — da li je g. de Braželon bio ili ne verenik one čije ste ime pomenuli. Čudi me čak da ste izgovorili tu nesmotrenu reč. Ona bi mogla da naškodi vašoj stvari, gospodine.

— Gospodine, vi ste i oštrouman i osetljiv i pošten čovek. Razumem o čemu se radi.

— Utoliko bolje! — reče Portos.

— I vi ste mi to stavili do znanja — nastavi de Sen-Enjan — na tako duhovit i otmen način. Hvala, gospodine, hvala!

Portos se isprsi.

— Samo sad kad znam sve, dozvolite mi da objasnim…

Portos zatrese glavom, kao čovek koji neće ništa da čuje, ali de Sen-Enjan nastavi:

— Očajan sam, vidite li, zbog sveg ovog što se događa, ali šta biste vi uradili da ste na mom mestu? Hajde, sad kad smo sami, recite mi šta biste uradili?

Portos podiže glavu:

— Ne radi se o tome šta bih ja uradio, mladiću; vi sad znate koje su to tri stvari na koje se vikont žali, jelte?

— Što se tiče prve, preseljavanja, — sad se obraćam pametnom i časnom čoveku, gospodine — kad je neka uzvišena ličnost zatražila od mene da se preselim, da li je trebalo, da li sam mogao da ne poslušam?

Portos htede pokretom da izrazi svoju misao, ali ga de Sen-Enjan prekide:

— Ah! Dirnuti ste mojom iskrenošću — reče on, protumačivši taj pokret na svoj način. — Osećate da sam u pravu.

Portos ne odgovori.

— Prelazim na taj nesrećni otvor; — nastavi de Sen-Enjan spuštajući svoju ruku na Portosovu — na taj otvor zbog koga se dogodila nesreća, koji je pomogao da se dogodi nesreća; na taj otvor za koji znate čemu je namenjen. Pa lepo, da govorimo iskreno, mislite li vi da sam ja, od svoje volje, na takvom jednom mestu dao da se napravi otvor koji je imao da posluži… Oh, ne, vi to ne verujete, i u ovom slučaju vi osećate, vi naslućujete, vi shvatate da je to bila volja viša od moje. Vi shvatate šta je to zanos; da ne govorim i o ljubavi, toj neodoljivoj strasti… Ah, bože!… srećom te imam posla sa tako dobrim i tako osetljivim čovekom, inače, koliko bi se nesreće, koliko sramote sručilo na nju, jadnu devojku… i na onoga… čije ime neću da kažem!

Portos, koga je de Sen-Enjan zaprepastio i prenerazio svojom rečitošću, trudio se svom silom da izdrži ovu bujicu reči, od kojih nijednu nije razumeo, sedeći uspravan i nepomičan na svom sedištu; on uspe u tome.

De Sen-Enjan, ponesen svojim dugim govorom, nastavi, govoreći sve življe i mlatarajući sve više rukama:

— Što se portreta tiče, jer ja razumem da je portret glavna optužba, što se portreta tiče, hajde recite, jesam li ja za njega kriv? Ko je želeo da ima njen portret? Ja? Ko nju voli? Ja? Ko je želi? Ja?… Ko je nju oteo? Ja? Ne, po sto puta ne! Ja znam da je g. de Braželon morao biti očajan, ja znam da su te nesreće strašne. Eto, i ja patim. Ali je nemoguće boriti se protiv toga. Da on slučajno ne misli da se bori? Ismejaće ga. Bude li samo uporan, upropastiće sebe. Reći ćete mi da je očajanje ludilo; ali vi ste razumni, razumeli ste me. Vidim po vašem ozbiljnom izgledu, vašoj nedoumici i zbunjenosti čak, da ste shvatili ozbiljnost svega ovoga. Vratite se, dakle, kod g. de Braželona; zahvalite mu, kao što mu i ja zahvaljujem, što je izabrao za posrednika čoveka vaše vrednosti. A budite uvereni da ću ja biti večito zahvalan onome koji nas je tako vešto, tako mudro izmirio. I pošto je nesreća htela da za ovu tajnu znaju četvorica umesto trojica, pa lepo, ovu tajnu pomoću koje može da uspe i najslavoljubiviji čovek, radujem se što je i vi znate, gospodine; radujem se od sveg srca. Od ovog trenutka raspolažite sa mnom, radite sa mnom šta hoćete. Šta treba da uradim za vas? Šta treba da tražim, da zahtevam čak? Recite, gospodine, recite.

I sa onom prijateljskom prisnošću koju su dvorani imali u to doba, on zagrli Portosa i nežno ga pritisnu na svoje grudi.

— Recite, — ponovi de Sen-Enjan — šta tražite?

— Gospodine, — reče Portos — imam dole jednog konja, učinite mi zadovoljstvo da ga uzjašete; to je odličan konj koji vam neće prirediti neprijatno iznenađenje.

— Da uzjašem! A zašto? — upita de Sen-Enjan radoznalo.

— Pa, da pođete sa mnom tamo gde nas g. de Braželon čeka.

— Ah, razumem, on bi hteo da razgovara sa mnom; hteo bi da sazna pojedinosti. Na nesreću, to je vrlo tugaljivo. Ali ja sad ne mogu, kralj me čeka.

— Kralj će sačekati — reče Portos.

— Šta vi to kažete? Da kralj sačeka? — prekide ga dvoranin, ne shvatajući da neko misli da kralj treba, pod bilo kojim uslovima, da čeka.

— U pitanju je samo par časaka.

— A gde me to čeka g. de Braželon?

— Kod franjevačkog manastira u Vensenu.

— No, čujte zbijate li šalu?

— Ja? Ne.

Portos se uozbilji.

— Kod franjevačkog manastira. Zar to nije mesto gde se održavaju dvoboji!I šta ću onda ja tamo?

Portos polako izvuče svoj mač.

— Ovoliko je dugačak mač moga prijatelja — reče on.

— Dovraga! Ovaj čovek je lud — uzviknu de Sen-Enjan.

Portos planu.

— Gospodine, — reče on — da nemam čast da budem u vašem domu, da ne zastupam interese g. de Braželona, izbacio bih vas kroz vaš prozor! To ću ostaviti za docnije, i ništa nećete izgubiti što ćete čekati. Hoćete li da pođete sa mnom u vensensku šumu, gospodine?

— Pa… ali…

— Odneću vas, ako ne budete hteli da pođete. Pazite šta radite!

— Bask! — viknu de Sen-Enjan.

Bask uđe.

— Kralj zove g. grofa da dođe — reče Bask.

— To je onda nešto drugo; — reče Portos — kraljeva je služba pre svega. Mi ćemo vas tamo čekati do večeri, gospodine.

I pozdravivši de Sen-Enjana sa uobičajenom učtivošću, Portos izađe, očaran što je dobro svršio još jednu stvar.

De Sen-Enjan ga je gledao dok je izlazio; zatim se brzo ponovo obuče i potrča, doterujući svoje odelo i govoreći:

— Kod franjevačkog manastira!… Kod franjevačkog manastira!… Videćemo kako će kralj primiti taj poziv na dvoboj. Njemu je upućen, dovraga!

CXCV

POLITIČKI PROTIVNICI

Posle ove šetnje tako plodne za Apolona, za vreme koje je svako plaćao danak muzama, kako su govorili pesnici toga doba, kralj zateče u svojim odajama Fukea koji ga je čekao.

Za kraljem je išao g. Kolber, koji ga je presreo u jednom hodniku, kao da je tu čekao u zasedi, i koji ga je pratio kao njegova senka koja ga ljubomorno i budro čuva.

Kolber nije krio svoju uvredljivu radost. On je smatrao da je g. Fuke rđavo odigrao svoju partiju i nepovratno je izgubio, mada ona još ne beše završena. Kolber je pripadao onoj školi političara koji se dive samo veštini, koji cene samo uspeh.

Šta više, Kolber, koji nije bio samo zavidljiv i surevnjiv čovek, već i čovek koji se iskreno brine o kraljevim interesima, zato što je u suštini bio izvanredno pošten u pogledu novca, Kolber je nalazio opravdanje pred svojom savešću — dobro opravdanje za čoveka koji mrzi — da radi, mrzeći i dovodeći do propasti g. Fukea, za dobro države i kralja.

Nijedna od ovih pojedinosti ne izmače Fukeu. Kroz guste obrve svoga neprijatelja, uprkos njegovog neprestanog treptanja, on je čitao, gledajući mu oči, šta se događa u dnu njegovog srca. On vide da je to srce ispunjeno mržnjom i likovanjem.

Samo, kako je on hteo da pronikne njegove misli i osećanja, a da svoje sakrije, on razvedri lice na kome se ukaza onaj divan i prijatan osmeh koji je bio samo njemu svojotven, i pokloni se sa izvanredno mnogo otmenosti i gipkosti.

— Sire, — reče on — vidim po vašem veselom izgledu, da je Vaše veličanstvo zadovoljno i da je šetnja bila prijatna.

— Divna, zaista, gospodine vrhovni rukovaoče, divna! Pogrešili ste što niste sa nama pošli, kad sam vas pozvao.

— Sire, imao sam da radim — odgovori vrhovni rukovalac.

Fuke nije čak morao ni da okreće glavu; nije ni gledao g. Kolbera.

— Ah, divno je biti u prirodi, gospodine Fuke! — uzviknu kralj — Bože, kako bih voleo da živim uvek u polju, na čistom vazduhu, u hladu drveća!

— Oh, nadam se da presto još nije zamorio Vaše veličanstvo? — reče Fuke.

— Ne, ali je zelenilo tako prijatno.

— Sire, Vaše veličanstvo zaista ispunjava sve moje želje, govoreći tako. Upravo sam imao jednu molbu da mu uputim.

— Od čije strane, gospodine vrhovni rukovaoče?

— Molbu nimfe iz Boa.

— A! A! — učini Luj XIV.

— Kralj je izvoleo da mi nešto obeća — reče Fuke.

— Da, sećam se.

— Reč je o svečanosti u Vou, onoj čuvenoj svečanosti, jelte, Sire? — reče Kolber, koji mešajući se u razgovor, pokuša da pokaže da uživa poverenje.

Fuke pun prezira prema njemu, i ne odgovori mu na ovo. Ponašao se kao da Kolber nije prisutan.

— Vaše veličanstvo zna — reče on — da želim da primim na svom imanju u Vou najljubaznijeg od svih vladara, najmoćnijeg kralja.

— Obećao sam, gospodine, — reče Luj XIV smešeći se — a kraljevi održavaju obećanje.

— A ja sam, Sire, došao da kažem Vašem veličanstvu da mu stojim potpuno na raspoloženju.

— Obećavate li mi mnogo čuda od lepote, gospodine vrhovni rukovaoče?

I Luj XIV pogleda u Kolbera.

— Čuda? Ah, ne Sire, ne obećavam to; mislim da mogu da obećam kralju malo uživanja, možda čak i malo zaborava.

— Ne mislim to, ne mislim to, gospodine Fuke. Ostajem kod reči čuda. Oh, vi ste čarobnjak, mi znamo kolika je vaša moć, mi znamo da vi možete da nađete zlato, pa ma ono i ne postojalo na svetu. Zato narod i kaže da ga vi pravite.

Fuke oseti da su izbačene dve strele, da mu je kralj bacio jednu iz svog tobolca, a drugu iz Kolberovog. On se nasmeja.

— Oh, — reče on — narod vrlo dobro zna iz kog rudnika vadim to zlato. Možda on to isuviše dobro zna; a uostalom, — dodade on ponosito — mogu da uverim Vaše veličanstvo da zbog zlata, namenjenog za svečanost u Vou, niti će poteći krv, niti biti prolivene suze, možda samo znoj. Platićemo za njega.

Luj je bio zaprepašćen. Hteo je da pogleda u Kolbera, koji je isto tako želeo da odgovori, ali mu reči zamreše na usnama kad Fuke baci jedan pogled, ponosit, pošten, čak i pun dostojanstva. Za to vreme se kralj beše pribrao. On se okrete Fukeu i reče mu:

— Dakle, vi pozivate?

— Da, Sire, ako Vaše veličanstvo bude izvolelo da primi poziv.

— Za koji dan?

— Za onaj koji Vama bude zgodan, Sire.

— Vi govorite kao čarobnjak koji stvara bez priprema. Ja ne bih mogao tako da govorim.

— Vaše veličanstvo će stvoriti, kad bude htelo, sve ono što jedan kralj može i treba da stvori. Kralj Franduske ima sluge koji mogu sve da urade, da bi ga uslužili i stvorili mu zadovoljstvo.

Kolber pokuša da pogleda vrhovnog rukovaoca da bi prozreo da li ove reči znače vraćanje na manje neprijateljska osećanja. Fuke i ne pogleda svoga neprijatelja. Kolber za njega nije postojao.

— Pa lepo, kroz osam dana, hoćete li? — reče kralj.

— Kroz osam dana, Sire.

— Danas je utorak; hoćete li da to bude iduće nedelje?

— Odlaganje, koje je Vaše veličanstvo blagoizvolelo da mi odobri, biće od velike koristi za radove koje će moji arhitekti preduzeti da bi stvorili kralju i njegovim prijateljima zabave.

— Kad već govorite o mojim prijateljima, — odgovori kralj — kako ćete njih dočekati?

— Kralj je svuda gospodar, Sire. Kralj poziva koga on želi i izdaje naređenja. Svi oni koje on bude izvoleo da pozove, biće gosti koje ću ja primiti sa mnogo poštovanja.

— Hvala! — nastavi kralj, dirnut ovom pažnjom.

Fuke se tada oprosti od Luja XIV pošto dade još nekoliko obećanja o nekim poslovima.

On oseti da će Kolber ostati kod kralja, da će oni razgovarati o njemu, i da ga ni jedan ni drugi neće štedeti.

Zadovoljstvo da zada poslednji udarac, strašan udarac neprijatelju, učini mu se kao naknada za sve ono što će on zbog njih prepatiti.

Bio je već došao do vrata, kad se brzo vrati, i obraćajući se kralju, reče:

— Oprostite, Sire, oprostite!

— Šta treba da vam oprostim, gospodine? — reče kralj ljubazno.

— Jednu veliku grešku koju umalo što nisam nesvesno napravio.

— Vi da napravite neku grešku? Oh, gospodine Fuke, moraću da vam oprostim. O šta, ili o koga ste se ogrešili?

— O obzire koje dugujem Vašem veličanstvu, Sire. Zaboravio sam da saopštim Vašem veličanstvu jednu prilično važnu stvar.

— Koju?

Kolber uzdrhta; on pomisli da se radi o nekom potkazivanju. Njegov postupak je bio otkriven. Ako Fuke kaže samo jednu reč o tome, ako iznese jedan dokaz, mladalačko poštenja Luja XIV će se opravdano pobuniti a on prestati da uživa kraljevu blagonaklonost. Ovaj se, dakle, uplaši da neko jednim smelim potezom ne uništi sve ono što je on tako vešto smislio.

— Sire, — reče Fuke sasvim prirodno — pošto ste bili tako dobri da mi oprostite, lako će mi biti da vam se ispovedim: jutros sam prodao jedan od svojih položaja.

— Jedan od svojih položaja! — uzviknu kralj — Koji to?

Kolber preblede.

— Onaj koji mi je davao pravo na togu i koji mi je davao strog izgled. Položaj državnog tužioca.

Kralj nesvesno uzviknu i pogleda u Kolbera.

Ovoga obli hladan znoj i on oseti da ga hvata nesvestica.

— Kome ste prodali taj položaj, gospodine Fuke? — upita kralj.

Kolber se nasloni na ivicu od kamina.

— Jednom savetniku vrhovnog suda, Sire, koji se zove Vanel.

— Vanel?

— Jedan prijatelj g. rukovaoca finansijama Kolbera — dodade Fuke izgovarajući te reči sa izvanrednom nehajnošću sa izrazom savršene ravnodušnosti, koje ni kičica slikara, ni mimika glumca, ni pero pesnika ne bi mogli da izraze.

A zatim, pošto je završio i porazio Kolbera svojom nadmoćnošću, vrhovni rukovalac još jednom pozdravi kralja i ode, osećajući da je time, što je kralja zaprepastio i ljubimca unizio, upola osvećen.

— Je li to zaista moguće? — zapita se kralj kad Fuke ode — On je prodao taj položaj?

— Da, Sire — odvrati Kolber sa zluradošću.

— On je lud! — odvaži se kralj da kaže.

Kolber ne odgovori na ovo; on beše nazreo šta gospodar misli, i on oseti da sad Luj XIV i on žele jedno isto i da će prva greška koju Fuke bude napravio poslužiti kao povod, i da će za njom odmah doći i kazna.

Fuke beše ispustio svoje oružje. Podigle su ga mržnja i surevnjivost.

Kralj pozva Kolbera na svečanost u Vou; ovaj se pokloni sa mnogo samouverenosti i primi poziv kao da time čini uslugu.

Sastavljajući spisak po važnosti zvanica kralj beše došao do Sen-Enjanovog imena, kad sluga prijavi grofa de SenEnjana.

Kolber se nečujno povuče kad kraljevski Merkur¹¹⁸ uđe.

CXCVI

SUPARNICI

Ne beše proteklo ni dva sata otkako se Sen-Enjan rastao od Luja XIV; ali je Luj XIV u prvom zanosu svoje ljubavi osećao potrebu, kad nije bio pored La Valijerove, da govori o njoj, a jedina ličnost sa kojom je mogao do mile volje da govori, bio je de Sen-Enjan; de Sen-Enjan mu je, dakle, bio potreban.

— A to ste vi, grofe? — uzviknu on kad ga opazi, jer je bio radostan što ga vidi i radostan što ne gleda više Kolbera zbog čijeg bi se namrštenog lica uvek sneveselio — Dobro je što ste došli! Zadovoljan sam što vas vidim; i vi ćete na put sa nama, jelte?

— Na put, Sire? — upita de Sen-Enjan — A na kakav put?

— Na put koji ćemo napraviti da bismo uživali u svečanosti koju nam g. vrhovni rukovalac priređuje u Vou. Ah, de Sen-Enjane, najzad ćeš videti jednu svečanost prema kojoj su naše zabave u Fontenblou sasvim beznačajne.

— U Vou? Vrhovni rukovalac priređuje svečanost u čast Vašeg veličanstva, u Vou, samo to?

— Samo to! Divan mi izgledaš kad tako potcenjuješ! A znaš li ti, koji tako potcenjuješ, da će se, kad budu sa znali da me g. Fuke dočekuje kroz osam dana u Vou, poklati da bi bili pozvani na tu svečanost? Ponavljam ti, dakle, de Sen-Enjane, da ćeš i ti sa nama putovati.

— Da, ako dotle ne pođem na jedan drugi put, duži i manje prijatan.

— Na koji?

— Na put Stiksom¹¹⁹, Sire.

— Fuj — reče Luj XIV smejući se.

— Ne smejte ce, govorim ozbiljno, Sire — odgovori de Sen-Enjan. — Pozvan sam da idem tamo, i to na takav način, da ne vidim kako da odbijem.

— Ne razumem te, dragi moj. Znam da si pesnički nadahnut, ali potrudi se da ono što kažeš bude razumljivo.

— Pa lepo, dakle, ako Vaše veličanstvo bude htelo da me sluša, neću dugo mučiti svoga kralja.

— Govori.

— Poznaje li kralj g. barona di Valona?

— Naravno! To je jedan dobar sluga kralja moga oca i sjajan gost, vere mi, jer ti govoriš o onome koji je sa nama večerao u Fontenblou, je li?

— Tako je. Ali, Vaše veličanstvo je zaboravilo da pomene još jednu njegovu dobru osobinu: ljubazan ubica.

— Kako! G. di Valon hoće da te ubije?

— Ili da me pošalje tamo gde će me ubiti, što je isto.

— Ah, koješta!

— Ne smejte se, Sire, ništa vam nisam kazao što nije istina.

— I ti kažeš da hoće da te pošalje tamo gde će te ubiti?

— Zasad to namerava ovaj valjani plemić.

— Budi spokojan, braniću te, ako on nije u pravu.

— Ah, postoji neko ako.

— Svakako. Hajde! Odgovaraj kao da se tiče nekog drugog, jadni moj de Sen-Enjane; je li on u pravu ili ne?

— Vaše veličanstvo će samo proceniti.

— Šta si mu učinio?

— Oh, njemu ništa; ali izgleda da sam nešto učinio jednom njegovom prijatelju.

— To je isto; a taj njegov prijatelj, je li to jedan od one čuvene četvorice:

— Ne, to je sin jednog od te čuvene četvorice.

— Šta si učinio tom sinu? Hajde reci.

— Pa, bože moj! Pomogao sam nekom da mu otme draganu.

— I ti to priznaješ?

— Moram da priznam pošto je istina.

— U tom slučaju, ti si kriv.

— A, ja sam kriv?

— Da, i, bogami, ako te ubije…

— Pa šta onda?

— Pa, biće u pravu.

— Ah, eto kako vi presuđujete, Sire.

— Nalaziš da je način rđav?

— Nalazim da je brz.

— Dobro i brzo presuđivati, govorio je moj predak Anri IV.

— Neka onda kralj brzo potpiše pomilovanje za mog protivnika, koji čeka u šumi kod franjevačkog manastira da me ubije.

— Kaži mi kako se zove, i daj mi hartiju.

— Sire, hartija je na stolu Vašeg veličanstva, a on se zove…

— On se zove?

— Vikont de Braželon, Sire.

— Vikont de Braželon? — uzviknu kralj, prelazeći iz smeha u najveću zaprepašćenost.

Zatim, posle jednog trenutka ćutanja za vreme kojeg je brisao znoj sa čela, on prošaputa:

— Braželon!

— Samo toliko, Sire — reče de Sen-Enjan. — Braželon, verenik.

— Oh, bože moj! Da, Braželon, verenik…

— On je, međutim, bio u Londonu!

— Da, ali mogu sigurno da tvrdim da nije više tamo, Sire.

—On je u Parizu?

— To jest, on je u šumi kod franjevačkog manastira i tu me čeka, kao što sam imao čast da kažem kralju.

— Koji sve zna?

— I još mnogo drugih stvari! Hoće li kralj da vidi pisamce koje mi je on dostavio?

I de Sen-Enjan izvuče iz džepa pisamce za koje smo već čuli.

— Kad Vaše veličanstvo bude pročitalo pisamce, — reče on — imaću čast da mu kažem kako je ono dospelo do mene.

Kralj, uznemiren, pročita i odmah upita:

— Kako?

— Pa eto, Vašem veličanstvu je poznata izvesna umetnička brava koja zatvara izvesna vrata od abanosovog drveta koja se nalazi između izvesne sobe i izvesnog svetilišta sa plavim i belim nameštajem.

— Naravno, Lujzin mali salon.

— Da, Sire. Pa lepo, ovo pisamce sam našao u ključaonici te brave. Ko ga je tu stavio? G. de Braželon ili đavo? Ali, kako pisamce miriše na amber a ne na sumpor, zaključio sam da je to morao učiniti g. Braželon, a ne đavo…

Luj saže glavu i izgledaše kao da razmišlja tužno. Možda je u tom trenutku u duši osećao nešto što je ličilo na grižu savesti.

— Oh, — reče on — ta tajna je otkrivena!

— Sire, učiniću sve što mogu da ta tajna nestane sa onim koji zna za nju — reče de Sen-Enjan, ističući svoju hrabrost kao kakav Španac.

I on pođe prema vratima, ali mu kralj jednim pokretom ruke naredi da stane.

— Kuda idete? — upita on.

— Pa tamo gde me čekaju, Sire.

— Šta ćete da radite?

— Verovatno da se tučem.

— Da se tučete? — uzviknu kralj — Molim vas, pričekajte jedan trenutak, gospodine grofe!

De Sen-Enjan zatrese glavom kao dete koje se opire kad hoće da ga spreče da skoči u bunar ili da se igra nožem.

— Ali, međutim, Sire… — reče on.

— Prvo, — reče kralj — meni nije jasno.

— Oh, neka me o tome Vaše veličanstvo pita, — odgovori de Sen-Enjan — i ja ću mu objasniti.

— Ko vam je kazao da je g. Braželon ulazio u sobu o kojoj je reč?

— Ovo pisamce koje sam našao u ključaonici, kako sam imao čast da kažem Vašem veličanstvu.

— Ko ti kaže da ga je on tu stavio?

— Ko bi se drugi usudio da uzme na sebe da tu stavi ovu poruku?

— U pravu si. Kako je ušao u tvoj stan?

— Ah, ovo je vrlo ozbiljna stvar, pošto su sva vrata bila zaključana i ključevi bili u džepu moga sluge Baska.

— Pa lepo, sigurno su podmitili tvoga slugu.

— Nemoguće, Sire.

— Zašto, nemoguće?

— Evo zašto: da su i podmitili jadnog mladića, ne bi ga i upropašćivali, jasno ukazujući da su se njime poslužili jer bi im docnije još mogao biti potreban.

— To je tačno. Ostaje samo jedna pretpostavka.

— Da vidimo, Sire, da li je ta pretpostavka ista kao i ona koja se meni nametnula?

— Da je morao ući, silazeći niz one stepenice.

— Nažalost, Sire, to mi izgleda više nego verovatno.

— To je dovoljno da nam bude jasno da je neko prodao tajnu otvora u podu.

— Prodao ili svojevoljno otkrio.

— Zašto pravite tu razliku?

— Zato što izvesne osobe, Sire, koje ničim ne možete potkupiti da izdaju tajnu, otkrivaju tajnu svojevoljno, a ne prodaju je.

— Šta hoćeš time da kažeš?

— Ah, Sire, Vaše veličanstvo je isuviše pronicljivo da mi ne bi, pogodivši samo, uštedelo neprijatnost da ja kažem ime.

— U pravu si: Gospođa!

— Gospođa, koju je zabrinulo ovo preseljavanje.

— Gospođa koja ima ključeve od soba svojih počasnih gospođica i koja je dovoljno moćna da otkrije i ono što niko, sem vas ili nje, Sire, ne bi mogao da otkrije.

— I ti misliš da se moja snaha udružila sa Braželonom.

— E! E! Sire…

— I da mu je otkrila sve ove pojedinosti?

— Učinila i više, možda.

— Više!… Kaži sve.

— Možda je i sišla zajedno sa njim.

— Gde to? Dole, u tvoj stan?

— Mislite li, Sire, da je to nemoguće?

— Oh!

— Slušajte. Kralj zna koliko Gospođa voli mirise?

— Da, u tome se ugledala na moju majku.

— Naročito miris vervene?

— To je njen omiljeni miris.

— Pa eto, moj stan miriše na vervenu.

Kralj se zamisli.

— Ali, — nastavi on posle jednog trenutka ćutanja — zašto bi se Gospođa udružila sa Braželonom protiv mene?

Izgovarajući te reči, na koje je de Sen-Enjan mogao, bez predomišljanja, da odgovori: „Ljubomorne žene”, kralj je hteo da pronikne šta se krije u srcu njegovog prijatelja, da bi doznao da li je on pronikao tajnu da se on udvarao svojoj snasi. Ali de Sen-Enjan nije bio običan udvorica; on se nije nepromišljeno izlagao opasnosti da otkriva porodične tajne. On, dakle, vešto pređe preko te Gospođine tajne. Ali kako beše pokazao svoju pronicljivost, ukazujući da je Gospođa sa Braželonom ulazila u njegov stan, trebalo je platiti za to zadovolja vanje svog samoljublja i odgovoriti jasno na pitanje: „Zašto je Gospođa stala na stranu Braželona, a protiv mene?"

— Zašto? — odgovori de Sen-Enjan — Ali, zar Vaše veličanstvo zaboravlja da je grof de Giš prisan prijatelj vikonta de Braželona?

— Ne vidim tu nikakvu vezu — odgovori kralj.

— Ah, izvinite, Sire; — reče de Sen-Enjan — mislio sam da je g. de Giš veliki Gospođin prijatelj.

— To je tačno; — odgovori kralj — ne treba više tražiti, udarac je otuda došao.

— A zar kralj ne misli da bi trebalo, da bismo se od ovog zaštitili, zadati drugi?

— Da, ali ne one vrste koji se zadaju u Vensenskoj šumi — odgovori kralj.

— Vaše veličanstvo zaboravlja da sam ja plemić, i da sam izazvan.

— To se ne tiče tebe.

— Ali mene već više od jednog sata čekaju u šumi kod franjevačkog manastira, Sire; mene, koji sam uzrok svega toga, i čija će čast biti ukaljana, ako ne odem tamo gde me čekaju.

— Najveća čast jednog plemića je da se pokorava svome kralju.

— Sire …

— Naređujem ti da ostaneš!

— Sire…

— Poslušaj.

— Biće onako kako Vaše veličanstvo želi, Sire.

— Uostalom, ja hoću da razjasnim celu tu stvar; hoću da znam kako je neko imao toliko drskosti da me izigra i da uđe u moje omiljeno svetilište. Nisi ti taj, de Sen-Enjane, koji ima da kazni one koji su to učinili, jer oni nisu udarili na tvoju čast, već na moju.

— Preklinjem Vaše veličanstvo da ne izliva svoj gnev na g. de Braželona koji je u ovoj stvari mogao biti nesmotren, ali ne i nepošten.

— Dosta umem da pravim razliku između onoga šta je ko smeo, a šta nije smeo da uradi, čak i kad sam gnevan. Naročito, ni reči o ovome Gospođi.

— Ali, kako da postupim prema Braželonu, Sire? On će me tražiti, i…

— Govoriću sa njim, ili ću poslati nekog da razgovara sa njim još večeras.

— Još jednom, Sire, preklinjem vas, budite milostivi.

— Bio sam prilično dugo milostiv, grofe; — reče Luj XIV mršteći se — vreme je da pokažem izvesnim osobama da sam gospodar u svojoj kući.

Tek što kralj beše izgovorio ove reči, koje su nagoveštavale da se sa ovom željom za osvetom pomešala uspomena na jednu raniju, kad se sluga pojavi na vratima sobe za rad.

— Šta je? — upita kralj — Zašto ulazite kad nisam zvao?

—Sire, — reče sluga — Vaše veličanstvo mi je, jednom za svagda naredilo da uvedem g. grofa de La Fer kad kod on bude imao da govori sa Vašim veličanstvom.

— Pa?

— G. grof de La Fer je tu i čeka.

Kad ovo čuše, kralj i de Sen-Enjan izmenjaše poglede u kojima je bilo više zabrinutosti nego iznenađenja. Luj se jedan trenutak kolebao, ali se skoro odmah odluči.

— Idi, — reče on de Sen-Enjanu — idi kod Lujze, obavesti je o ovome što se kuje protiv nas; kaži joj i to da Gospođa opet počinje sa svojim proganjanjima i da je pokrenula ljude koji bi bolje učinili da se u to nisu mešali.

— Sire…

— Ako se Lujza uplaši, — nastavi kralj — umiri je; reci joj da je ljubav kralja neprobojan štit. Ako ona već sve zna — više bih voleo da nije tako — ili ako je i nju neko napao, ne zaboravi da joj kažeš, de Sen-Enjane, — dodade kralj sav drhteći od gneva i uzrujanosti — ne zaboravi da joj kažeš da ću je ovoga puta, umesto da je branim, osvetiti, i to tako strašno, da se niko u buduće neće više usuditi da je dirne.

— Je li to sve, Sire?

— Sve. Idi brzo i ostani veran, ti koji živiš usred ovog pakla, ne nadajući se, kao ja, rajskom blaženstvu.

De Sen-Enjan se sav istopi, uveravajući kralja u svoju odanost; on uze njegovu ruku, poljubi je, i izađe sav ozaren.

CXCVII

KRALJ I PLEMSTVO

Luj se brzo pribra da bi ljubazno dočekao g. de La Fera. Znao je unapred da grof ne dolazi tako bez nekog razloga. On je naslućivao da je ta poseta vrlo važna; ali pred čovekom koji je bio tako uglađen i tako otmen, kao što je Atos bio, nije trebalo odmah pokazati ni svoje nezadovoljstvo, ni svoje uzbuđenje.

Kada je mladi kralj bio siguran da se bar prividno stišao, on naredi svojim lakejima da uvedu grofa.

Nekoliko trenutaka kasnije, Atos, u svečanom odelu i sa odličjima na grudima, koja je on jedini na francuskom dvoru imao prava da nosi, pojavi se tako ozbiljan i tako zvaničan da je kralj mogao odmah da oceni da li se prevario u svojim predosećanjima ili nije.

Luj učini jedan korak, priđe grofu i pruži mu ruku sa osmehom; Atos se pokloni pun poštovanja.

— Gospodine grofe de La Fer, — reče kralj brzo — vi ste mi tako redak gost, da je to za mene velika sreća kada vas vidim.

Atos s pokloni i odgovori:

— Želeo bih da imam tu sreću da se uvek nalazim pored Vašeg veličanstva.

Po tome kako je izgovorio ove reči, bilo je očigledno da je hteo da kaže: „Želeo bih da mogu da budem kraljev savetodavac, kako on ne bi činio greške koje čini.”

Kralj to oseti, i rešen da pred ovim čovekom ostane nadmoćniji, ne samo zbog svog položaja već i zbog toga što će sačuvati hladnokrvnost, reče:

— Vidim da imate nešto da mi kažete.

— Inače se ne bih usudio da zamolim Vaše veličanstvo da me primi.

— Kažite brzo, gospodine, želim što pre da vas zadovoljim.

Kralj sede.

— Ubeđen sam, — reče Atos pomalo uzbuđenim glasom — da će mi Vaše veličanstvo dati potpuno zadovoljenje.

— A, — reče kralj, sa izvesnom ohološću — došli ste da se žalite na nešto?

— To će biti žalba, — odvrati Atos — samo ako Vaše veličanstvo… Ali, molim vas, Sire, da me izvinite, moram da počnem od početka.

— Čekam.

— Kralj se seća da sam u ono vreme kada je g. de Bakingam odlazio imao čast da razgovaram sa vama.

— Da, otprilike u to vreme… Da, sećam se. Samo predmet vašeg razgovora… to sam zaboravio.

Atos zadrhta.

— Imaću čast da podsetim kralja — reče on. — Radilo se o molbi koju sam uputio Vašem veličanstvu odnosno braka koji je g. de Braželon želeo da sklopi sa gospođicom de La Valijer.

— Tu smo — pomisli kralj. — Sećam se — reče on glasno.

— U to vreme, — produži Atos — kralj je bio tako dobar i tako darežljiv prema meni i g. de Braželonu, da nisam zaboravio nijednu reč koju je Vaše veličanstvo izgovorilo.

— I?… — reče kralj.

— I kralj, od koga sam tražio ruku gospođice de La Valijer za g. de Braželona, odbio me je.

— To je tačno — reče Luj hladno.

— Navodeći kao razlog — pohita Atos da doda — da verenica nema ugledan položaj u društvu.

Luj se savlada i slušaše strpljivo.

— Da… — dodade Atos — nije bogata.

Kralj se dublje uvuče u svoju naslonjaču.

— Da nije visokog roda.

Kralj se opet nervozno pokrenu.

— I da nije mnogo lepa — dodade Atos nemilosrdno.

Ova poslednja strela, zabodena u srce zaljubljenoga, natera to srce da snažno zakuca.

— Gospodine, — reče on — vi zaista imate odlično pamćenje!

— To mi se uvek događa kada imam tu veliku čast da razgovaram s kraljem — odvrati grof ne zbunjujući se.

— Tako je, sve sam to kazao.

— I ja sam mnogo zahvaljivao kralju na tome, zato što su te reči pokazivale da kralj mnogo ceni i uvažava g. de Braželona.

— Vi se isto tako sećate, — reče kralj naglašavajući svaku reč — da ste bili protiv ovog braka?

— To je istina, Sire.

— I da ste vrlo nerado tražili tu dozvolu?

— Da, Vaše veličanstvo.

— Najzad, ja se sećam još i toga, jer je moje pamćenje skoro isto tako dobro kao i vaše, sećam se, kažem, da ste izgovorili ove reči: „Ja ne verujem u ljubav gospođice de La Valijer prema g. de Braželonu”. Je li tako bilo?

Atos oseti udarac ali ne uzmače.

— Sire, — reče on — ja sam već molio Vaše veličanstvo da mi oprosti zbog toga, ali ima u ovom razgovoru izvesnih stvari koje će tek na kraju biti jasne.

— Onda da čujem kraj.

— Evo ga. Vaše veličanstvo je tada kazalo da odlaže taj brak radi dobra g. de Braželona.

Kralj ućuta.

— Danas je g. de Braželon nesrećan, da ne može više da odlaže, i da mora odmah da zatraži od Vašeg veličanstva da tu stvar reši.

Kralj preblede. Atos ga gledaše netremice.

— A šta… traži… g. de Braželon? — reče kralj nesigurnim glasom.

— Isto što sam tražio od kralja kada sam poslednji put bio kod njega: pristanak Vašega veličanstva na ovaj brak.

Kralj je ćutao.

— Mi smo otklonili teškoće u vezi sa ovim brakom — produži Atos. — Gospođica de La Valijer, koja nije ni bogata, ni visoka roda, ni lepa, ipak je jedina partija na svetu koja odgovara g. de Braželonu, jer on voli tu mladu devojku.

Kralj grčevito steže ruke.

— Kralj se koleba? — upita grof vrlo odlučno i vrlo učtivo.

— Ja se ne kolebam… ja odbijam — odvrati kralj.

Atos osta nekoliko trenutaka zamišljen.

—Imao sam čast,— reče on blagim glasom — da primetim kralju da nikakva prepreka ne može da zadrži ljubav g. de Braželona, i da njegova odluka izgleda nepokolebljiva.

— Postoji moja volja, a čini mi se da je ona prepreka?

— Najozbiljnija od svih — odvrati Atos.

— A!

— Neka mi bude dozvoljeno da sada ponizno upitam Vaše veličanstvo za razlog toga odbijanja.

— Razlog?… Vi mi postavljate pitanje? — uzviknu kralj.

— To nije pitanje, Sire, to je molba.

Kralj se osloni obema pesnicama o sto.

— Vi ste zaboravili kako se treba ponašati na dvoru, gospodine de La Fer — reče on prigušenim glasom. — Na dvoru je pravilo da se kralju ne postavljaju pitanja.

— To je istina, Sire, ali ako se ne postavljaju pitanja, čine se pretpostavke.

— Pretpostavke! Šta to treba da znači?

— Skoro uvek u svojim pretpostavkama podanik sumnja u kraljevu iskrenost…

— Gospodine!

— I pokazuje svoje nepoverenje — produži Atos hrabro.

— Mislim da vi zaboravljate s kim razgovarate — reče kralj, koga i protiv njegove volje, beše obuzeo gnev.

— Sire, primoran sam da tražim na drugom mestu ono što sam verovao da ću naći kod Vašeg veličanstva. Umesto da mi vi date odgovor, primoran sam da ga sam sebi dam.

Kralj ustade.

— Gospodine grofe, — reče on — posvetio sam vam sve slobodno vreme koje sam imao na raspoloženju.

To je značilo da grof treba da ide.

— Sire, — odgovori grof — nisam imao vremena da kažem kralju sve što sam imao da mu kažem, a ja tako retko viđam kralja, da moram da iskoristim priliku.

— Počeli ste sa pretpostavkama; sada ćete da pređete na uvrede.

— Oh! Sire! Ja, ja da vređam kralja? Nikada. Celoga svoga života ja sam tvrdio da su kraljevi iznad ostalih ljudi, ne samo po svome položaju i po svojoj moći, već i po plemenitosti svoga srca i vrednosti svoga uma. Ja nikada sebi neću dozvoliti da verujem da moj kralj, kada mi nešto kaže, ima neku zadnju misao.

— Šta hoćete time da kažete? Kakvu zadnju misao?

— Izraziću se jasnije — reče Atos hladno. — Ako je, odbijajući da g. de Braželonu da ruku gospođice de La Valijer, Vaše veličanstvo imalo neki drugi cilj osim sreće i uspeha vikonta…

— Eto vidite, gospodine, da me vređate.

— Ako je tražeći od vikonta da odloži taj brak, Vaše veličanstvo želelo da samo udalji verenika gospođice de La Valijer…

— Gospodine! Gospodine!

— Ja vam to kažem zato što se to svuda priča, Sire. Svuda se govori o ljubavi Vašeg veličanstva prema gospođici de La Valijer.

Kralj pocepa rukavice, koje je, da bi sačuvao prisustvo duha, grickao već nekoliko trenutaka.

— Teško onima koji se mešaju u moje stvari! — uzviknu on — Odlučio sam se na jedno: porušiću sve prepreke.

— Kakve prepreke? — reče Atos.

Kralj se odjednom zaustavi, kao konj koji je uzeo đem u zube i kome je taj đem, prevrnuvši se u ustima, povredio nepce.

— Ja volim gospođicu de La Valijer — reče on iznenada sa isto toliko dostojanstvenosti koliko i žestine.

— Ali, — prekide ga Atos — to ne smeta ništa da oženite g. de Braželona sa gospođicom de La Valijer. Žrtva je dostojna jednoga kralja; nju je zaslužio g. de Braželon koji vam je verno služio i koji se može smatrati čestitim čovekom. Tako dakle, kralj, odričući se svoje ljubavi, daje istovremeno dokaza o svojoj velikodušnosti, svojoj zahvalnosti i svojoj mudrosti.

— Gospođica de La Valijer — reče kralj prigušenim glasom — ne voli g. de Braželona.

— Kralj to zna? — upita Atos gledajući ga prodornim pogledom.

— Ja to znam.

— Od pre kratkog vremena onda; inače, da je kralj to znao kada sam prvi put dolazio da ga molim, Njegovo veličanstvo bi sigurno izvolelo da mi to kaže.

— Od pre kratkog vremena.

Atos ćutaše jedan trenutak.

— Ne razumem, onda, — reče on — zašto je kralj poslao g. de Braželona u London. Tome se s pravom čude oni kojima je stalo do kraljeve časti.

— Ko govori o kraljevoj časti, gospodine de La Fer?

— Kraljeva čast, Sire, to je čast svih njegovih plemića. Kada kralj nanese uvredu jednom od svojih plemića, to jest, kada mu oduzme jedan deo njegove časti, njemu lično, kralju, oduzet je taj deo.

— Gospodine de La Fer!

— Sire, jeste li poslali u London vikonta de Braželona pre nego što ste postali ljubavnik gospođice de La Valijer, ili otkako ste postali njen ljubavnik?

Kralj, gnevan, naročito zato što je osećao da je grof nadmoćniji, htede da otpusti Atosa jednim pokretom ruke.

— Sire, ja ću vam reći sve; ja ću izaći odavde ili zadovoljan kraljem, ili zadovoljan samim sobom. Zadovoljan Vama, ako mi dokažete da ste u pravu; zadovoljan sobom, ako vam dokažem da niste u pravu. Oh, vi ćete me saslušati, Sire. Ja sam star i meni je stalo do svega onoga što je zaista veliko i zaista jako u kraljevini. Ja sam plemić koji je prolio krv za vašega oca i za vas i koji nije nikada ništa tražio ni od vas, ni od vašega oca. Ja nisam učinio nikome nažao na ovome svetu, a ja sam obavezao kraljeve! Vi ćete me saslušati! Dolazim da mi položite računa o tome šta ste uradili sa čašću jednoga od vaših slugu, koga ste vi prevarili jednom laži, ili prevarili iz slabosti. Ja znam da ove reči izazivaju gnev kod Vašeg veličanstva; ja znam da sada tražite kako da kaznite moju iskrenost; ali ja znam kakvu ću kaznu da tražim za vas od gospoda boga kada mu budem ispričao za vaše verolomstvo i za nesreću svoga sina.

Kralj je krupnim koracima hodao po sobi, sa rukama na grudima, držeći glavu ukočeno i sevajući pogledom.

— Gospodine, — uzviknu on iznenada — da se ja prema vama ponašam kao kralj, vi biste već bili kažnjeni; ali ja sam samo čovek, i ja imam pravo da na ovom svetu volim one koji mene vole, što je tako retka sreća!

— Vi nemate to pravo ni kao čovek, ni kao kralj; ili ako ste hteli da ga časno uzmete za sebe, trebalo je da o tome obavestite gospodina de Bražolona, umesto što ste ga prognali.

— Čini mi se, zaista, da se ja sa vama raspravljam! — prekide ga Luj XIV sa onom tako velikom dostojanstvenošću u pogledu i u glasu, koju je samo u izvesnim trenucima imao.

— Nadao sam se da ćete mi odgovoriti — reče grof. — Uskoro ćete saznati moj odgovor, gospodine.

— Vi znate šta ja mislim — odvrati g. de La Fer.

— Vi ste, gospodine, bili zaboravili da razgovarate s kraljem; to je zločin!

— Vi ste bili zaboravili da uništavate život dvojice ljudi; to je smrtni greh, Sire!

— Izađite odmah.

— Neću izaći pre nego što vam budem kazao: Sine Luja XIII, vi rđavo počinjete svoju vladavinu, jer je počinjete otmicom i verolomstvom! Moja loza i ja ne dugujemo vam više ni ljubav ni poštovanje, na koje sam ja tražio od svoga sina da se zakune u kraljevskim grobnicama u Sen-Deniju, pred zemnim ostacima vaših plemenitih predaka. Vi ste postali naš neprijatelj, Sire, i mi od sada odgovaramo samo pred bogom, našim jedinim gospodarem. Čuvajte se toga!

— Vi pretite?

— O, ne! — reče Atos tužno — Ja nemam u duši ni prkosa ni straha. Bog, o kome vam govorim, Sire, čuje moje reči i zna da bih ja danas opet prolio svu krv koja mi je ostala, pošto sam dvadeset godina ratovao protiv spoljašnih i unutrašnjih neprijatelja, da bih sačuvao čast vaše krune. Mogu dakle da vas uverim da ne pretim ni kralju, kao što ne pretim ni čoveku; ali vam kažem: gubite dvojicu slugu zato što ste ubili veru u srcu oca, a ljubav u srcu sina. Prvi ne veruje više u kraljevu reč, drugi u poštenje ljudi, ni u čednost žena. Jedan je sahranio u sebi poštovanje, drugi poslušnost. Zbogom.

Pošto je to rekao, Atos prelomi preko kolena svoj mač, spusti polako oba komada na pod, i klanjajući se kralju koji se gušio od gneva i od stida, izađe iz sobe.

Luj, sav satrven, osta nekoliko trenutaka naslonjen na svoj sto, dok se nije pribrao, a zatim se naglo uspravi i snažno zazvoni.

— Recite da pozovu g. d'Artanjana — reče on preplašenim lakejima.

CXCVIII

BURA I DALJE TRAJE

Sigurno da su se naši čitaoci pitali kako se Atos našao kod kralja baš u pravi čas, on o kome tako davno nisu ništa čuli. Pošto je naša želja romanopisca, pre svega, da povežemo događaje jednom skoro neumitnom doslednošću, mi smo ovo pitanje očekivali, i odgovaramo na njega.

Portos, veran svojoj dužnosti čoveka koji priprema dvoboje, izađe iz Pale-Roajala, i ode da se nađe sa Raulom kod franjevačkog manastira u Vensenskoj šumi, i ispriča mu do sitnica kako je tekao razgovor sa de Sen-Enjanom; zatim mu na kraju reče da će zbog toga što je kralj pozvao svoga ljubimca da dođe kod njega, dvoboj, verovatno, biti trenutno odložen i da će de Sen-Enjan, pošto se bude rastao od kralja, pohitati da se odazove Raulovom pozivu.

Ali Raul, koji je bio manje lakoveran nego njegov stari prijatelj, zaključi iz Portosovog pričanja da će de Sen-Enjan, pošto ide kod kralja, ovome sve ispričati, i da će kralj zabraniti de Sen-Enjanu da izađe na dvoboj; s obzirom na to, ostavi on Portosa da sam čeka na mestu određenom za dvoboj, ako slučajno, što mu je izgledalo malo verovatno, de Sen-Enjan bude došao; on još pokuša da nagovori Portosa da čeka najviše sat ili sat i po. Portos je to odlučno odbio i ugodno se smestio kod franjevačkog manastira, kao da će tu da pusti žile; tražio je od Raula da mu obeća da će, pošto poseti svoga oca, svratiti svojoj kući, kako bi njegov lakej znao gde da ga nađe, ako g. de San-Enjan dođe na sastanak.

Braželon beše napustio Vensen i uputio se pravo kod Atosa, koji je od pre dva dana bio u Parizu.

D'Artanjan beše pismom obavestio grofa.

Prema tome, kada Raul stiže kod svoga oca, ovaj je već bio o svemu obavešten; pošto se rukovao sa njim i poljubio ga, Atos mu dade znak da sedne.

— Ja znam, vikonte, da dolazite k meni kao prijatelju, kao što radi čavek kome je srce ranjeno i koji pati; recite mi šta vas dovodi k meni?

Mladi čovek saže glavu i poče da priča. Više puta, dok je pričao, suze i prigušeni jecaji primoravahu ga da prekine pričanje. Ipak ispriča sve do kraja.

Atos je, verovatno, već znao šta da misli o svemu ovome, pošto smo kazali da mu je D'Artanjan pisao; ali želeći da do kraja sačuva onaj duševni mir i onu vedrinu koji su bili skoro nadčovečanska crta njegovog karaktera, od odgovori:

— Raule, ja ne verujem ništa od svega toga što se priča; ja ne verujem ništa od svega toga čega se vi bojite; osobe dostojne da im se veruje već su mi pričale o tom događaju, ali moja duša i moja savest veruju da je nemoguće da je kralj mogao da nanese uvredu jednom plemiću. Ja vam dakle jemčim za kralja i dokazaću vam ono što tvrdim.

Raul, kolebajući se između onoga što je video svojim sopstvenim očima i one nepokolebljive vere koju je imao u ovoga čoveka koji nikada nije slagao, pokloni se i reče samo ovo:

— Idite, dakle, gospodine grofe; ja ću čekati.

I on sede, i pokri lice obema rukama.

Atos se obuče i pođe. Ono što je uradio kod kralja ispričali smo svojim čitaocima koji su ga videli kada je ušao kod njegovog veličanstva i kada je odande izašao.

Kada se Atos vrati od kralja, Raul je još uvek sedeo u istom položaju, bled, turoban, očajan. Međutim, kada ču da se otvaraju vrata i kada ču korake svoga oca koji mu je prilazio, on podiže glavu.

Atos je bio bled, gologlav, ozbiljan; on predade sobaru ogrtač i šešir, dade mu rukom znak da izađe, i sede pored Raula.

— Pa, gospodine, — upita mladi čovek tužno klimajući glavom — jeste li sada potpuno ubeđeni?

— Jesam, Raule; kralj voli gospođicu de La Valijer.

— I on to priznaje? — uzviknu Raul.

— Potpuno — reče Atos.

— A ona?

— Nju nisam video.

— Niste, ali kralj vam je govorio o njoj. Šta on o njoj kaže?

— On kaže da ga ona voli.

— Oh, eto vidite! Eto vidite, gospodine!

I mladi čovek učini jedan pokret koji je izražavao njegovo očajanje.

— Raule, — produži grof — budite uvereni da sam kazao kralju sve ono što biste mu i vi sami rekli, i mislim da sam mu to rekao prikladnim ali odlučnim rečima.

— A šta ste mu rekli, gospodine?

— Rekao sam mu, Raule, da je između njega i nas sve svršeno i da mu vi nećete više služiti; rekao sam mu da ću se i ja držati po strani. Ostaje mi da saznam samo još jedno.

— Šta, gospodine?

— Da li ste vi doneli neku odluku?

— Neku odluku? Povodom čega?

— U vezi sa ljubavlju i…

— Dovršite, gospodine.

— I u vezi sa osvetom; jer ja se bojim da vi pomišljate na osvetu.

— Oh, gospodine, ljubav… možda ću jednoga dana uspeti da je iščupam iz svoga srca. Ja se nadam da ću sa božjom pomoći i pomoću vaših mudrih saveta uspeti u tome. Na osvetu sam pomišljao samo dok me je rukovodila jedna rđava misao, jer ja ne mogu da se osvetim pravome krivcu; ja sam dakle odustao od osvete.

— Tako, dakle, vi nemate nameru da izazovete na dvoboj g. de Sen-Enjana?

— Nemam, gospodine. Ja sam ga pozvao na dvoboj; ako g. de Sen-Enjan primi poziv, ja ću se boriti; ako ga ne prihvati, ja ga neću ponoviti.

— A La Valijerova? Šta ćete sa njom?

— Gospodin grof nije ozbiljno pomislio da mi i na pamet pada da se svetim jednoj ženi — odgovori Raul sa tako tužnim osmehom, da se jedna suza pojavi u oku čoveka koji je mnogo puta patio i gledao kako drugi pate.

On pruži ruku Raulu i ovaj je brzo uze.

— I tako, gospodine grofe, vi ste sasvim sigurni da je zlo nepopravljivo? — upita mladi čovek.

Sada Atos klimnu glavom.

— Jadno dete! — prošaputa on.

— Vi mislite da se ja još nadam — reče Raul — i vi me žalite. Oh, to je zato što mi je strašno teško, vidite li, da prezirem, kao što je trebalo, onu koju sam toliko voleo. Zašto i ja njoj nisam učinio nešto nažao, bio bih tako srećan, i oprostio bih joj.

Atos tužno pogleda svoga sina. Izgledalo mu je da je ovo nekoliko reči koje je Raul izgovorio poteklo iz njegovog sopstvenog srca. U tom trenutku lakej prijavi g. d'Artanjana. Ovo ime odjeknu u Atosovim i u Raulovim ušima na dva vrlo razna načina.

Musketar, koga sluga beše prijavio, uđe sa jednim osmehom na usnama iz koga se nije moglo niša zaključiti. Raul zastade, Atos pođe u susret svome prijatelju sa izrazom lica koji ne izmače Braželonovom oku. D'Artanjan odgovori Atosu namignuvši malo; zatim priđe Raulu, uze ga za ruku i reče, obraćajući se istovremeno i ocu i sinu:

— Šta, izgleda da tešimo ovoga mladića?

— A vi, koji ste uvek tako dobri, pomoćićete mi u ovoj teškoj dužnosti.

I dok je ovo govorio, Atos steže obema rukama d'Artanjanovu ruku. Raulu se učini da je taj stisak ruke značio još nešto osim onoga što je njegov otac izgovorio.

— Da, — odgovori musketar, čupkajući brkove onom drugom rukom koju mu je Atos ostavio slobodnu — da, ja dolazim još i…

— Dobro nam došli, gospodine viteže, ne zbog utehe koju donosite već i zbog zadovoljstva koje nam pruža vaše prisustvo. Ja sam utešen.

I on pokuša da se nasmeši, ali je taj osmeh bio tužniji od svih suza koje je d'Artanjan dotle video.

— U dobri čas! — reče d'Artanjan.

— Samo, — reče Raul — vi ste stigli baš kada je g. grof hteo da mi ispriča pojedinosti svoga razgovora sa kraljem. Vi ćete, jelte, dozvoliti da g. grof produži?

I izgledalo je da mladi čovek želi da pronikne musketarovo srce do dna,

— Svoga razgovora sa kraljem? — reče d'Artanjan tako prirodnim glasom da se nije moglo posumnjati u to da je njegovo čuđenje iskreno — Vi ste, dakle, Atose, videli kralja?

Atos se nasmeši.

— Da, reče on, video sam ga.

— Ah! Zaista, vi niste znali da je grof bio kod Njegovog veličanstva? — upita Raul pomalo umiren.

— Bogami nisam! Pojma nisam imao.

— Onda sam spokojniji — reče Raul.

— U kom pogledu, spokojniji? — upita Atos.

— Gospodine, — reče Raul — oprostite mi; ali znajući da imam čast da uživam vašu veliku ljubav, bojao sam se da niste pomalo oštro kazali Njegovom veličanstvu koliko patim i koliko ste i vi opravdano gnevni, i da je onda kralj…

— I da je onda kralj? — ponovi d'Artanjan — Hajde, Raule, dovršite.

— Sada vi mene izvinite, gospodine d'Artanjane — reče Raul. — Jednog trenutka sam se uplašio, priznajem, da niste došli kao g. d'Artanjan, nego kao vrhovni zapovednik musketara.

— Vi ste ludi, jadni moj Raule — uzviknu d'Artanjan, prsnuvši u smeh, u kome bi neki pažljiv posmatrač voleo da je osetio više iskrenosti.

— Utoliko bolje! — reče Raul.

— Da, ludi, i znate li šta vam savetujem?

— Recite, gospodine; pošto potiče od vas, savet mora da je dobar.

— Pa lepo, ja vam savetujem da sada, posle vašega puta u Englesku, posle vaše posete g. de Gišu, posle vaše posete Gospođi, posle vaše posete Portosu, posle vašeg puta u Vensen, ja vam savetujem da se malo odmorite; lezite, spavajte dvanaest sati, i kada se budete probudili, napravite dugu šetnju na konju.

I on ga privuče k sebi i zagrli kao rođenog sina. Atos učini to isto; samo je bilo jasno da je očev poljubac bio nežniji, i da ga je Atos čvršće stegao na svoje grudi nego prijatelj.

Mladi čovek pogleda ponovo ova dva čoveka, trudeći se da ih prozre. Ali njegov pogled nije mogao ništa da pročita ni na musketarovom nasmejanom licu, ni na mirnom i blagom licu grofa de La Fer.

— A kuda ćete sad, Raule? — upita ovaj, videći da se Braželon sprema da iziđe.

— Idem u svoj stan, gospodine — odgovori on blagim i tužnim glasom.

— Tamo ćemo dakle, vikonte, moći da vas nađemo, ako budemo imali nešto da vam kažemo?

— Da, gospodine. Mislite li da ćete imati nešto da mi kažete?

— Šta znam! — reče Atos.

— Da vam donesemo nove utehe — reče d'Artanjan gurajući blago Raula prema vratima.

Raul, videći ovu vedrinu kod ove dvojice prijatelja, izađe iz grofovog stana noseći u sebi samo osećanje svog ličnog bola.

— Hvala bogu, — reče on — sada mogu da mislim samo na sebe.

I uvijajući se u svoj ogrtač, da bi sakrio od prolaznika svoje tužno lice, on izađe i uputi se u svoj stan kao što je obećao Portosu.

Dva prijatelja su gledala mladoga čoveka kako odlazi sa osećanjem koje je bilo sličio saučešću.

Samo, svaki od njih ga je izrazio na svoj način.

— Jadni Raul! — reče Atos, kome se uzdah ote iz grudi.

— Jadni Raul! — reče d'Artanjan, sležući ramenima.

CXCIX

HEU! MISER!

„Jadni Raul!” rekao je Atos. „Jadni Raul!” rekao je d'Artanjan. I zaista, kada su ga žalila dva tako jaka čoveka, sigurno da je Raul morao biti vrlo nesrećan čovek.

I zato, kada se nađe sam ostavljajući za sobom odanog prijatelja i oca koji sve razume, kada se seti da je kralj priznao svoju ljubav prema Lujzi de La Valijer, i da mu je tako oteo njegovu draganu, on oseti da mu je srce slomljeno, kao što je svako od nas to osetio jedanput u životu, kada mu je bila razorena prva iluzija ili kada je doživeo prvo razočarenje u ljubavi.

— Oh, — prošaputa on — sve je dakle svršeno! Nema više ničega u životu! Nemam više ništa da očekujem od života, ničemu da se nadam! Giš mi je to kazao, otac mi je to kazao, g. d'Artanjan mi je to kazao. Sve je dakle na ovome svetu samo varka! To je dakle bila varka, ona budućnost o kojoj sam sanjao deset godina! Ona prisnost naših srca, bila je varka! Onaj život ispunjen ljubavlju i srećom, bio je varka!

„Kako sam bio lud što sam se tako glasno i tako otvoreno zanosio svojim snovima pred svojim prijateljima i pred svojim neprijateljima, tako da me sada prijatelji sažaljevaju zbog mojih jada, a neprijatelji se rugaju mome bolu!…

„I tako će moja nesreća i moja bruka postati javne! Sutra će pokazivati prstom na mene.”

I mada je obećao svome ocu i d'Artanjanu da će se stišati, Raul izgovori nekoliko reči koje su potajno pretile.

— A međutim, — produži on — da se zovem de Vard i da imam istovremeno g. d'Artanjanovu hitrinu i njegovu snagu, ja bih se prividno smejao, ubedio bih žene da što se tiče ove verolomnice koju je moje srce ljubilo, žalim samo što me je prevarila svojom lažnom čestitošću; nekoliko podrugljivaca ulagivalo bi se kralju na moj račun; ja bih vrebao te podrugljivce i kaznio bih nekolicinu. Ljudi bi me se bojali, i kada bih ubio trojicu, žene bi me obožavale.

„Eto na šta se treba odlučiti, a i sam grof de La Fer ne bi imao ništa protiv toga. Zar i on nije preživeo u svojoj mladosti ono isto što danas ja preživljavam? Zar on nije zamenio ljubav pijanstvom. On mi je to često pričao. Zašto ja ne bih zamenio ljubav uživanjem?

„On je patio isto toliko koliko ja patim, možda i više. Istorija života jednoga čoveka je, dakle, istorija života svih ljudi; jedno duže ili kraće iskušenje, manje ili više bolno? Glas čitavoga čovečanstva je, dakle, samo jedan dug vapaj.

„Ali šta se tiče onoga koji pati bol drugih? Da li rana na grudima drugoga čoveka ublažava ranu koja zjapi na našim? Da li krv koja teče iz tuđih rana pomaže da usahne naša? Da li te sveopšte patnje umanjuju vaše sopstvene? Ne, svako pati za sebe, svako se bori sa svojim bolom, svako proliva svoje suze.

„Uostalom, šta je do sada bio moj život? Hladno i pusto poprište gde sam se borio uvek za druge, nikada za sebe.

„Čas za jednog kralja, čas za jednu ženu.

„Kralj me je izdao, žena me je prezrela.

„Oh, nesrećniče!… Žene! Ne bi li mogao da postignem da sve ispaštaju zločin koji je jedna od njih učinila?

„Šta je potrebno za to?… Nemati više srca, ili zaboraviti da ga imamo; pokazati svoju snagu čak i protiv slabih.

„Šta treba učiniti da bi se to postiglo? Biti mlad, lep, jak, hrabar, bogat. Ja to jesam, ili ću sve to biti.

„Ali čast? Šta je čast? Teorija koju svako shvata na svoj način. Otac mi je govorio: „Čast, to je poštovanje onoga što dugujemo drugima, a naročito onoga što dugujemo sebi.” Ali su mi de Giš, Manikan, a naročito de Sen-Enjan, govorili: „Čast se sastoji u tome da pomažemo strasti i zadovoljstva svoga kralja.” Ta čast ne zadaje mnogo truda i unosna je. Sa takvom čašću mogu da zadržim svoju službu na dvoru i da budem u kraljevoj ličnoj službi, da dobijem komandu nad jednim odabranim pukom. Sa takvom čašću mogu da postanem vojvoda i per.

„Sramota koju mi je nanela ova žena, taj bol kojim je skrhala moje srce, meni, Raulu, svome prijatelju iz detinjstva, ne pogađa ni u čemu g. de Braželona, dobrog oficira, hrabrog vojskovođu koji će se u prvoj borbi ovenčati slavom, i koji će postati nešto sto puta više nego što je danas gospođica de La Valijer, kraljeva milosnica; jer kralj se neće oženiti gospođicom de La Valijer, i ukoliko on otvorenije bude pokazivao da je ona njegova milosnica, utoliko će ljaga koju je on bacio na nju biti veća, i dok nju budu prezirali kao što je ja prezirem, ja ću se proslaviti.

„Nažalost, nas dvoje smo prešli zajedno, prvu, najlepšu trećinu našeg životnog puta držeći se za ruku, idući duž one divne staze pune cveća koju predstavlja mladost, i evo sada stižemo na raskrsnicu gde se ona rastaje od mene, i mi ćemo poći raznim putevima koji će nas sve vše udaljavati jedno od drugog; i ja treba da stignem, Gospode, na kraj puta sam, očajan, satrven.

„Oh, kako sam nesrećan!…”

Raul beše tako utonuo u svoje tužne misli, kada odjednom primeti da se nalazi pred vratima svoje kuće. On beše stigao do nje i ne primećujući kroz koje ulice prolazi, ne znajući kako je stigao, on otvori vrata, uđe i poče da se penje uz stepenice.

Kao i u većini kuća toga doba, stepenište je bilo mračno, odmorišta neosvetljena. Raul je stanovao na prvom spratu; on se zaustavi i zazvoni. Oliven se pojavi i prihvati njegov mač i ogrtač. Raul sam otvori vrata koja su iz predsoblja vodila u jedan mali salon koga Oliven beše ukrasio cvećem i koji je bio prilično bogato namešten, s obzirom da je pripadao jednom mladom čoveku; Oliven, koji je poznavao ukus svoga gospodara, trudio se da ga zadovolji, ne obazirući se nimalo da li će on da opazi ili ne tu njegovu pažnju.

U tome salonu se nalazio jedan portret La Valijerove, koji ona sama beše nacrtala i poklonila Raulu.

Taj portret, koji je bio okačen iznad jednog divana pokrivenog damaskom svilom tamne boje, bio je prvi predmet na kome se Raulov pogled zadrža i prema kome se on uputi. Uostalom, svaki put kad bi se vratio svojoj kući, taj portret je bio prva stvar koja je privlačila njegov pogled. I ovoga puta, dakle, on se uputi prema tome portretu, klekne na divan i poče tužno da gleda.

Ruke beše skrstio na grudi, glavu malo podigao; pogled mu je bio miran i zamagljen, na ustima je lebdeo tužan osmeh.

On pogleda obožavani lik; zatim se seti svega onoga što je govorio; sve što je prepatio ponovo navre u njegovo srce, i posle dužeg ćutanja, on reče i po treći put:

— Oh, kako sam nesrećan!

Tek što beše izgovorio ove reči on začu iza svojih leđa jedan uzdah i jedan jecaj.

On se brzo okrete, i u uglu salona opazi jednu ženu koja je stajala pognute glave, sa velom preko lica, jednu ženu koju nije mogao da primeti kad je ulazio, jer je beše zaklonio vratima otvarajući ih, a koju ni docnije nije primetio, jer se ne beše okrenuo otkako je ušao u sobu.

On pođe prema toj ženi koju mu niko ne beše prijavio, pozdravi je i upita je šta želi, kada ona najedanput podiže glavu, skloni veo, i jedno bledo i tužno lice ukaza se pred njim.

Raul se trže kao da je ugledao neku utvaru.

— Lujza! — uzviknu on tako očajnim glasom da se ne bi moglo verovati da čovek može tako bolno da krikne a da njegovo srce ne prepukne.

CC

JEDNA RANA ZA DRUGOM

Gospođica de La Valijer, jer je to zaista bila ona, priđe jedan korak bliže.

— Da, Lujza — prošaputa ona.

Ali u tom međuvremenu, ma koliko da je ono bilo kratko, Raul je imao vremena da dođe k sebi.

— Vi, gospođice? — reče on.

Zatim dodade glasom koji se ne da opisati.

— Vi, ovde?

— Da, Raule, — ponovi mlada devojka — da ja; čekala sam vas.

— Oprostite; kada sam ušao, nisam znao…

— Da, tražila sam od Olivena da vam ne kaže…

Ona se ustezala; i kako se Raul nije žurio da joj odgovori nastade jedan trenutak ćutanja tako da se moglo čuti kucanje ova dva srca; ono nije bilo više složno, ali je bilo podjednako jako.

Trebalo je da Lujza prva počne da govori. Ona učini veliki napor.

— Želela sam da razgovaram sa vama; — reče ona — bilo je neophodno da dođem kod vas… lično… sama… Nisam se kolebala da učinim jedan korak za koji niko ne sme da sazna; jer ga niko, sem vas, ne bi razumeo, gospodine de Braželone.

— Zaista, gospođice, — promuca Raul, sav zaprepašćen, sav trepereći — i ja sam, i pored dobrog mišljenja koje imate o meni, priznajem…

— Hoćete li da mi učinite tu milost, da sednete i da me saslušate? — prekide ga Lujza blagim glasom.

Braželon je pogleda, zatim tužno zatrese glavom i sede, ili bolje reći, sruši se na stolicu.

— Govorite — reče on.

Ona kradom pogleda unaokolo.

Raul se diže, priđe vratima i otvori ih:

— Olivene, — reče on — ni za koga nisam kod kuće.

Zatim, okrećući se prema La Valijerovoj, reče:

— Jeste li to želeli da učinim?

Nemoguće je opisati kakav su utisak ostavile na Lujzu te reči koje su značile: „Vidite li da vas ja još uvek razumem.”

Ona obrisa oči maramicom da bi utrla jednu suzu; a zatim, pošto se malo pribra, ona poče da govori:

— Raule, — reče ona — ne okrećite od mene svoj pogled, tako pun dobrote i tako iskren; vi niste od onih ljudi koji preziru jednu ženu zato što je dala svoje srce, makar ta ljubav bila uzrok njihove nesreće, makar ona vređala njihov ponos.

Raul ne odgovori ništa.

— Nažalost, — produži La Valijerova — ja isuviše dobro znam da je tako; moj se postupak ne da braniti, i ne znam kako da počnem. Eto, mislim da ću bolje uraditi ako vam prosto ispričam šta mi se dogodilo. Kako ću govoriti istinu, naći ću svoj pravi put u mraku uprkos preprekama koje imam da savladam, da bih olakšala svome srcu koje je prepuno i koje želim da otvorim pred vama.

Raul je i dalje ćutao.

Pogled La Valijerove kao da je hteo da kaže: „Ohrabrite me, smilujte se, recite jednu reč!”

Ali je Raul ćutao, i mlada devojka morade da produži.

— Maločas je — reče ona — kralj poslao de Sen-Enjana k meni.

Ona obori pogled.

I Raul pogleda na drugu stranu da ne bi sreo njen.

— G. de Sen-Enjan je dolazio kod mene u kraljevo ime, i rekao mi da vi znate sve.

I ona pokuša da pogleda u lice onoga kome je zadavala, posle tolikih drugih, još i ovu ranu; ali joj je bilo nemoguće da sretne Raulov pogled.

— Rekao mi je da ste vi, s pravom, strašno ljuti na mene.

Ovoga puta Raul pogleda mladu devojku i prezriv osmeh pojavi se na njegovim usnama.

— Oh, — produži ona — preklinjem vas, nemojte reći da ste osetili nešto drugo osim gneva, Raule; čekajte da vam kažem sve, čekajte da završim.

Zahvaljujući svojoj jakoj volji, Raul se savlada, čelo mu se razvedri, sa usana nestade prezrivog osmeha.

— A pre svega, — reče La Valijerova sklopivši ruke i sagnuvši glavu — molim vas da mi oprostite, vi koji ste najvelikodušniji i najplemenitiji čovek na svetu. Ako sam vam zatajila ono što se u meni događalo, nikada nisam pristala da vas zavaravam. Oh! Preklinjem vas, Raule, na kolenima vas molim, odgovorite mi, pa makar i uvredom. Više volim da čujem iz vaših usta uvredu nego da znam da u vašem srcu postoji sumnja.

— Divim se vašim uzvišenim osećanjima, gospođice — reče Raul savlađujući se da bi ostao miran. — Zatajiti od nekoga da ga varate, to je pošteno; ali zavaravati ga, izgleda da bi to bilo nepošteno, i vi to ne biste učinili.

— Gospodine, dugo sam verovala da vas volim više od svega na svetu, i dogod sam verovala u svoju ljubav prema vama, ja sam vam govorila da vas volim. Kada smo bili u Bloa, ja sam vas volela. Kralj je prošao kroz Bloa; verovala sam da vas još uvek volim. Ja bih se na to zaklela pred oltarom; ali došao je jedan dan koji me je izveo iz zablude.

— Pa lepo, gospođice, toga dana kada ste videli da vas ja još uvek volim, poštenje vam je nalagalo da mi kažete da me više ne volite.

— Onoga dana, Raule, onoga dana kada sam jasno pročitala šta se u mom, srcu događa, onoga dana kada sam sama sebi priznala da ne mislim više na vas, onoga dana kad mi se ukazala druga budućnost osim one da budem vaša prijateljica, vaša dragana, vaša supruga, onoga dana, Raule, vi nažalost više niste bili kraj mene.

— Vi ste znali, gospođice, gde sam ja; trebalo je da mi pišete.

— Nisam smela, Raule, bila sam kukavica. Šta ćete, Raule! Tako sam vas dobro poznavala, tako sam bila sigurna da me volite, da bih uzdrhtala i od same pomisli na bol koji ću vam naneti; i to je zaista istina, Raule, da u ovom trenutku kada vam govorim, glave sagnute pred vama, tužna srca, s glasom prepunim uzdaha, sa očima punim suza, zaista istina, da nemam druge odbrane osim svoje iskrenosti, ali ne osećam ni drugi bol osim bola što čitam patnju u vašim očima.

Raul pokuša da se nasmeši.

— Ne, — reče mlada devojka sa dubokim ubeđenjem — vi mi nećete naneti tu uvredu da se pretvarate preda mnom. Vi ste me voleli; vi ste bili sigurni da me volite; vi niste zavaravali samoga sebe, vi niste zavaravali svoje srce, dok ja, ja!…

I sva bleda, ruku podignutih iznad glave, ona pade na kolena.

— Dok vi, — reče Raul — vi ste meni govorili da me volite, a voleli ste drugoga!

— Avaj! Jesam; — uzviknu jadna devojka avaj! ja volim drugoga; i taj drugi… Bože moj, pustite me da vam kažem, Raule, jer je to moje jedino opravdanje; toga drugoga ja volim više nego svoj život, više nego što volim boga. Oprostite mi taj greh ili kaznite moje verolomstvo, Raule. Ja nisam došla ovde da se branim, već da vam kažem: Vi znate šta je voleti? Pa lepo, ja volim! Volim toliko da bih dala svoj život, svoju dušu onome koga volim! Ako on ikada prestane da me voli, umreću od bola, osim ako mi bog ne pomogne, osim ako se gospod ne smiluje na mene. Raule, ja sam došla ovde da se potčinim vašoj volji, ma kakva ona bila; da umrem ako vi želite da umrem. Ubijte me, Raule, ako vi u svome srcu verujete da sam zaslužila smrt.

— Pazite, gospođice; — reče Raul — žena koja želi smrt može još samo da da svoju krv izneverenom draganu.

— U pravu ste, reče ona.

Raul duboko uzdahnu.

— I vi volite toliko da ne možete da zaboravite?

— Volim toliko da neću da zaboravim, toliko, da ne želim da ikada drugoga volim — odgovori La Valijerova.

— Dobro! — reče Raul — Vi ste mi zaista kazali sve što ste imali da mi kažete, sve što sam mogao da želim da saznam. A sada, gospođice, ja vas molim da mi oprostite, ja sam mogao biti prepreka u vašem životu, ja nisam bio u pravu, ja sam, zavaravajući se, doprineo da vi zavaravate sebe.

— Oh! — reče La Valijerova — Ja ne tražim od vas toliko, Raule.

— Za sve to sam ja kriv, gospođice; — nastavi Raul — bolje upoznat nego vi sa teškoćama na koje nailazimo u životu, trebalo je da vas poučim. Nije trebalo da se oslonim na neizvesnost, trebalo je da nateram vaše srce da progovori, dok sam ja jedva naterao vaša usta da progovore. Ponavljam vam, gospođice, molim vas da mi oprostite.

— To je nemoguće, to je nemoguće! — uzviknu ona — Vi mi se rugate.

— Kako, nemoguće?

— Da, nemoguće je biti toliko dobar, toliko divan, toliko savršen.

— Pazite, — reče Raul sa tužnim osmehom — jer možda ćete malo kasnije reći da vas nisam voleo.

— Oh, vi me volite kao nežan brat; ostavite me da se nadam da je tako, Raule.

— Kao nežan brat? Ne zavaravajte se, Lujza. Voleo sam vas kao dragan, kao suprug, kao najnežniji čovek.

— Raule! Raule!

— Kao brat? Oh! Lujza, voleo sam vas toliko da bih za vas dao kap po kap svoje krvi, komad po komad svoga tela, svoje večno blaženstvo.

— Raule, Raule, smilujte se!

— Voleo sam vas toliko, Lujza, da je moje srce prepuklo, da se moja vera koleba, da se moje oči gase; voleo sam vas toliko da ne vidim više ništa ni na zemlji, ni na nebu.

— Raule, Raule, prijatelju moj, preklinjem vas, poštedite me! — uzviknu La Valijerova — Oh! da sam znala!…

— Suviše je kasno, Lujza; vi volite, vi ste srećni; ja vidim, kroz vaše suze, radost na vašem licu; iza vaših suza koje proliva vaša čestitost, ja naslućujem uzdahe koji odaju vašu ljubav. Lujza, Lujza, vi ste od mene učinili poslednjeg čoveka; idite, preklinjem vas. Zbogom! Zbogom!

— Oprostite mi, preklinjem vas!

— A, zar nisam učinio i nešto više? Nisam li vam kazao da vas i dalje volim?

Ona pokri lice rukama.

— A kada sam vam to kazao, razumete li, Lujza? Kada sam vam to kazao u jednom ovakvom trenutku, kada sam vam to kazao onako kako sam ja to učinio, to je kao da sam vam saopštio svoju smrtnu presudu. Zbogom.

La Valijerova htede da pruži ruke prema njemu.

— Nećemo se više videti na ovome svetu — reče on.

Ona htede da vikne; on joj rukom zatvori usta. Ona poljubi tu ruku i onesvesti se.

— Olivene,— reče Raul — odnesite ovu mladu gospođu u njenu nosiljku, koja čeka pred vratima.

Oliven se podiže. Raul pođe prema La Valijerovoj da je poljubi prvi i poslednji put; zatim se naglo zaustavi;

— Ne, — reče on — ovo dobro ne pripada meni. Ja nisam kralj Francuske, ja ne kradem.

I on se vrati u svoju sobu, dok je sobar odnosio La Valijerovu koja je i dalje bila u nesvestici.

CCI

ŠTA JE RAUL POGODIO

Kad Raul ode, i kad se po njegovom odlasku začuše ona dva uzvika, Atos i d'Artanjan se opet nađoše sami, stojeći jedan prema drugom.

Atos odmah opet postade vrlo pažljiv, kakav je bio i kad se d'Artanjan pojavio.

— Pa lepo, dragi prijatelju, — reče on — šta ste došli da mi javite?

— Ja? — upita d'Artanjan.

— Vi. Svakako postoji neki razlog zbog koga su vas ovamo poslali?

Atos se nasmeši.

— Pa naravno! — reče d'Artanjan.

— Pomoći ću vam, dragi prijatelju. Kralj je besan, jelte?

— Moram da vam priznam da nije zadovoljan.

— I vi ste došli?…

— Po njegovom nalogu, da.

— Da me uhapsite, jelte?

— Pogodili ste, dragi prijatelju.

— To sam i očekivao. Hajdemo!

— O! O! Dođavola, — reče d'Artanjan — kako vi kažete!

— Bojim se da zbog mene ne zadocnite — reče Atos smešeći se.

— Imam vremena. Zar vas, uostalom, ne zanima da saznate šta je bilo kad smo kralj i ja ostali sami?

— Ispričajte mi to, molim vas, dragi prijatelju, biće mi prijatno da čujem.

I on pokaza d'Artanjanu jednu veliku naslonjaču u koju se ovaj udobno zavali.

— Stalo mi je do toga, vidite li, — nastavi d'Artanjan — jer je razgovor bio prilično zanimljiv.

— Slušam.

— Pa lepo, počinjem, kralj me je pozvao.

— Posle mog odlaska?

— Kad ste silazili niz poslednje stepenice kako su mi kazali — reče musketar. — Ušao sam. Prijatelju moj, on nije bio crven, bio je modar. Još nisam znao šta se dogodilo. Samo sam na parketu video prelomljen mač.

— Zapovedniče d'Artanjane! — uzviknu kralj kad me ugleda.

— Sire — odgovorih ja.

— Sada sam se rastao od grofa de La Fer koji je vrlo drzak čovek.

— Drzak čovek? — uzviknuh takvim glasom da kralj odmah ućuta.

— Zapovedniče d'Artanjane,— nastavi kralj stisnutih zuba — vi ćete da me saslušate i da izvršite moja naređenja.

— To mi je dužnost, Sire.

— Nisam hteo da nanesem sramotu ovom plemiću koji mi je ostao u prilično lepoj uspomeni, hapseći ga u ovom domu.

— A! A! — rekoh mirno.

— Ali ćete vi uzeti jedne kočije…

Ja se trgoh.

— Ako vam je neprijatno da ga vi lično uhapsite, — nastavi kralj — pošaljite mi mog zapovednika straže.

— Sire, — odgovorih — nije potrebno zvati zapovednika straže, pošto sam ja na službi.

— Ne bih hteo da vam se zameram, — reče kralj ljubazno — jer vi ste me uvek dobro služili, gospodine d'Artanjane.

— Nećete mi se zameriti, Sire — odgovorih.— Ja sam na službi, i time je sve rečeno.

— Ali, — reče kralj, iznenađen — čini mi se da je grof vaš prijatelj?

— I da mi je otac, Sire, ne menja stvar, ja sam na službi.

Kralj me pogleda, vide da je moje lice mirno, i izgledaše zadovoljan.

— I vi ćete, onda, uhapsiti gospodina grofa de La Fer?

— Svakako, Sire, ako mi to naredite.

— Pa lepo, naređujem da to učinite. Ja se poklonih.

— Gde je grof, Sire?

— Potražite ga.

— Da ga uhapsim ma gde se on nalazio, jelte?

— Da… Ipak gledajte da to bude u njegovom stanu. Ako je pošao na svoje imanje, izađite iz Pariza i uhapsite ga na putu.

Ja se poklonih; ali kako se ne bejah pokrenuo sa svog mesta, kralj upita:

— Šta je?

— Čekam, Sire?

— Šta čekate?

— Pismeno naređenje. Kralj je izgledao ljut.

On uze pero i ne žureći, ljutito napisa.

Naređujem g. vitezu d'Artanjanu, vrhovnom zapovedniku musketara, da uhapsi g. grofa de La Fer gde ga bude našao.

Zatim se okrete prema meni.

Ja sam čekao, miran. Verovatno da mu se učinilo da mu prkosim svojim mirnim držanjem, jer on brzo potpisa, i predajući mi naređenje, viknu:

— Idite!

— Poslušao sam i došao ovamo.

Atos steže ruku svoga prijatelja.

— Pođimo! — reče on.

— Oh, sigurno imate neka naređenja da izdate pre nego što napustite svoj dom?

— Ja? Nikakva.

— Kako!…

— Bože moj, ne. Vi znate, d'Artanjane, da sam ja uvek bio na ovome svetu samo putnik, spreman da idem na kraj sveta, ako mi to moj kralj naredi; spreman da napustim ovaj svet i odem na drugi, ako mi to, moj bog naredi. Šta treba čoveku koji zna šta ima da očekuje? Prtljag ili mrtvački kovčeg. I danas sam, kao i uvek, spreman, dragi prijatelju. Povedite me.

— A Braželon?

— Odgajio sam ga po načelima po kojima sam se i ja sam upravljao i videli ste da je, videći vas, odmah pogodio zbog čega ste došli. Mi smo ga jednog trenutka zavarali; ali, budite spokojni, on i tako veruje da ću pasti u nemilost, da se neće preterano uplašiti. Pođimo.

— Pođimo — reče mirno d'Artanjan.

— Prijatelju, — reče grof — pošto sam kod kralja prelomio svoj mač i bacio parčad kraj njegovih nogu, mislim da me to oslobađa da vam ga predam.

— U pravu ste; a uostalom, šta bih dođavola radio sa vašim mačem?

— Treba li ići ispred ili iza vas?

— Pod ruku sa mnom — odgovori d'Artanjan.

I on uze grofa de La Fer pod ruku, a zatim počeše da silaze niz stepenice.

Tako stigoše do odmorišta.

Grimo, koga behu sreli u predsoblju, gledao ih je zabrinuto kako izlaze. On je isuviše dobro poznavao život i zato je naslutio da se iza ovoga nešto krije.

— A, to si ti, moj dobri Grimo? — reče Atos — Mi idemo…

— Da se malo prošetamo mojim kočijama — prekide ga d'Artanjan klimajući prijateljski glavom.

Grimo zahvali d'Artanjanu, pokušavajući da se nasmeši, i otprati dva prijatelja do kola.

Atos se pope prvi; d'Artanjan uđe za njim, ne rekavši ništa kočijašu. Ovaj odlazak koji nije bio nimalo svečan, i koji je protekao u tišini, ne izazva nikakvo uzbuđenje u susedstvu. Kad kočije stigoše do obale, Atos reče:

— Kako vidim, vi me vodite u Bastilju?

— Ja? — reče d'Artanjan — Ja vas vodim tamo kuda vi hoćete, ne na drugu stranu.

— Kako to? — reče grof, iznenađen.

— Tako je!— reče d'Artanjan — Vi ste valjda shvatili, dragi moj grofe, da sam ja primio na sebe ovu dužnost samo da biste vi mogli da uradite kako je vama volja. Niste, nadam se, očekivali da ću vas tek onako zatvoriti, ne razmislivši, ne pripremivši unapred plan; da nisam ovo predvideo, ja bih pustio da vas g. zapovednik straže uhapsi.

— I…? — upita Atos.

— I ponavljam vam, idemo kuda vi hoćete.

— Dragi prijatelju, — reče Atos grleći d'Artanjana — ovo sasvim liči na vas.

— Bože moj! Izgleda mi da je ovo sasvim prosto. Kočijaš će vas odvesti do gradske kapije Kur-la-Ren; tamo ćete naći jednog konja koji će, kako sam naredio, čekati spreman; sa ovim konjem vi ćete preći tri poštanske stanice, ne zaustavljajući ce, a ja ću se potruditi da se vratim kod kralja i da mu saopštim da ste otišli, tek kad bude nemoguće da vas stignu. Za to vreme ćete vi stići u Avr, a iz Avra u Englesku, gde ćete naći lepu kuću koju mi je poklonio moj prijatelj g. Monk, da i ne govorim o gostoprimstvu koje će vam kralj Čarls sigurno ponuditi. Pa lepo, šta kažete o ovom planu?

— Vodite me u Bastilju — reče Atos smešeći se.

— Tvrdoglavi čoveče; — reče d'Artanjan — razmislite.

— O čemu?

— Da nemate više dvadeset godina. Verujte mi, prijatelju, govorim vam kao da se mene tiče; tamnica je ubistvena za ljude naših godina. Ne, ne, neću dozvoliti da čamite u tamnici. Samo i kad pomislim na to, sve mi se vrti u glavi!

— Prijatelju,— odgovori Atos — bog mi je srećom dao isto tako snažno telo kao i duh. Verujte mi, biću jak do svog poslednjeg dana.

— Ali to nije snaga, to je bezumlje.

— Ne, d'Artanjane, mene rukovodi jedan viši razlog. Nemojte misliti da hoću, ma i za jedan trenutak, da ce raspravljam sa vama oko toga da li biste vi, spasavajući me, upropastili sebe. Učinio bih isto što i vi, kad bih smatrao da treba da pobegnem. Primio bih, dakle, od vas ono što biste svakako i vi primili od mene u sličnoj prilici.

— Ah, kad biste me ostavili da radim kako želim, koliko bih uživao gledajući kako kralj juri za vama!

— On je kralj, dragi prijatelju.

— Oh, to je meni potpuno svejedno; iako je kralj, ipak bih mu sigurno odgovorio: „Sire, uhapsite, prognajte, poubijajte sve u Francuskoj i u Evropi; naredite da uhapsim, da ubijem koga hoćete, pa bilo to i Gospodina, vašeg brata, ali ne dirajte nikad ni u jednog od četvorice musketara, inače, sto mu gromova!…”

— Dragi prijatelju, — odgovori Atos mirno — hoću da vas ubedim u jednu stvar, a to je da želim da budem uhapšen, da mi je stalo do hapšenja više nego do ma čega drugog.

D'Artanjan sleže ramenima.

— Šta ćete, — nastavi Atos — tako je: i kad biste me pustili da odem, ja bih se vratio i predao se. Hoću da dokažem ovom mladom čoveku da sjaj njegove krune može da zaseni; hoću da mu dokažem da se on može smatrati prvim među ljudima, samo ako je najplemenitiji i najmudriji. On me kažnjava, on me hapsi, on me muči, ako! On zloupotrebljava svoju vlast i ja želim da on sazna šta je griža savesti, dok bog ne bude dao da sazna šta je kazna.

— Ja isuviše dobro znam, prijatelju, da kad vi kažete ne, da je to ne. Ne navaljujem više; vi hoćete da idete u Bastilju?

— Hoću.

— Hajdemo!… U Bastilju! — nastavi d'Artanjan, obraćajući se kočijašu.

I zavaljujući se u kočije, on poče da gricka svoje brkove tako besno, što je za Atosa bio znak da je doneo, ili da će uskoro doneti neku odluku.

Nasta tajac u kočijama, koje su i dalje išle istom brzinom.

Atos opet uzme musketarovu ruku.

— Niste ljuti na mene, d'Artanjane? — reče on.

— Ja? Naravno da nisam! Ovo što vi činite iz hrabrosti, ja bih učinio iz tvrdoglavosti.

— Ali ste, ipak, mišljenja da će me bog osvetiti, jelte, d'Artanjane?

— A znam i da postoje na zemlji ljudi koji će pomoći bogu u tome — reče zapovednik.

CCII

TRI GOSTA ZAČUĐENA ŠTO VEČERAJU ZAJEDNO

Kočije behu stigle do prvih vrata Bastilje. Jedan ih stražar zaustavi; d'Artanjan reče samo jednu reč i propustiše ih. Kočije uđoše.

Dok su išle kroz dugački, pokriven prolaz koji je vodio u dvorište Uprave, d'Artanjan, čije je sokolovo oko sve videlo, čak i kroz zidove, uzviknu najednom:

— E, šta vidim?

— Eto ti sad! — reče mirno Atos — Koga vidite, prijatelju?

— Pogledajte tamo!

— U dvorište?

— Da; brzo, požurite.

— Pa lepo, vidim jedne kočije.

— Dobro!

— Sigurno dovode nekog jadnog zatvorenika kao što sam ja.

— To bi bilo vrlo zanimljivo!

— Ne razumem vas.

— Gledajte još, da biste videli onoga koji će izaći iz tih kočija.

U tom trenutku drugi stražar zaustavi d'Artanjana, da bi izvršio ono što su zahtevala pravila. Atos je mogao da vidi, na sto koraka od njih, čoveka na koga mu d'Artanjan beše skrenuo pažnju.

I zaista, ovaj čovek izađe iz kočije pred samim vratima Uprave.

— Pa lepo, — upita d'Artanjan — vidite li ga?

— Da; to je jedan čovek u sivom.

— Šta mislite o tome?

— Ne bih mogao reći, to je, kao što vam kažem, jedan čovek u sivom, koji izlazi iz kočija, i to je sve.

— Atose, kladio bih se da je to on.

— Ko, on?

— Aramis.

— Aramis, uhapšen? Nemoguće!

— Ne kažem vam ja da je uhapšen, pošto vidite da je sam u kočijama.

— Šta on onda ovde radi?

— Oh, on poznaje Bezmoa, upravnika — odvrati musketar podmuklo. — Boga mi, stigli smo na vreme!

— Da radimo — šta?

— Da vidimo.

— Neprijatan mi je ovaj susret. Aramisu će biti neugodno, prvo, što je on mene video, zatim što sam ja njega video.

— Dobro rasuđujete.

— Nažalost, čovek ništa ne može da radi kad nekog sretne u Bastilji; i kad bi hteo da se povuče da bi izbegao susret, ne bi mu to bilo moguće.

— Kažem vam, Atose, ja sam nešto smislio; radi se o tome da uštedimo Aramisu neprijatnost o kojoj ste vi govorili.

— Šta ćemo da uradimo?

— Ono što ću vam reći, ili da se jasnije izrazim, dozvolićete mi da mu ja ispričam stvar na svoj način; neću vam savetovati da lažete, jer bi to vama bilo nemoguće.

— Pa kako onda?

— Pa eto, ja ću lagati za obojicu; to je tako lako kad neko ima prirodu i navike Gaskonjca!

Atos se nasmeši. Kočije se zaustaviše gde se zaustavio i onaj o kome smo govorili, pred vratima same Uprave.

— Dogovorili smo se? — reče d'Artanjan svom prijatelju. Atos se jednim pokretom saglasi. Popeše se uz stepenice. Ako izgleda čudno što su tako lako ušli u Bastilju, treba se setiti da je na kapiji, gde je bilo najteže, d'Artanjan rekao da dovodi jednog političkog krivca.

Kod trećih vrata, to jest kad su ušli, on samo reče činovniku:

— Kod g. Bezmoa.

I obojica prođoše. Uskoro se nađoše u upravnikovoj trpezariji; prvo lice koje je d'Artanjan ugledao bilo je Aramisovo; ovaj je sedeo pored Bezmoa i čekao da se donese dobar ručak, čiji se miris širio po celom stanu.

Ako se d'Artanjan pretvarao da je iznenađen, Aramis je to iskreno bio; on zadrhta kad ugleda svoja dva prijatelja i pokaza svoje uzbuđenje.

Za to vreme Atos i d'Artanjan su se pozdravljali; Bezmo, iznenađen, preneražen, poče da obleće oko njih.

— No, čujte! — reče Aramis — Kakvim slučajem?…

— Mi to vas pitamo — odvrati d'Artanjan.

— Jesmo li sva trojica došli da nas zatvore? — uzviknu Aramis praveći se da je veseo.

— E, e, — učini d'Artanjan — istina je da ovi zidovi đavolski podsećaju na tamnicu. Gospodine Bezmo, sećate li se da ste me pre neki dan pozvali na večeru?

— Ja? — uzviknu Bezmo.

— No! Rekao bi čovek da ste s Marsa pali. Ne sećate se?

Bezmo preblede, pocrvene, pogleda u Aramisa koji ga je posmatrao, i najzad promuca:

—Svakako… vrlo mi je milo… ali… tako mi časti… ja se… Ah, kako imam slabo pamćenje!

— Eh, pogrešio sam, — reče d'Artanjan kao čovek kome je krivo što je pogrešio.

— Šta ste pogrešili?

— Pogrešio sam, izgleda, što sam se toga setio. Bezmo mu brzo priđe.

— Ne ljutite se, dragi zapovedniče; reče on — ja sam najslabija pamet u celoj kraljevini. Ako me odvojite od mojih golubova i njihovog golubarnika, ne vredim ni koliko regrut od šest nedelja.

— Najzad sta se setili — reče d'Artanjan drsko.

— Da, da, — odgovori nesigurno upravnik — sećam se.

— To je bilo kod kralja; vi ste mi nešto pričali o vašim računima sa g. g. Luvjerom i Trambleom.

— Ah, da, tako je!

— I o dobroti g. d'Erblea prema vama.

— A! — uzviknu Aramis gledajući pravo u oči nesrećnog upravnika — A govorili ste da vam je pamćenje sasvim slabo, gospodine Bezmo!

Ovaj prekide musketara.

— Pa da! Tako je, u pravu ste. Izgleda mi kao da sad o tome razgovaramo. Najlepše vas molim da me izvinite! Ali vas molim da upamtite ovo, gospodine d'Artanjane, danas kao i uvek, pozvani ili ne, vi ste gospodar u mom domu, vi i g. d'Erble, vaš prijatelj, — reče on okrećući se Aramisu, i gospodin — dodade od klanjajući se Atosu.

— Mislio sam da je tako — odgovori d'Artanjan. — Evo zašto sam došao: kako nisam večeras imao šta da radim u Pale-Roajalu, poželeo sam da jedem ono što se u običnim danima kod vas sprema, kad sam, dolazeći ovamo, sreo g. grofa.

Atos se pokloni.

— G. grof, koji se tek rastao od Njegovog veličanstva, predao mi je jedno naređenje koje je odmah trebalo izvršiti. Bili smo blizu vas; hteo sam ipak da dođem kod vas, ako ni zbog čega drugog, a ono da vas pozdravim i da vam predstavim gospodina o kome ste mi tako lepo govorili kod kralja, one večeri kad…

— Vrlo dobro! Vrlo dobro! G. grof de La Fer, jelte?

— Tako je.

— G. grof je dobro došao.

— I on će večerati sa vama dvojicom, jelte? Dok ću ja, jadni žbir, trčati da obavljam svoju službu. Kako ste srećni, vi ostali smrtni ljudi! — dodade on, uzdišući kao što bi Portos uzdahnuo.

— I tako, vi odlazite? — upitaše Aramis i Bezmo, radosno iznenađeni.

D'Artanjan to primeti.

— Ostavljam vam umesto sebe jednog otmenog i dobrog gosta.

I on blago potapša po ramenu Atosa koji je isto tako bio iznenađen, ali nije mogao to sasvim da sakrije; to samo Aramis primeti, jer g. Bezmo nije bio dorastao ovoj trojici prijatelja.

— Šta! Ne ostajete sa nama? — prihvati dobri upravnik.

— Izvinićete me za sat ili sat i po. Doći ću pred kraj večere, na desert.

— Oh, čekaćemo vas — reče Bezmo.

— Ne, ne, to bi mi bilo strašno krivo.

— Vi ćete se vratiti? — reče Atos s nevericom.

— Dabome — reče on stežući mu značajno ruku i dodade tiše:

— Čekajte me, Atose; budite veseli i naročito ne govorite o našim stvarima, tako vam boga!

Još jedan stisak ruke potvrdi grofu da treba da ćuti i da se ne oda.

Bezmo otprati d'Artanjana do vrata.

Aramis, rešen da natera Atosa da govori, odmah poče sa njim da razgovara neprestano mu se ulagujući, ali je Atos bio u svemu savršen. Kad su prilike zahtevale, on je bio vrlo rečit, a u izvesnim bi pak pre umro nego što bi izgovorio jednu reč.

Deset minuta pošto d'Artanjan beše otišao, ova gospoda sedoše za raskošno postavljen sto na koji su u izobilju iznošena najukusnija jela.

Bezmo je jedini jeo i pio sa uživanjem. Aramis nije ništa odbijao, i od svega bi pomalo okusio. Atos je, posle čorbe i tri vrste predjela, prestao da jede.

Aramis se neprestano pitao zašto je Atos ostao kod Bezmoa a d'Artanjan otišao, i zašto je d'Artanjan otišao, a Atos ostao. Atos je pokušavao da pronikne šta misli Aramis, koji je živeo od lukavstava i spletaka; on pažljivo posmatraše ovog čoveka koji ga je zanimao, i nasluti da ovaj nešto važno smera. Zatim, usredsredi svoje misli na ono što se njega ticalo, pitajući se zašto je d'Artanjan tako iznenadno napustio Bastilju, ostavljajući tu jednog zatvorenika za koga niti je kazao zašto ga je ovamo doveo, niti ga je propisno uhapsio.

Ali se mi nećemo zadržavati posmatrajući šta rade ove ličnosti, već ćemo poći za d'Artanjanom koji je, sedajući ponovo u kočije kojima je došao, šapnuo kočijašu:

— Kod kralja, i to u galopu!

CCIII

ŠTA SE DOGAĐALO U LUVRU
ZA VREME VEČERE U BASTILJI

Kao što smo videli u ranijim poglavljima, g. de Sen-Enjan je odneo La Valijerovoj poruku, ali ma koliko da je bio rečit, on nije mogao da ubedi mladu devojku da ona u kralju ima dovoljno moćnog zaštitnika, i da joj niko više nije potreban kad je kralj štiti.

I zaista, čim joj je de Sen-Enjan kazao da je ona čuvena tajna otkrivena, Lujza je počela da plače i da jadikuje, i sva se podala tome bolu koji bi kralja uvredio da je, skriven u nekom uglu sobe, mogao to da vidi. Izaslanika, de Sen-Enjana, on naljuti, kao što bi naljutio i njegovog gospodara i on se vrati kod kralja da mu saopšti šta je video i čuo. Tu ga opet nalazimo jako uzrujanog, pored Luja koji je bio još uzrujaniji.

— Pa, — reče kralj svom dvoraninu, kad ovaj završi svoje pričanje — šta je rešila? Hoću li je videti pre večere? Hoće li ona da siđe, ili ću ja morati da se popnem kod nje.

— Mislim, Sire, da će Baše veličanstvo, ako želi da je vidi, morati ne samo da učini prve korake, već i da se popne kod nje.

— Ništa ne oseća za mene! Taj Braželon joj je, dakle, toliko prirastao za srce? — prošaputa Luj XIV kroz zube.

— Ah, Sire, nije tako, jer gospođica La Valijer voli vas, i to svom dušom svojom. Ali, vi znate, g. de Braželon pripada onoj ozbiljnoj vrsti ljudi, koji se ponašaju kao rimski junaci.

Kralj se malo nasmeši. Znao je šta o tome treba da misli, jer tek što se beše rastao od Atosa.

— Što se gospođice de La Valijer tiče, — nastavi de Sen-Enjan — ona je vaspitana u domu Gospođe udove, to jest u sredini koja je živela povučeno i pridržavala se strogih moralnih principa. Ovi verenici su se, mada nisu bili ozbiljno zaljubljeni, zakleli na vernost, imajući mesec i zvezde za svedoke, i vidite, Sire, danas im je đavolski teško da raskinu.

De Sen-Enjan je mislio da će kralja opet nasmejati, ali je bilo sasvim suprotno: kralj, koji se smešio, sad se sasvim uozbilji. On već beše osetio ono što je Atos rekao da će izazvati kod njega: grižu savesti. On je razmišljao da su se ovo dvoje mladih voleli i zakleli da će se uzeti; da je on ostao veran svojoj reči, a da ona, zato što je suviše poštena, sad jadikuje što je tu reč pogazila.

I sad je pored griže savesti, kralja mučila i strašna ljubomora. On ne reče više ništa i umesto da ode kod svoje majke, ili kod kraljice ili kod Gospođe, da se malo razonodi, i da malo nasmeje gospođe, kako je sam govorio, on se zavali u veliku naslonjaču gde je Luj XIII, njegov uzvišeni otac, danima i godinama provodio dosadne časove sa Baradaom i Sen-Marom.

De Sen-Enjan shvati da kralja ništa ne može da razonodi u ovom trenutku. On se usudi da pribegne poslednjem sredstvu i izgovori Lujzino ime. Kralj podiže glavu.

— Šta će Vaše veličanstvo večeras da radi? Treba li obavestiti gospođicu de La Valijer?

— Bože moj! Izgleda mi da je ona obaveštena — odgovori kralj.

— Hoćemo li ići u šetnju?

— Sad smo se vratili iz šetnje — odvrati kralj.

— A šta ćemo sad da radimo, Sire?

— Pa, da sanjarimo, de Sen-Enjane, da sanjarimo svaki za sebe; kad gospođica de La Valijer bude dovoljno žalila za onim za čim žali (griža savesti je činila svoje), pa lepo, onda će možda blagoizvoleti da nam pošalje neku poruku!

— A, Sire, kako možete tako da potcenjujete ovako odanu ljubav!?

Kralj ustade, crven od gneva; sad ga je mučila ljubomora. De Sen-Enjan je počinjao da nalazi da je ovo stanje neprijatno, kad se zavesa na vratima podiže. Kralj se trže; prva mu je misao bila da je stiglo neko pismo od La Valijerove, ali umesto ljubavnog glasnika, on ugleda svog vrhovnog zapovednika musketara koji je stajao, ćuteći, u vratima.

— Gospodine d'Artanjane! — reče on — A!… Šta je bilo?

D'Artanjan pogleda de Sei-Enjana. I kralj učini to isto. Ovi pogledi bi bili svakome jasni, utoliko pre su bili jasni de Sen-Enjanu. Dvoranin se pokloni i izađe. Kralj i d'Artanjan ostadoše sami.

— Je li svršeno? — upita kralj.

— Da, Sire, — odgovori vrhovni zapovednik musketara ozbiljnim glasom — svršeno je.

Kralj ućuta. Međutim, ponos mu je nalagao da se ne zadrži na tome. Kad jedan kralj donese neku odluku, pa bila ona i nepravedna on mora da dokaže onima koji su tu bili kad ju je doneo, a naročito mora da dokaže samom sebi da je, donoseći je, bio u pravu. A za to postoji jedan skoro siguran način, a to je da traži krivicu žrtve.

Luj koga su vaspitali Mazaren i Ana Austrijska, znao je bolje nego ijedan vladar kako treba vladati. I zato je pokušao da to u ovoj prilici pokaže. Posle nekoliko trenutaka ćutanja, za vreme kojih je razmišljao o onome što smo mi ovde izneli, on reče pretvarajući se da je ravnodušan:

— Šta je grof kazao?

— Ništa, Sire.

— Nije valjda pustio da ga uhapsite a da ništa ne kaže?

— On je rekao da je očekivao da će biti uhapšen, Sire.

Kralj ponosito podiže glavu.

— Pretpostavljam da se g. grof de La Fer nije i dalje pokazivao kao buntovnik? — reče on.

— Prvo mi recite, Sire, ko je po vašem mišljenju buntovnik? — upita mirno musketar — Da li je po kraljevom mišljenju buntovnik, čovek koji ne samo da je dozvolio da ga zatvore u Bastilju, nego se još i bunio protiv onih koji nisu hteli tamo da ga odvedu?

— Koji nisu hteli da ga odvedu tamo? — uzviknu kralj. Šta to čujem, zapovedniče? Jeste li poludeli?

— Ne verujem, Sire.

— Vi govorite o nekim ljudima koji nisu hteli da uhapse g. de La Fera?

— Da, Sire.

— A ko su ti ljudi?

— Verovatno oni kojima je Vaše veličanstvo to stavilo u dužnost — reče musketar.

— Ali, ja sam vama to stavio u dužnost — uzviknu kralj.

— Da, Sire, meni.

— I vi kažete da niste hteli da uhapsite čoveka koji me je uvredio, iako sam ja to naredio.

— Da, Sire, to je bila moja namera.

— O!

— Predložio sam čak da uzjaše konja koga sam naredio da drže spremnog za njega, kod gradske kapije Konferans.

— A u kom cilju ste naredili da se spremi taj konj?

— Pa, Sire, da bi g. grof de La Fer mogao da ode u Avr, a odatle u Englesku.

— Vi ste me, dakle, izneverili, gospodine? — uzviknu kralj čiji ponosit pogled zablista gnevom.

— Tako je.

Ništa nije moglo da se odgovori na reči izgovorene ovakvim tonom. Kralj oseti tako jak otpor, da se iznenadi.

— Jeste li imali bar neki razlog da tako postupate, gospodine d'Artanjane? — upita kralj dostojanstveno.

— Ja uvek imam neki razlog, Sire.

— Ali taj razlog nije prijateljstvo, a jedini bi taj vredeo, jedini bi taj mogao da vas opravda — jer sam vam ja, u pogledu ovoga, ostavio potpunu slobodu.

— Meni, Sire?

— Zar vam nisam dao da birate, da vi uhapsite, ili da neko drugi uhapsi g. grofa de La Fer?

— Da, Sire, ali…

— Ali šta? — prekide ga kralj nestrpljivo.

— Ali ste mi predočili da će ga, ako ga ja ne uhapsim uhapsiti zapovednik straže.

— Zar vam nisam još u početku olakšao stvar, time što vas nisam naterao da to učinite?

— Meni da, Sire, mome prijatelju, ne.

— He?

— Dabome, pošto bi moj prijatelj svakako bio uhapšen, pa bilo da ga ja uhapsim ili zapovednik straže.

— Je li to vaša odanost, gospodine? Je li to odanost kada stavljate prigovore i pitate se da li treba poslušati ili ne? Vi niste vojnik, gospodine!

— Čekam da mi Vaše veličanstvo kaže šta sam.

— Pa lepo, vi ste buntovnik!

— Otkako više nema Fronde, onda, Sire…

— Ali, ako je istina ono što kažete…

— Ja uvek govorim istinu, Sire.

— Zašto ste došli? Recite.

— Došao sam da kažem kralju: Sire, g. de La Fer je u Bastilji…

— Ne vašom krivicom, kako izgleda.

— To je istina, Sire, ali najzad on je tamo, a pošto je tamo, važno je da Vaše veličanstvo to zna.

— A, gospodine d'Artanjane, vi prkosite svome kralju!

— Sire…

— Gospodine d'Artanjane, upozoravam vas da zloupotrebljavate moje strpljenje.

— Naprotiv, Sire.

— Kako, naprotiv?

— Došao sam da tražim od vas da naredite da i mene uhapse.

— Da naredim da vas uhapse, vas?

— Svakako… Mome prijatelju će tamo biti dosadno, i došao sam da predložim Vašem veličanstvu da mi dozvoli da mu pravim društvo; neka Vaše veličanstvo samo naredi, i ja ću sam sebe uhapsiti; uveravam vas, da mi za to neće biti potreban zapovednik straže.

Kralj brzo priđe stolu i uze pero da bi izdao naređenje da se d'Artanjan uhapsi.

— Razmislite, to će biti zauvek, gospodine — uzviknu on pretećim glasom.

— Nadam se, — prihvati musketar — jer kad već jednom učinite taj podvig, više me nećete smeti pogledati u lice.

Kralj ljutito baci pero.

— Odlazite! — reče on.

— Oh, ne, Sire, ako Vaše veličanstvo nema ništa protiv.

— Kako, ne?

— Sire, došao sam da govorim kralju prijateljski; kralj se naljutio i to je nesreća, ali ću ja ipak reći kralju šta imam da mu kažem.

— Dajte ostavku, gospodine, uzviknu kralj, ostavku!

— Sire, vi znate da mi ne bi bilo žao da dam ostavku, pošto sam u Bloa, onog dana kada je Vaše veličanstvo odbilo da da kralju Čarlsu onaj milion koji mu je moj prijatelj, grof de La Fer, dao, ja podnosio kralju ostavku.

— Pa lepo, onda je odmah podnesite.

— Ne, Sire, jer nije sada reč o mojoj ostavci; Vaše veličanstvo je uzelo pero da me pošalje u Bastilju, zašto se sad predomislilo?

— D'Artanjane! Tvrda gaskonjska glavo! Ko je kralj, vi ili ja! Recite.

— Vi, Sire, nažalost.

— Kako, nažalost?

— Tako je, Sire, jer da sam to ja…

— Da ste to vi, vi biste se složili sa d'Artanjanovom nepokornošću, jelte?

— Da, svakako!

— Zaista?

I kralj sleže ramenima.

— I kazao bih svome zapovedniku musketara, — nastavi d'Artanjan — rekao bih mu, gledajući ga blago, a ne tako besno, rekao bih mu: „Gospodine d'Artanjane, ja sam zaboravio da sam kralj. Sišao sam sa prestola da uvredim jednog plemića.”

— Gospodine, — uzviknu kralj — mislite li vi da ćete opravdati svoga prijatelja ako ga prevaziđete u drskosti?

— Oh, Sire, ići ću još mnogo dalje,— reče d'Artanjan — i to će biti vaša krivica. Ja ću vam kazati ono što vam on nije kazao, jer on ima izvanredno mnogo obzira, ja ću vam kazati: Sire, vi ste žrtvovali njegovog sina, a on ga je branio; vi ste žrtvovali njega samog; on vam je govorio u ime časti, vere i vrline, a vi ste ga odgurnuli, oterali, uhapsili. Ja ću biti nemilosrdniji od njega, Sire, i reći ću vam: Sire, birajte! Želite li da imate prijatelje ili sluge? Vojnike ili udvorice? Velike ljude ili pajace? Želite li da imate one koji vam odano služe, ili one koji se slepo pokoravaju? Želite li da imate one koji vas vole, ili one koji vas se plaše? Ako više volite podlace, spletkaroše, kukavice, oh, recite samo, Sire; mi ćemo otići, mi koji smo jedini ostaci, reći ću i više, jedini uzori nekadašnje hrabrosti i valjanosti; mi koji smo služili i prevazišli možda u hrabrosti, u zasluzi, ljude koje potomstvo već smatra za velike. Birajte, Sire, požurite. Čuvajte ono malo što vam je ostalo od velikih plemića; imaćete uvek dovoljno udvorica. Požurite i pošaljite me u Bastilju, gde je i moj prijatelj, jer ako niste mogli da razumete grofa de La Fer, to jest čoveka koji je oličenje viteške časti, ako ne možete da razumete d'Artanjana, to jest onoga koji grubo ali iskreno govori, vi ste rđav kralj i sutra ćete biti bedan kralj. Rđavih kraljeva se gnušaju; bedne kraljeve svrgavaju sa prestola. Evo šta sam imao da vam kažem, Sire; pogrešili ste što ste me naterali da to učinim.

Kralj se zavali, iznemogao i bled u svoju naslonjaču; bilo je jasno da ga ni grom koji bi pao kraj njegovih nogu ne bi više zaprepastio; izgledalo je da prestaje da diše i da će da izdahne. Ovaj grub ali iskren glas, kako ga je d'Artanjan nazvao, probo mu je srce kao kakva oštrica noža.

D'Artanjan beše rekao sve što je imao da kaže. Shvativši kraljev gnev, on izvuče svoj mač i prilazeći sa puno poštovanja Luju XIV, on ga spusti na sto.

Ali kralj jednim ljutitim pokretom odgurnu mač koji pade na pod i otkotrlja se do d'Artanjanovih nogu.

Ma koliko da je d'Artanjan vladao sobom, on preblede, i drhteći od gneva, reče:

— Jedan kralj može da liši svoje milosti jednog vojnika; on može da ga progna, može da ga osudi na smrt; ali, ma bio on po sto puta kralj, on nikada nema prava da ga vređa, beščasteći njegov mač. Sire, nikada jedan kralj Francuske nije s prezrenjem odgurnuo mač jednog čoveka kao što sam ja. Ovaj ukaljani mač, razmislite dobro o tome, Sire, odsad može da ima za korice samo moje ili vaše srce. Rešio sam da to bude moje, Sire. Zahvalite za to bogu i mom strpljenju!

Zatim brzo dohvati svoj mač i uzviknu:

— Neka krivica za prolivanje moje krvi padne na vas, Sire!

I on brzo prisloni balčak svoga mača na parket, a vrh nasloni na svoje grudi.

Kralj je bio brži od d'Artanjana; on obgrli desnom rukom musketara oko vrata, a levom rukom uhvati mač za sečicu i uvuče ga u korice.

D'Artanjan, sav ukočen, bled i još drhteći, pusti kralja da to učini, ne pomažući mu.

Tada Luj, raznežen, ponovo priđe stolu, uze pero napisa nekoliko reči, potpisa, i to pruži d'Artanjanu.

— Šta ste napisali, Sire? — upita zapovednik.

— Naređenje g. d'Artanjanu da odmah pusti na slobodu g. grofa de La Fer.

D'Artanjan dohvati kraljevu ruku i poljubi je. Zatim savi naređenje, stavi ga u svoj grudnjak od bivolje kože i izađe.

Ni kralj ni zapovednik ne behu izgovorili nijednu reč.

— O ljudsko srce! Po tebi se upravljaju kraljevi! — prošaputa Luj kad osta sam — Kad ću umeti da čitam iz tvojih najskrivenijih kutaka kao sa listova neke knjige? Ne, ja nisam rđav kralj, nisam bedan kralj, ali sam još suviše mlad.

CCIV

POLITIČKI PROTIVNICI

D'Artanjan beše obećao g. Bezmou da će se vratiti kada oni budu završavali večeru, i on održa svoje obećanje. Gosti su baš pili vina i likere — a upravnik je uživao glas da mu je podrum dobro snabdeven — kada se u hodniku začu zveckanje mamuza zapovednika musketara, a zatim se i on sam pojavi na vratima.

Atos i Aramis su bili vrlo uzdržani. I stoga nijedan nije dokučio tajnu onog drugog. Večerali su, mnogo razgovarali o Bastilji, o poslednjem putovanju u Fontenblo i svečanosti koju je Fuke uskoro trebalo da priredi u Vou. Mnogo su razgovarali o opštim stvarima i niko, osim Bezmoa, nije dodirnuo one koje su se odnosile na njih.

D'Artanjan upade usred razgovora, još bled i uzbuđen zbog razgovora sa kraljem. Bezmo pohita da mu prinese stolicu. D'Artanjan iskapi čašu vina koju mu ovaj ponudi. I Atos i Aramis primetiše da je d'Artanjan uzbuđen. A Bezmo je gledao u njemu samo vrhovnog zapovednika musketara njegovog veličanstva, i trudio se da ga što lepše dočeka. Dolaziti u dodir sa kraljem za njega je značilo imati prava da vam on, Bezmo, ukazuje svaku čast. Aramis, mada je primetio to uzbuđenje, nije mogao da mu pogodi uzrok. Jedino je Atos verovao da ga je dokučio. Za njega je d'Artanjanov povratak, a naročito uzbuđenje tako hladnokrvnog čoveka značilo: „Maločas sam tražio od kralja nešto što je odbio da mi učini.” Duboko ubeđen da je tačno pogodio, Atos se nasmeši, ustade od stola i dade znak d'Artanjanu, kao da je hteo da ga podseti da imaju drugog posla osim onoga da večeraju zajedno.

D'Artanjan shvati i odgovori mu i on znakom. Aramis i Bezmo, videvši ovaj nemi razgovor udvoje, gledali su ih upitnim pogledom. Atos je mislio da on treba da objasni šta se događa.

— Ako želite da znate istinu, prijatelji moji, — reče grof de La Fer sa osmehom — vi ste, Aramise, večerali sa političkim krivcem, a vi, gospodine Bezmo, sa svojim uhapšenikom.

Bezmo uzviknu od iznenađenja i skoro od radosti. Ovaj ljubazni g. Bezmo bio je častoljubiv kad je njegov zatvor bio u pitanju. Bez obzira na korist koju je od toga imao, on je bio utoliko srećniji ukoliko je više zatvorenika imao; a ukoliko su zatvorenici bili ugledniji, utoliko je on bio ponositiji.

A Aramis napravi tužno lice, koje je odgovaralo ovoj prilici, i reče.

— Oh, dragi Atose, oprostite mi, ali ja sam skoro naslućivao šta se događa. Sigurno se radi o nekom Raulovom ispadu ili ispadu La Valijerove, jelte?

— Nažalost! — reče Bezmo.

— I vi, — produži Aramis — vi koji ste otmen plemić, zaboravili ste da danas postoje samo udvorice, otišli ste kod kralja i kazali ste mu šta ste imali da mu kažete.

— Pogodili ste, prijatelju.

— I tako da, — reče Bezmo drhteći zato što je večerao sa čovekom koji je pao u nemilost kod njegovog veličanstva — tako da, gospodine grofe?…

— Tako da će, dragi moj prijatelju, — reče Atos — moj dragi prijatelj g. d'Artanjan sada da vam preda onaj list hartije koji viri iz njegovog grudnjaka od bivolje kože i koji je sigurno naređenje o mom hapšenju.

Bezmo pruži ruku sa uobičajenom hitrinom.

D'Artanjan zaista, izvuče, iz svog grudnjaka dva lista hartije i pruži jedan upravniku. Bezmo ga odvi i pročita poluglasno, bacajući pogled na Atosa kad bi prekidao čitanje.

„Naređenje da se zadrži u zatvoru u mojoj tvrđavi Bastilji…” Vrlo dobro… „U zatvoru u mojoj tvrđavi Bastilji… g. grof de La Fer.” Oh, gospodine, kako je to za mene bolna čast!

— Imaćete strpljivog zatvorenika, gospodine — reče Atos onim svojim prijatnim i blagim glasom.

— I to zatvorenika koji neće ostati kod vas samo mesec dana, dragi moj upravniče — reče Aramis, dok je Bezmo, držeći naređenje u ruci, prepisivao u svoj protokol kraljev nalog o hapšenju.

— Ne jedan dan, čak ni jednu noć; — reče d'Artanjan, pokazujući drugo kraljevo naređenje — jer sada ćete morati, dragi gospodine Bezmo, da prepišete i ovo drugo naređenje i da odmah pustite grofa na slobodu.

— Ah! — reče Aramis — uštedeli ste mi jedan posao, d'Artanjane.

I on značajno stegnu ruku musketaru, a u isto vreme i Atosu.

— Šta! — reče ovaj iznenađeno — Kralj mi vraća slobodu?

— Pročitajte, dragi prijatelju — odvrati d'Artanjan. Atos uze naređenje i pročita ga.

— Istina je — reče on.

— Da vam nije krivo? — upita d'Artanjan.

— Oh, ne, naprotiv. Ja kralju ne želim zlo, a najveće zlo koje se kraljevima može poželeti, to je da učini nepravdu. Ali to vas je stalo mnogo muka, jelte? Oh! Priznajte to, prijatelju.

— Mene? Ni najmanje! — reče musketar smejući se — Kralj radi sve što ja hoću.

Aramis pogleda d'Artanjana i dobro vide da ovaj laže. Ali Bezmo je gledao samo d'Artanjana, duboko se diveći čoveku koji uspeva da kralj radi sve što on hoće.

— I kralj šalje Atosa u izgnanstvo? — upita Aramis.

— Ne baš izrično; kralj se čak o tome nije ni izjasnio; — odvrati d'Artanjan — ali ja mislim da bi najbolje bilo da grof to učini, osim ako ne želi da prvo zahvali kralju…

— Zaista ne — odvrati Atos smešeći se.

— Pa lepo, ja mislim da bi grof najbolje učinio — produži d'Artanjan — da se povuče u svoj zamak. Uostalom, dragi moj Atose, recite, tražite; ako vam je neko drugo meeto boravka prijatnije, ja primam na sebe da vam to izdejstvujem.

— Ne, hvala, — reče Atos — ništa mi ne može biti prijatnije, dragi prijatelju, nego da se vratim u svoju usamljenost, u hlad svoga velikog drveća na obali Loare. Ako je bog najbolji lekar za duševne patnje, priroda je za njih najbolji lek. I tako, gospodine, — produži Atos okrećući se Bezmou — ja sam dakle slobodan?

— Da, gospodine grofe, mislim da je tako, ja se bar nadam da je tako, — reče upravnik prevrćući u rukama obe hartije — osim ako g. d'Artanjan nema i treće naređenje.

— Ne, dragi gospodine Bezmo, ne, — reče musketar — treba da se držimo drugoga i da se tu zaustavimo.

— Ah, gospodine grofe, — reče Bezmo obraćajući se Atosu — vi ne znate šta gubite! Ja bih vas uvrstio u one za koje se plaća trideset livri, kao za generale; ta šta kažem! Pedeset livri, kao za prinčeve, i vi biste večeravali svake večeri kao što ste večeras večerali.

— Dozvolite mi, gospodine, — reče Atos — da tome pretpostavim svoj skromni način života.

Zatim, okrećući se d'Artanjanu, reče:

— Hajdemo, prijatelju.

— Hajdemo — reče d'Artanjan.

— Hoću li imati tu radost — upita Atos — da vas imam za saputnika, prijatelju?

— Samo do vrata, dragi moj; — odgovori d'Artanjan — posle toga ću vam reći ono što sam kazao kralju: „Danas sam na službi”.

— A vi, moj dragi Aramise, — reče Atos smešeći se — hoćete li vi da me pratite? La Fer je na putu za Van.

— Ja, dragi prijatelju, — reče crkveni velikodostojnik — imam večeras zakazan sastanak u Parizu i ne bih mogao da ne odem na njega, a da ne nanesem štetu važnim interesima.

— Onda, dragi prijatelju, — reče Atos — dozvolite mi da vas zagrlim i da pođem. Dragi moj g. Bezmo, velika vam hvala na predusretljivosti, a naročito na tome što ste mi dali prilike da probam kakva je svakodnevna hrana u Bastilji.

I pošto je zagrlio Aramisa i stegao ruku g. Bezmou, pošto mu obojica poželeše srećan put, Atos pođe sa d'Artanjanom.

I dok se tako u Bastilji odigravao rasplet scene koja je počela u Pale-Roajalu, ispričajmo šta se događalo kod Atosa i kod Braželona.

Kao što smo videli, Grimo beše dopratio svoga gospodara u Pariz; kao što smo rekli on je bio prisutan kada je Atos pošao; video je kako d'Artanjan grize brkove; video je kada se njegov gospodar popeo u kočije; dobro je zagledao u lice i jednog i drugog; poznavao ih je obojicu dosta dugo da je mogao da razume, mada su njihova lica bila hladna i mirna, da se nešto ozbiljno događa.

Kada je Atos otišao, on poče da razmišlja. Tada se seti na kako se čudan način Atos oprostio sa njim, seti se izvesne zbunjenosti svoga gospodara, koju niko drugi sem njega ne bi mogao da primeti. Znao ja da Atos nije poneo ništa drugo osim onog što je imao na sebi a međutim, činilo mu se da Atos ne odlazi na jedan sat, pa čak ni na jedan dan. Kada je Atos izgovorio reči „zbogom” Grimo je osetio da se on oprašta od njega za dugo vreme.

Sećao se svega toga, obuzet osećajem duboke naklonosti koju je gajio prema Atosu i užasom od prazne kuće i samoće koju uvek osete ljudi koji vole; sve to, kažemo, jako je rastužilo i uznemirilo čestitoga Grimoa.

Ukoliko je više razmišljao, Grimoova uznemirenost se pretvarala u užasan strah. On se ponovo seti svega što se dogodilo; d'Artanjanovog pisma Atosu, posle koga je Atos izgledao tako tužan; zatim Raulove posete Ato su, posle koje je Atos tražio da mu se donesu njegova odličja i svečano odelo; zatim onog susreta sa kraljem, posle koga se Atos vratio tako turoban; zatim onog objašnjenja između oca i sina, posle koga je Atos tako tužno poljubio Raula, kada je ovaj polazio u svoj stan; najzad dolaska d'Artanjanovog i njegovo nervozno grickanje brkova, i posle toga, Atosovog i d'Artanjanovog odlaska kočijama. Sve je to predstavljalo dramu u pet činova, koja je bila vrlo razumljiva, naročito za čoveka koji je umeo da raščlanjava stvari kao što je to Grimo umeo.

I Grimo odmah pribeže odlučnim sredstvima; on ode da potraži u Atosovom kaputu d'Artanjanovo pismo koje je on tamo ostavio, i evo šta je u pismu pisalo:

Dragi prijatelju, Raul je dolazio da se raspita kod mene o ponašanju gospođice de La Valijer za ono vreme dok je naš mladi prijatelj boravio u Londonu. Ja sam jedan jadni zapovednik musketara kome svakoga dana probijaju uši pričama o onome šta se događa po kasarnama i po ložnicama. Da sam kazao Raulu ono što mislim da znam, jadni mladić bi presvisnuo od toga; ali ja, koji služim kralja, ne mogu da pričam o kraljevim stvarima. Ako vi to želite da učinite, učinite slobodno. Ta se stvar vas tiče više nego mene, a skoro isto toliko koliko i Raula.

Grimo iščupa jedan mali pramen kose. Iščupao bi i više da mu je kosa bila gušća.

— Evo, — reče on — ovo rasvetljava tajnu. Mlada devojka je pravila gluposti. Ono što se govori o njoj i o kralju istina je. Naš mladi gospodar je prevaren. On to mora znati. G. grof je otišao kod kralja i kazao mu je sve što je imao da mu kaže. A zatim je kralj poslao g. d'Artanjana da udesi stvar. Ah! Bože moj— produži Grimo — g. grof se vratio bez mača.

Pošto se seti toga, čestiti čovek oseti kako mu znoj obliva čelo. Nije dalje pravio pretpostavke: on natače šešir na glavu i potrča u Raulov stan.

Posle Lujzinog odlaska, Raul beše savladao svoj bol, ako ne i svoju ljubav, i pošto se malo pribrao, nesrećni mladi čovek se seti Atosovog tajanstvenog ponašanja i d'Artanjanove neočekivane posete; sve posledice sukoba između jednoga kralja i njegovog podanika iskrsnuše jasno pred njegovim očima, i on se užasnu na tu pomisao.

D'Artanjan koji je bio toga dana na službi, i prema tome vezan svojom dužnošću, sigurno da nije došao

kod Atosa samo radi zadovoljstva da ga vidi. Došao je da mu nešto saopšti. To nešto, pod ovako nesrećnim sticajem okolnosti, moralo je biti ili neka nesreća ili neka opasnost. Raul zadrhta pri pomisli da je bio sebičan, da je zaboravio zbog svoje ljubavi na svoga oca, jednom reči, da je mislio samo na svoju nesreću i u njoj uživao, dok se radilo o tome da odbije napad koji je neposredno bio uperen protiv Atosa.

To ga razmišljanje natera da skoči. On opasa mač i potrča najpre u stan svoga oca. Usput se sudari sa Grimoom koji je, pošavši sa suprotne strane, sa isto toliko revnosti pojurio da sazna istinu. Oni se zagrliše.

— Grimo! — uzviknu Raul.

— Gospodine Raule — uzviknu Grimo.

— Je li g. grof dobro?

— Jesi li ga video?

— Ne; gde je on?

— Tražim ga.

— A g. d'Artanjan?

— Izišao je sa njim.

— Kada?

— Deset minuta posle vašeg odlaska.

— Kako su otišli?

— Kočijama.

— Kuda su otišli?

— Ne znam.

— Je li moj otac poneo novac?

— Nije.

— Mač?

— Nije.

— Grimo!

— Gospodine Raule!

— Mislim da je g. d'Artanjan došao da…

— Da uhapsi g. grofa, jelte?

— Da, Grimo.

— Zakleo bih se da je tako!

— Kojim su putem otišli?

— Prema keju.

— Prema Bastilji?

— Ah! Bože moj, da.

— Požurimo!

— Da, požurimo!

— Ali kuda? — reče najednom Raul, sav utučen.

— Svratimo kod g. d'Artanjana; možda ćemo nešto saznati.

— Ne; ako su nešto krili od mene kad smo bili kod moga oca, on će to kriti od mene ma gde bio. Hajdemo kod… O, bože moj! Ali ja sam danas lud, dobri moj Grimo.

— Šta se desilo?

— Zaboravio sam g. di Valona.

— G. Portosa?

— Koji me još uvek čeka! Da, kazao sam ti da sam lud.

— Ko vas čeka, i gde to?

— Kod franjevačkog manastira u Vensenu!

— Ah, bože moj!… Srećom to je u pravcu Bastilje!

— Požurimo!

— Gospodine, idem da naredim da osedlaju konje.

— Da, prijatelju, idi.

CCV

PORTOS JE UBEĐEN MADA NIŠTA NIJE RAZUMEO

Onaj čestiti Portos, koji se verno pridržavao svih starinskih pravila viteštva, beše odlučio da čeka g. de Sen-Enjana sve do zalaska sunca. A kako se de Sen-Enjan nije pojavljivao, kako je Raul zaboravio da obavesti svoga svedoka, kako je stražarenje postajalo dugo i neprijatno, Portos zamoli jednog stražara na gradskoj kapiji da mu donese nekoliko boca dobrog vina i jedan komad mesa, da bi se bar malo razonodio time što će s vremena na vreme otvoriti jednu bocu i pojesti jedan zalogaj. Bio je u velikoj neprilici, to jest beše pojeo sve do poslednje mrvice, kada Raul, u pratnji Grimoa, stiže u galopu.

Kada Portos ugleda na putu ta dva konjanika koja su jurila, on nije više sumnjao da su to njegova dva protivnika, i ustajući odmah sa trave gde se beše ugodno namestio, on poče da ispravlja noge i ruke, govoreći:

— Eto šta znači imati dobre navike! Ovaj je ugursuz najzad došao. Da sam otišao, on ne bi ovde nikoga zatekao, i tako bi bio u boljem položaju.

Zatim se podboči i zauze ratoboran stav, ističući svoj ogroman rast. Ali umesto de Sen-Enjana on ugleda Raula koji mu, pokušavajući da pokretima ruku izrazi svoje očajanje, pristupi uzviknuviš:

— Ah! Dragi prijatelju; ah, oprostite, ah, kako sam nesrećan!

— Raul! — uzviknu Portos, sav iznenađen.

— Jeste li bili ljuti na mene? — uzviknu Raul prilazeći da zagrli Portosa.

— Ja? A zbog čega?

— Zbog toga što sam zaboravio na vas. Ali, vidite li, potpuno sam izgubio glavu.

— Ta koješta!

— Kad biste znali, prijatelju!

— Ubili ste ga?

— De Sen-Enjana.

— Ta nije više u pitanju de Sen-Enjan.

— Šta je opet?

— Izgleda da je grof de La Fer uhapšen.

Portos učini jedan pokret koji bi mogao da sruši i zid.

— Uhapšen!… Ko ga je uhapsio?

— D'Artanjan!

— To je nemoguće — reče Portos.

— Međutim, tako je — odvrati Raul.

Portos se okrete Grimou, tražeći od njega da mu potvrdi ono što je čuo. Grimo klimnu glavom.

— I gde su ga odveli? — upita Portos.

— Verovatno u Bastilju.

— Na osnovu čega to mislite?

— Usput smo se raspitivali kod nekih ljudi; jedni su videli da su prošle neke kočije, a drugi su ih videli kada su ulazile u Bastilju.

— O! o! — prošaputa Portos. I on pođe dva koraka.

— Šta ste odlučili? — upita Raul.

— Ja? Ništa. Samo ja neću da Atos ostane u Bastilji.

Raul priđe bliže čestitome Portosu.

— Znate li da je hapšenje izvršeno po kraljevom naređenju?

Portos pogleda mladoga čoveka kao da je hteo da mu kaže: „Šta se to mene tiče?” Taj pogled se učini Raulu tako rečit, da on ne upita više ništa. On uzjaha svoga konja. Portos, kome je Grimo pomogao, učini to isto.

— Napravimo plan.

— Da, — odvrati Portos — tako je, napravimo ga.

Raul duboko uzdahnu i naglo se zaustavi.

— Šta vam je? — upita Portos — Da vam nije pozlilo?

— Nije. Ali se osećam očajan zbog naše nemoći. Uobražavamo li da ćemo nas trojica zauzeti Bastilju?

— Ah! Kada bi d'Artanjan bio ovde, — odgovori Portos — ne kažem da ne bismo to mogli da učinimo!

Raul je bio zadivljen pred ovim tako naivnim i tako bezgraničnim poverenjem. To je zaista bio jedan od onih slavnih ljudi, koji su se, njih trojica ili četvorica, upuštali u borbu sa čitavom vojskom, ili napadali na tvrđave! Oni ljudi koji su prkosili i samoj smrti i koji su, preživevši čitavo jedno doba koje je nestajalo, još uvek bili jači nego i najsnažniji mladi ljudi.

— Gospodine, — reče on Portosu — vi ste mi dali jednu ideju; treba po svaku cenu da se sastanemo sa g. d'Artanjanom.

— Svakako.

— Mora da se vratio u svoj stan pošto je odveo moga oca u Bastilju.

— Obavestimo se najpre u Bastilji — reče Grimo, koji govorio malo, ali pametno.

I oni pohitaše da što pre stignu pred tvrđavu. Jedan od onih slučajeva, kakve bog pruža ljudima snažne volje, pomože da Grimo opazi neočekivano kočije u trenutku kada su se vrata na pokretnom mostu zatvorila za njima. To se d'Artanjan vraćao od kralja.

Uzalud Raul potera brže svoga konja da bi stigao kočije i video ko se u njima nalazi. Konji se već behu zaustavili na drugoj strani onih velikih vratnica koje se zatvoriše i jedan stražar koji se nalazio na svom stražarskom mestu odgurnu puškom Raulovog konja.

Raul ga brzo okrete, vrlo zadovoljan što je sada znao šta se događa sa tim kočijama kojima se vozio i njegov otac.

— Stigli smo ih — reče Grimo.

— Ako malo pričekamo, sigurni smo da će kočije izaći, je li prijatelju?

— Osim ako i d'Artanjan nije uhapšen; — odvrati Portos — u tom slučaju sve bi bilo izgubljeno.

Raul ne odgovori ništa. Sve se moglo pretpostaviti. On reče Grimou da povede konje u malu ulicu Žan Basir, kako bi izazvali što manje podozrenja, a on, koji je imao tako oštar vid, vrebao je izlazak d'Artanjanov, ili izlazak kočija.

To je bila mudra odluka. I zaista, nije proteklo ni dvadeset minuta, kapija se otvori i kočije se pojaviše. Prolazna nesvestica sprečila je Raula da raspozna ko se u njima nalazio. Grimo se kleo da je u njima video dve osobe, i da je jedan od njih njegov gospodar. Portos je gledao čas Raula, čas Grimoa, pokušavajući da shvati šta misle.

— Ako se g. grof nalazio u kočijama, — reče Grimo — očigledno je da je ili pušten na slobodu, ili da ga vode u neki drugi zatvor.

— Videćemo prema tome kojim pravcem budu pošli — reče Portos.

— Ako je pušten na slobodu — reče Grimo, odvešće ga kući.

— Tako je — reče Portos.

— Kočije ne idu tim pravcem — reče Raul.

I zaista, konji behu iščezli u predgrađu Sen-Antoan.

— Potrčimo! — reče Portos — Napašćemo usput kočije, i reći ćemo Atosu da beži.

— To je pobuna — prošaputa Raul.

Portos baci na Raula još jedan pogled koji je dostojno odgovarao onom prvom. Raul na njega odgovori samo time što još brže obode svoga konja.

Nekoliko trenutaka docnije tri konjanika behu stigli kočije; bili su tako blizu da je zadnji deo kola bio vlažan od daha njihovih konja.

D'Artanjan, koji je uvek bio na oprezi, ču topot konja. To je bilo u onom trenutku kada je Raul govorio Portosu da treba da prestignu kočije da bi video ko prati Atosa. Portos posluša, ali ne mogaše ništa da vidi; koš je bio spušten.

Raula obuze gnev i nestrpljenje. Primetivši to tajanstveno ponašanje Atosovih saputnika, on se odluči na krajnje mere.

D'Artanjan, sa svoje strane, beše poznao Portosa; on je takođe, gledajući ispod kožnog koša, poznao Raula i on saopšti grofu šta je video. Hteo ja da vidi da li će Raul i Portos pribeći krajnjim merama.

To se i dogodi. Raul, sa pištoljem u ruci, nasrnu na prvoga konja upregnutog u kočije, i naredi kočijašu da stane.

Portos dočepa kočijaša i svuče ga sa njegovog sedišta. Grimo beše već otvorio vrata na kočijama koje se behu zaustavile.

Raul raširi ruke vičući:

— Gospodine grofe! Gospodine grofe!

— Šta! To ste vi, Raule? — reče Atos sav opijen od radosti.

— Nije loše! — dodade d'Artanjan prsnuvši u smeh.

I obojica zagrliše mladoga čoveka i Portosa.

— Dobri moj Portose, divni prijatelju! — uzviknu Atos — Ostali ste isti!

— On još uvek ima dvadeset godina — reče d'Artanjan. — Bravo, Portose!

— Bože moj! — odgovori Portos pomalo zbunjen — Mislili smo da ste uhapšeni.

— Međutim, — odvrati Atos — u pitanju je samo jedna šetnja kočijama g. d'Artanjana.

— Pratimo vas od Bastilje — odvrati Raul glasom u kome je bilo sumnje i prekora.

— Gde smo išli da večeramo sa onim čestitim Bezmoom. Sećate li se Bezmoa, Portose?

— Kako da ne! Vrlo dobro.

— I tamo smo se sreli sa Aramisom.

— U Bastilji?

— Na večeri.

— Ah! — uzviknu Portos odahnuvši.

— Mnogo vas je pozdravio.

— Hvala.

— Gde hoće g. grof da ide? — upita Grimo, koga njegov gospodar beše nagradio jednim osmehom.

— Idemo u Bloa, našoj kući.

— Kako to?… pravo odavde?

— Pravo odavde.

— Bez prtljaga?

— Oh, bože moj! Raul će mi ga poslati ili doneti kada bude dolazio kod mene, ako uopšte ima nameru da to učini.

— Ako ga ništa ne zadržava u Parizu, — reče d'Artanjan proprativši svoje reči odlučnim pogledom, koji je bio oštar kao mač i nanosio bol kao mač, jer je ponovo otvarao rane jadnoga mladića — on bi dobro uradio da pođe sa vama, Atose.

— Ništa me više ne zadržava u Parizu — reče Raul.

— Onda pođimo odmah — odvrati Atos.

— A gospodin d'Artanjan?

— Oh, ja ću ispratiti Atosa samo do gradske kapije i vratiću se sa Portosom.

— Vrlo dobro — reče ovaj.

— Hodite, sine — dodade grof obgrlivši Raula oko vrata; on ga povuče u kočije i poče ponovo da ga ljubi. — Grimo, — produži grof — ti ćeš se vratiti polako u Pariz sa svojim konjem i konjem g. di Valona; jer Raul i ja ćemo ovde uzjahati na konje, a kola ćemo ostaviti ovoj dvojici gospode da se njima vrate u Pariz; i kada budeš stigao, uzećeš moje stvari, moja pisma i poslaćeš sve našoj kući.

— Ali, — primeti Raul, koji je tražio načina da natera grofa da iznese svoje namere — kada se budete vratili u Pariz nećete imati ni rublja ni odela; to će biti vrlo neugodno.

— Mislim, Raule, da se skoro neću vraćati u Pariz. Naš poslednji boravak nije u meni pobudio želju da se uskoro vratim.

Raul sagnu glavu i ne reče ni reči.

Atos izađe iz kočija i pojaha konja na kome Portos beše dojahao, i koji je izgledao vrlo zadovoljan što je promenio gospodara.

Još jednom se zagrliše, stegoše jedni drugom ruke, uveriše jedni druge u večno prijateljstvo. Portos obeća da će doći da provede mesec dana kod Atosa, prvi put kada bude imao slobodnog vremena, D'Artanjan obeća da će iskoristiti svoje prvo odsustvo; zatim, pošto je i poslednji put zagrlio Raula, on mu reče:

— Dete moje, pisaću ti.

Ovim rečima, d'Artanjan, koji nikada nije pisao, rekao je sve. Raul je bio ganut do suza. On se istrže iz musketarovog zagrljaja i pođe.

D'Artanjan uđe u kočije u kojima je Portos čekao.

— Ah, dragi prijatelju, — reče on — ovo je bio uzbudljiv dan!

— O, da — odvrati Portos.

— Mora da ste premoreni?

— Ne suviše. Ipak ću leći ranije da bih sutra bio oran.

— A za šta?

— Pa zato da završim ono što sam počeo.

— Plašite me, prijatelju; vidim da ste sav narogušen. Šta ste to, dovraga, otpočeli što još niste završili?

— Ali slušajte, Raul se nije tukao. Moram onda ja da se tučem!

— S kim… s kraljem?

— Kako, s kraljem? — reče Portos zaprepašćen.

— Da, s kraljem, vi veliko dete!

— Uveravam vas da treba da se tučem sa g. de Sen-Enjanom.

— To sam i hteo da vam kažem. Ako se tučete sa ovim plemićem, vi se borite protiv kralja.

— A! — reče Portos, razrogačivši oči — Jeste li vi sigurni u to?

— Dabome da jesam.

— Pa lepo, kako onda da to udesimo?

— Pokušaćemo da priredimo dobru večeru, Portose. Dobro se jede za stolom zapovednika musketara. Tu ćete videti lepoga de Sen-Enjana i pićete u njegovo zdravlje.

— Ja — uzviknu Portos užasnut.

— Kako! — reče d'Artanjan — Vi odbijate da pijete u kraljevo zdravlje?

— Ja? Pa dovraga! Ja vam ne govorim o kralju; govorim vam o g. de Sen-Enjanu.

— Ali, ponavljam vam da je to jedno isto.

— A!… onda vrlo dobro — reče Portos, pobeđen.

— Vi razumete, jelte?

— Ne, — reče Portos — ali svejedno.

— Da, svejedno je, — odvrati d'Artanjan, hajde da večeramo, Portose.

CCVI

DRUŠTVO G. BEZMOA

Nismo zaboravili da su d'Artanjan i grof de La Fer, kada su izašli iz Bastilje, tamo ostavili Aramisa nasamo sa Bezmoom.

Bezmo nije uopšte primetio da je posle odlaska njegova dva gosta razgovor postao manje živ. On je nalazio da je vino koje su pili na kraju ručka u Bastilji bilo izvrsno; on je verovao, kažemo, da to vino može da podstakne čoveka da postane govorljiviji. On nije dovoljno poznavao Njegovu svetlost, koji nikada nije manje ispoljavao šta misli nego na kraju ručka. Ali je Njegova svetlost odlično poznavala g. Bezmoa kada je računala da pomoću toga sredstva — koje je Bezmo smatrao tako uspešnim — natera ovog da bude govorljiviji.

Prividno je izgledalo da razgovor nije zamro. Ali u suštini je bilo tako; jer ne samo da je jedino Bezmo govorio, nego je govorio o tom čudnom događaju u vezi sa Atosovim hapšenjem za kojim je odmah došlo ono naređenje da ga puste na slobodu.

Bezmo je, uostalom, primetio da su oba naređenja, i ono o hapšenju i ono o puštanju na slobodu, bila napisana kraljevom rukom. Međutim, kralj bi se potrudio da napiše takva naređenja samo u vrlo važnim slučajevima. Za Bezmoa je sve to bilo vrlo zanimljivo, a naročito vrlo nejasno; ali kako je za Aramisa sve to bilo vrlo jasno, on nije pridavao ovom događaju istu važnost kao ovaj čestiti upravnik.

Uostalom, Aramis se retko pokretao bez razloga, a on još ne beše kazao g. Bezmou iz kog razloga se pokrenuo i došao kod njega.

I zato Aramis najedanput prekide Bezmoa, dok je ovaj najživlje pričao.

— Kažite mi, dragi gospodine Bezmo, — reče on — zar vi u Bastilji nemate drugih razonoda osim onih kojima sam prisustvovao za vreme onih nekoliko poseta koje sam imao čast da vam učinim?

Pitanje je bilo tako neposredno i tako neočekivano da se upravnik sav zbuni.

— Razonode? — reče on — Ali ja ih imam neprestano, Vaša svetlosti.

— Oh! U dobri čas! A te razonode su?

— Raznovrsne.

— Posete, bez sumnje?

— Posete? Ne. Posete u Bastilji nisu uobičajene.

— Kako, posete su retke?

— Vrlo retke.

— Ne posećuju vas čak ni ljudi iz vašeg društva?

— Šta vi nazivate mojim društvom?… Moje zatvorenike?

— O, ne, vaše zatvorenike!… Ja znam da vi njih posećujete, a ne oni vas. Podrazumevam pod vašim društvom, dragi Bezmo, ljude čijem krugu vi pripadate.

Bezmo pogleda Aramisa pravo u oči: a zatim, kao da je ono što je od jednoga trenutka pretpostavljao bilo nemoguće, on reče:

— Oh, ja sam imao vrlo malo društva. Moram da vam priznam, dragi gospodine d'Erble, da uopšte uzevši, dolaženje u Bastilju izgleda vrlo neprivlačno i dosadno ljudima iz otmenog društva. A što se tiče gospođa, one nikada ne dolaze ovamo bez izvesnog straha, i ja imam mnogo muke dok ih umirim. I zaista, kako ne bi drhtale, jadnice pomišljajući da u ovim kulama stanuju jadni zatvorenici koji…

I dok je Bezmo upirao pogled u Aramisovo lice, čestiti upravnik preplitao je jezikom sve više i više, tako da mu se najzad potpuno oduze.

— Ne, vi ne razumete, dragi moj gospodine Bezmo;

— reče Aramis — vi ne razumete… Ja ne govorim o društvu uopšte, nego o jednom posebnom društvu, o onom društvu, najzad, u koje ste vi učlanjeni.

Bezmo skoro ispusti čašu punu tamnjanike koju je baš prinosio ustima.

— Učlanjen? — reče on — Učlanjen?

— Da, svakako, učlanjen — ponovi Aramis sa najvećom hladnokrvnošću. — Zar vi niste član jednog tajnog društva, dragi moj gospodine Bezmo?

— Tajnog?

— Tajnog ili tajanstvenog.

— Oh, gospodine d'Erble!…

— Hajde, nemojte se braniti.

— Ali verujte…

— Ja verujem ono što znam.

— Kunem vam se!…

— Slušajte, dragi moj Bezmo, ja kažem da jeste, vi kažete da niste; jedan od nas je neminovno u pravu, a drugi nije.

— Pa šta?

— Pa eto, to ćemo odmah da ustanovimo.

— Hajde, reče Bezmo, hajde.

— Ali popite vašu čašu tamnjanike, dragi gospodine Bezmo — reče Aramis.— Ta dovraga! Izgledate sasvim preplašeni.

— Ali ne, ni najmanje, ne.

— Onda pijte.

Bezmo nagnu čašu, ali se zagrcnu.

— Pa lepo, — produži Aramis — ako vi ne pripadate nekom tajnom društvu, ili tajanstvenom, kako hoćete — naziv ne menja stvar — ako vi, rekoh, ne pripadate takvom jednom društvu, pa lepo, vi nećete razumeti ni reči od onoga što ću da kažem: eto, u tome je stvar.

— Oh, budite unapred sigurni da ništa neću razumeti.

— Onda je to divno.

— Hajde, pokušajte.

— To ću i da uradim. Ako ste, naprotiv, član jednog takvog društva vi ćete mi odmah odgovoriti sa da ili ne.

— Postavite pitanje — nastavi Bezmo drhteći.

— Jer, priznajte, dragi gospodine Bezmo, — produži Aramis i dalje mirno — očigledno je da se ne može biti član jednog društva i uživati koristi koje ono pruža svojim članovima, a ne primati na sebe izvesne sitne obaveze.

— Zaista, — promuca Bezmo — to bi bilo shvatljivo ako…

— Pa eto, dakle, — nastavi Aramis — postoji u društvu o kome sam vam govorio, i kome vi, kako izgleda ne pripadate…

— Dozvolite, — reče Bezmo — ja ne bih ipak hteo da kažem da uopšte…

— Postoji jedna obaveza koju primaju na sebe svi upravnici i svi zapovednici zatvora, koji su učlanjeni u red.

Bezmo preblede.

— Ta obaveza, — produži Aramis odlučno — glasi:

Bezmo ustade obuzet neizrecivim uzbuđenjem.

— Ali, dragi gospodine d'Erble, — reče on — ali…

Aramis izgovori ili bolje reći očita sledeći paragraf, glasom kao da čita iz knjige:

— Dotični zapovednik ili upravnik zatvora dozvoliće da uđe, u slučaju potrebe, i na zahtev zatvorenika, jedan ispovednik koji je član reda.

On ućuta. Bezmo je bio toliko bled i toliko je drhtao da je bilo žalosno pogledati ga.

— Zar obaveza ne glasi tako? — upita Aramis mirno.

— Vaša svetlosti!… — reče Bezmo.

— A! Dobro, čini mi se da počinjete da razumete?

— Vaša svetlosti, — uzviknu Bezmo — nemojte se tako titrati sa mojom siromašnom pameću; ja osećam da vam nisam dorastao kada vi pokušavate da mi na tako vešt način iščupate sitne tajne vezane za moju dužnost upravnika.

— Oh, ne, izađite iz zablude, dragi gospodine Bezmo; ne tiču me se vaše sitne tajne upravnika, već tajne vaše savesti.

— Pa lepo, neka bude, tražite da vam otkrijem tajne svoje savesti, dragi gospodine d'Erble. Ali imajte malo obzira prema mome položaju, koji nije sasvim običan.

— On nije običan, dragi moj gospodine, — produži uporni Aramis — ako ste vi primljeni u to društvo; ali ako ste vi slobodni od svake obaveze, i ako odgovarate samo kralju, onda je on sasvim običan.

— Pa lepo, gospodine, ja se pokoravam samo kralju. Kome drugome hoćete, bože moj, da jedan francuski plemić odgovara, ako ne kralju?

Aramis se ne pomače s mesta već samo reče svojim blagim glasom:

— Vrlo je prijatno jednom francuskom plemiću, jednom crkvenom velikodostojniku, da čuje da se tako pametno izražava čovek vaše vrednosti, dragi gospodine Bezmo, i pošto vas je čuo, da veruje samo vama.

— Jeste li vi sumnjali, gospodine?

— Ja? O, ne!

— I tako, vi ne sumnjate više?

— Ja ne sumnjam više da čovek kao što ste vi, gospodine, — reče Aramis ozbiljno — ne služi verno gospodarima koje je dragovoljno izabrao.

— Gospodarima? — uzviknu Bezmo.

— Kazao sam „gospodarima”.

— Gospodine d'Erble, vi se opet šalite, jelte?

— Da, ja shvatam, čovek je u težem položaju kada ima više gospodara nego kada ima samo jednoga; ali ta nezgoda potiče od vas, dragi gospodine Bezmo, i ja nisam uzrok tome.

— Svakako da niste — odgovori jadni upravnik, strašno zbunjen. — Ali šta vi to radite? Vi ustajete?

— Dabome.

— Vi odlazite?

— Da, odlazim.

— Ali, kako se čudno ponašate prema meni, Vaša svetlosti!

— Ja ce čudno ponašam? Po čemu vi to vidite?

— Ali jeste li se vi zarekli da me mučite?

— Nisam, i bio bih očajan da je tako.

— Onda ostanite.

— Ne mogu.

— A zašto?

— Zato što ovde više nemam nikakva posla, i što me dužnost zove da idem ia drugu stranu.

— Imate dužnosti, tako dockan?

— Da. Shvatite, dragi gospodine Bezmo, da su mi tamo odakle dolazim, kazali: „Dotični upravnik ili zapovednik pustiće da uđe, kada se ukaže potreba, a na molbu zatvorenika, jednog ispovednika koji pripada redu.” Ja sam došao; vi ne razumete šta hoću da kažem, ja se vraćam da kažem ljudima koji su me poslali da su se prevarili i da treba da me upute na drugu stranu.

— Šta? Vi ste?… — uzviknu Bezmo gledajući Aramisa skoro sa užasom.

— Ispovednik koji pripada redu — reče Aramis nepromenjenim glasom.

Ali ma kako da su ove reči bile blage one su dejstvovale na jadnog upravnika kao grom iz vedrog neba. Bezmo preblede kao smrt i izgledaše mu da lepe Aramisove oči sevaju kao dve usijane oštrice koje mu prodiru u srce.

— Ispovednik! — prošaputa on — Vi, Vaša svetlosti, vi ste ispovednik reda?

— Da, ja; ali mi nemamo ništa da raspravljamo zajedno, pošto vi ne pripadate redu.

— Vaša svetlosti…

— I ja razumem da vi, pošto ne pripadate redu, odbijate da se pokoravate mojim naređenjima.

— Vaša svetlosti, ja sam vas preklinjao, — nastavi Bezmo — smilujte se i saslušajte me.

— Zašto?

— Vaša svetlosti, ja ne kažem da ne pripadam redu…

— A! A!

— Ja ne kažem da odbijam da poslušam.

— Ali ono što se dogodilo, zaista liči na odbijanje, gospodine Bezmo.

— Oh, ne, Vaša svetlosti, ne; samo, ja sam hteo da se uverim…

— U šta da se uverite? — reče Aramis s krajnjim prezirom.

— Ni u šta, Vaša svetlosti.

Bezmo spusti glas i saže glavu pred velikodostojnikom.

— Ja stojim u svako doba, na svakom mestu na raspoloženju svojim gospodarima — reče — ali…

— Vrlo dobro! Takvog vas više volim, gospodine.

Aramis ponovo sede i pruži svoju čašu Bezmou, koji nikako nije uspevao da je napuni, toliko mu je ruka drhtala.

— Vi rekoste ali — nastavi Aramis.

— Ali, — nastavi jadni čovek — kako nisam bio obavešten, bio sam daleko od toga da očekujem…

— Zar ne stoji u Jevanđelju: „Budite budni, jer samo Gospod zna koga trenutka?…” Zar u propisima reda ne stoji: „Budite budni, jer ono što ja hoću, vi morate uvek hteti.” Ali čime možete da se izgovorite da niste očekivali ispovednika, gospodine Bezmo?

— Time što u ovom trenutku nema nijednog bolesnog zatvorenika u Bastilji, Vaša svetlosti.

Aramis slegnu ramenima.

— Šta vi o tome znate? — reče on.

— Ali, izgleda mi…

— Gospodine Bezmo, — reče Aramis zavalivši se u svoju naslonjaču — evo vašega sluge koji hoće da govori sa vama.

I zaista, u tom se trenutku Bezmoov sluga pojavi na vratima.

— Šta je? — upita Bezmo živo.

— Gospodine upravniče, — reče sluga — doneli su izveštaj lekara zatvora.

Aramis pogleda Bezmoa svojim jasnim i sigurnim pogledom.

— Pa lepo, uvedite glasnika — reče on

Glasnik uđe, pozdravi i predade izveštaj.

Bezmo baci jedan pogled i, dižući glavu, reče iznenađeno:

— Zatvorenik na drugom spratu u kuli Bertodijer je bolestan!

— Zašto ste onda kazali, dragi gospodine Bezmo, da su svi u vašoj kući zdravi? — reče Aramis nemarno.

I on ispi jedan gutljaj tamnjanike, gledajući i dalje Bezmoa. Tada upravnik, pošto je dao glasniku glavom znak da izađe i pošto je ovaj to učinio, reče drhteći i dalje.

— Mislim da u paragrafu stoji: „Na molbu zatvorenika?”

— Da, to piše, — odgovori Aramis — ali vidite ko vas to traži, dragi gospodine Bezmo.

I zaista jedan narednik provuče glavu kroz odškrinuta vrata.

— Šta je opet? — uzviknu Bezmo — Zar ne možete da me ostavite ni deset minuta na miru?

— Gospodine upravniče, — reče narednik — bolesnik na drugom spratu u kuli Bertodijer tražio je od svoga tamničara da vas umoli da mu pošaljete ispovednika.

Bezmo se zamalo ne onesvesti.

Aramis ne htede da ga umiri, kao što nije hteo ni da ga preplaši.

— Šta treba da odgovorim? — upita Bezmo.

— Što god hoćete; — reče Aramis, stisnuvši usne — to je vaša stvar; nisam ja upravnik Bastilje.

— Recite, — uzviknu Bezmo — recite zatvoreniku da će dobiti ono što traži.

Narednik izađe.

— Oh! Vaša milosti! Vaša milosti! — prošaputa Bezmo — Kako sam mogao da naslutim?…Kako sam mogao da predvidim.

— Ko je vama kazao da naslućujete? Ko vas je molio da predviđate? — odgovori Aramis prezrivo — Red naslućuje, red zna, red predviđa: zar to nije dovoljno?

— Šta naređujete? — dodade Bezmo.

— Ja? Ništa. Ja sam samo siromašan sveštenik, običan ispovednik. Naređujete li mi vi da odem da posetim bolesnika?

— Oh! Vaša svetlosti, ja vam ne naređujem, ja vas molim.

Dobro. Onda me povedite.

ČOVEK SA GVOZDENOM MASKOM

CCVII

ZATVORENIK

Otkako je Aramis na tako čudan način postao ispovednik reda, Bezmo nije više bio isti čovek.

Dotle je Aramis za ovog valjanog upravnika bio samo crkveni velikodostojnik kome on duguje poštovanje, prijatelj kome duguje zahvalnost. Ali otkako beše saznao ono što ga je toliko uzbudilo, on je bio potčinjeni, a Aramis pretpostavljeni.

On sam upali jedan fenjer, pozva jednog tamničara, i okrećući se Aramisu, reče:

— Čekam naređenja, Vaša svetlosti.

Aramis samo dade jedan znak glavom, kojim je hteo da kaže: „U redu!” i drugi rukom, kojim je hteo da kaže: „Pođite napred!” Bezmo pođe napred, a Aramis za njim.

Bila je lepa zvezdana noć; koraci trojice ljudi su odjekivali po kamenim pločama terasa, a zveckanje ključeva koji su visili o pojasu tamničara čulo se na svim spratovima kula, kao da je htelo da podseti zatvorenike da je sloboda za njih nedostižna.

Izgledalo je da se promena koja se dogodila kod Bezmoa ogledala i na tamničaru. Ovaj ključar, onaj isti koji se prilikom prve Aramisove posete pokazao tako radoznao, i toliko ispitivao, beše sad postao ne samo ćutljiv, već i ravnodušan. Išao je oborene glave, i izgledalo je da se plaši i da sluša.

Tako stigoše do kule Bertodijer, na čiji se drugi sprat popeše ćuteći i idući lagano, jer je Bezmo, iako povinujući se naređenjima, bio daleko od toga da žuri da ih izvrši.

Najzad stigoše do vrata; ključar nije imao da traži ključ, beše ga već spremio.

On otvori vrata.

Bezmo se spremao da uđe kod zatvorenika kad ga Aramis zadrža rekavši mu:

— U pravilima ne piše da upravnik treba da čuje ispovest zatvorenika.

Bezmo se pokloni i propusti Aramisa, koji uze fenjer od ključara i uđe; zatim rukom dade znak da zatvore za njim vrata.

On zastade jedan trenutak, oslušnu da čuje da li Bezmo i ključar odlaze; kad se uveri da se koraci udaljuju i da su oni napustili kulu, on spusti fenjer na sto i pogleda oko sebe.

Na postelji od zelene lake vunene tkanine, u svemu sličnoj ostalim posteljama u Bastilji, izuzev što je bila novija, iza širokih i polunavučenih zavesa, ležao je mladi čovek kod koga smo već jedanput uveli Aramisa.

Prema praviliama Bastilje, zatvorenicima uopšte nije bila dozvoljena svetlost. Kad je zvono objavilo da se zatvaraju kapije na tamnici, on je morao da ugasi sveću. Vidimo koliko je ovaj zatvorenik bio povlašćen, pošto je imao retko preimućstvo da kod njega gori svetlost, iako su kapije već bile zatvorene.

Pored postelje se nalazila jedna velika kožna naslonjača sa krivim nogama preko koje je bilo prebačeno još sasvim novo odelo. Jedan stočić, na kome nije bilo ni pera ni knjiga, ni hartije, ni mastila, nalazio se blizu prozora. Nekoliko još punih tanjira bili su dokaz da je zatvorenik jedva okusio od ovog poslednjeg obroka.

Aramis vide mladog čoveka opruženog na postelji, lica upola zaklonjena rukama.

Kad posetilac uđe, on i ne promeni položaj; on je ili čekao ili spavao. Aramis prinese sveću fenjeru i upali je, odgurne pažljivo naslonjaču i priđe postelji sa očiglednom zainteresovanošću i poštovanjem.

Mladi čovek podiže glavu.

— Što hoćete od mene? — upita on.

— Zar niste tražili ispovednika?

— Jesam.

— Zato što ste bolesni?

— Da.

— Teško bolesni?

Mladi čovek uperi u Aramisa pronicljiv pogled i reče:

— Zahvaljujem vam.

Zatim posle jednog trenutka ćutanja, on nastavi:

— Negde sam vas već video.

Aramis se pokloni. Verovatno da je zatvorenik, posmatrajući lice vanskog episkopa, uočio i otkrio da je to čovek hladan, prepreden, koji nameće svoju volju, i da mu nije ulivalo poverenje, jer on dodade.

— Sad se bolje osećam.

— I? — upita Aramis.

— I pošto se bolje osećam, izgleda da mi nije više toliko potreban ispovednik.

— Čak ni košulja od kostrti o kojoj je bilo reči u pisamcetu koje ste našli u svom hlebu?

Mladi čovek uzdrhta; ali pre nego što je ma šta mogao da odgovori, Aramis nastavi:

— Čak ni onaj sveštenik koji je trebalo da vam otkrije neku važnu tajnu?

— Ako je tako, — reče mladi čovek spuštajući ponovo glavu na jastuk — onda je to nešto drugo; slušam vas.

Aramis ga tada pogleda pažljivije i bi iznenađen ovom urođenom i neusiljenom dostojanstvenošću, koju čovek nikad ne može da stekne ako mu je bog nije podario.

— Sedite, gospodine — reče zatočenik.

Aramis se pokloni i posluša.

— Kako vam je u Bastilji? — upita episkop.

— Vrlo dobro.

— Ne patite?

— Ne.

— Ni za čim ne žalite?

— Ne.

— Ni za slobodom?

— Šta nazivate slobodom, gospodine? — upita zatvorenik glasom čoveka koji je spreman da se bori.

— Slobodom nazivam cveće, vazduh, svetlost dana, zvezde, sreću da možete da trčite kuda vas nose vaše čvrste noge mladog čoveka.

Mladi čovek se nasmeši; teško bi bilo reći da li je taj osmeh značio mirenje sa sudbinom ili prezir.

— Pogledajte, — reče on — ja imam ovde, u ovoj japanskoj vazi, dve ruže, dve lepe ruže čiji su pupoljci bili uzabrani juče uveče u upravnikovom vrtu; oni su se jutros razvili i otvorili, preda mnom stoje crvene čašice; otvarajući svaku laticu, oni su otkrivali svoje blago: svoj miris; tim mirisom su ispunili moju sobu. Pogledajte ove dve ruže: one su najlepše od svih ruža, a ruže su najlepše cveće. Zašto, dakle, hoćete da poželim da imam drugo cveće, kad imam najlepše.

Aramis začuđeno pogleda mladoga čoveka.

— Ako je cveće sloboda, — nastavi tužno zatočenik — ja onda imam tu slobodu, pošto imam cveće.

— Oh, ali vazduh; — uzviknu Aramis — vazduh koji je tako potreban za život.

— Pa lepo, gospodine, priđite prozoru, nastavi zatvorenik; on je otvoren. Vazduh kroz njega ulazi i miluje moje lice.

Aramisovo čelo je postajalo sve mračnije, ukoliko je mladić više govorio.

— Svetlost dana? — nastavi on — Ja imam nešto bolje od svetlosti dana, ja imam sunce, tog prijatelja koji do lazi svakog dana da me poseti, kome nije potrebna dozvola upravnika, koga ne prati tamničar. Zar to nije dovoljno? Pričali su mi da ima nesrećnika koji kopaju u kamenolomima, radnika koji rade u rudnicima, a koji ga nikada ne vide.

Aramis obrisa čelo.

— Što se tiče zvezda koje je prijatno gledati, — nastavi mladić — one sve liče jedna na drugu, razlikuju se samo po sjaju i veličini. Ja sam povlašćen, jer da niste upalili tu sveću, mogli biste da vidite onu lepu zvezdu koju sam ja, pre nego što ste došli, gledao iz svoje postelje i čija je svetlost milovala moje oči. Aramis saže glavu.

— Ovo je što se tiče cveća, vazduha, svetlosti dana i zvezda — reče mladić sa istom mirnoćom. — Ostaje još šetnja. Zar se ja ne šetam celog dana po upravnikovom vrtu, ako je lepo vreme, ovde ako pada kiša, u hladu, ako je toplo, u toplom, ako je hladno, zahvaljujući mom kaminu. I verujte mi, gospodine, — dodade zatvorenik sa izrazom u kome je bilo izvesne sete — ljudi su za mene učinili sve što može da očekuje, sve što može da poželi jedan čovek.

— Ljudi, dobro! — reče Aramis podižući glavu — Ali mi izgleda da ste zaboravili boga.

— Stvarno, zaboravio sam boga, — odgovori zatočenik ne uzbuđujući se — ali, zašto mi to govorite? Zašto zatvorenicima govorite o bogu?

Aramis pogleda u lice ovog čudnog mladog čoveka koji se mirio sa sudbinom kao hrišćanin-mučenik, a smešio se s nevericom kao bezbožnik.

— Dobro, — reče Aramis — ali vratimo se na ono o čemu smo počeli da govorimo.

— Pa to i želim — reče mladi čovek.

— Ja sam vaš ispovednik.

— Da.

— Pa lepo, kao moj pokajnik, vi ste dužni da govorite istinu preda mnom.

— Ja samo to i želim.

— Svaki zatvorenik je uhapšen zbog nekog zločina koji je izvršio. A kakav ste zločin vi izvršili?

— Vi ste to pitanje postavili kad ste me prvi put videli — reče zatvorenik.

— A vi ste i onda vešto izbegli da mi odgovorite, kao i danas.

— A zašto mislite da ću vam danas odgovoriti?

— Zato što sam danas ja vaš ispovednik.

— Onda, ako hoćete da vam kažem kakav sam zločin izvršio, objasnite mi šta je to zločin. A kako ja ne osećam da sam ma šta rđavo učinio, ja kažem da nisam zločinac.

— Ponekad je čovek zločinac u očima moćnih na ovome svetu, ne samo zato što je izvršio neki zločin, već zato što zna da je neki zločin izvršen.

Zatvorenik je vrlo pažljivo slušao.

— Da, — reče on posle jednog trenutka ćutanja — razumem; da, u pravu ste, gospodine; mogućno je da sam zbog tako nečeg zločinac u očima moćnih.

— A! Vi, dakle, nešto znate? — reče Aramis kome se učini da će moći nešto da dozna.

— Ne, ne znam ništa; — odgovori mladi čovek — ali pokatkad razmišljam, i tada govorim sebi…

— Šta govorite sebi?

— Da bih, ako nastavim da razmišljam, ili poludeo, ili pogodio mnoge stvari.

— Pa onda? — upita nestrpljivo Aramis.

— Onda, prestanem da razmišljam.

— Prestanete?

— Da, glava mi postane teška, misli tužne; obuzima me dosada; želim…

— Šta?

— Ne znam šta, jer ne bih hteo da počnem da želim ono što nemam; ja koji se zadovoljavam onim što imam.

— Bojite se smrti? — reče Aramis pomalo zabrinuto.

— Da — reče mladi čovek smešeći se.

Aramis oseti koliko je taj osmeh hladan, i uzdrhta.

— Oh, pošto se bojite smrti, vi o tome znate više nego što kažete.

— Ali otkud to da sad vi, — odgovori zatvorenik — vi koji ste mi javili da treba da vas pozovem; vi, koji ste, pošto sam vas pozvao, došli ovde obećavajući da ćete mi otkriti mnoge tajne, otkuda to da sad vi ćutite, a ja govorim? Pošto obojica nosimo obrazine, zadržimo ih i jedan i drugi, ili ih obojica skinimo.

Aramis oseti koliko je ubedljivo i tačno ono što je on rekao.

— Nemam posla sa običnim čovekom — pomisli on. — Recite, jeste li slavoljubivi? — reče on sasvim glasno i neočekivano.

— Šta je to slavoljublje? — upita mladi čovek.

— To je, — odgovori Aramis — osećanje koje goni čoveka da želi ono što nema.

— Kazao sam vam, gospodine, da sam zadovoljan, ali je mogućno da se varam. Ne znam šta je slavoljublje, ali je mogućno da ga imam. Hajde, objasnite mi, ja samo to i želim.

— Slavoljubiv čovek je čovek koji priželjkuje da ima više od onoga što ima.

— Ja ne priželjkujem više od onoga što imam — reče mladić sa takvom sigurnošću, zbog čega još jednom uzdrhta vanski episkop.

On ućuta, ali se po njegovom zažarenom pogledu, nabranom čelu, zamišljenom licu osećalo da očekuje nešto drugo, a ne ćutanje. Aramis prekide to ćutanje.

— Slagali ste me kad sam vas prvi put video — reče on.

— Slagao? — uzviknu mladi čovek uspravivši se u postelji; u njegovom glasu je bilo toliko čuđenja, njegove oči su tako zasijale da se Aramis odmače i protiv svoje volje.

— Hoću da kažem, — nastavi Aramis pokloniviši se — da ste mi zatajili šta znate o svome detinjstvu.

— Tajne koje čovek ima pripadaju samo njemu, gospodine, — reče zatvorenik — a ne ma kome.

— To je istina, — reče Aramis poklonivši se dublje nego prvi put — to je istina, oprostite mi; ali, da li sam ja i danas za vas ma ko? Preklinjem vas, Vaša svetlosti, odgovorite mi.

Ova titula malo zbuni zatočenika; ali nije izgledalo da se čudi što mu je daju.

— Ja vas ne poznajem, gospodine — reče on.

— Oh, kad bih smeo, uzeo bih vašu ruku i poljubio bih je.

Mladi čovek htede da pruži ruku Aramisu; ali se sjaj koji se beše pojavio u njegovim očima ugasi i on povuče ruku hladno i s nepoverenjem.

— Da poljubite ruku jednom zatvoreniku! — reče on odmahujući glavom — Zašto?

— Zašto ste mi kazali da vam je ovde dobro? Zašto ste mi kazali da ništa ne želite? Jednom reči, zašto me, govoreći tako, sprečavate da budem iskren?

Isti sjaj se po treći put pojavi u očima mladoga čoveka, ali se i ovoga puta ugasi.

— Vi ste nepoverljivi prema meni — reče Aramis.

— Zašto bih bio, gospodine?

— Oh, razlog je sasvim prost: ako znate ono što treba da znate, onda morate prema svima biti nepoverljivi.

— Onda se nemojte čuditi što sam nepoverljiv, kad me vi sumnjičite da znam ono što ne znam.

Aramis je bio zadivljen ovim jakim otporom.

— Oh, vi me dovodite do očajanja, Vaša svetlosti! — uzviknu on udarajući pesnicom o naslonjaču.

— A ja vas ne razumem, gospodine.

— Pa lepo, pokušajte da me razumete.

Zatvorenik je netremice gledao Aramisa.

— Ponekad mi izgleda — nastavi on — da je preda mnom čovek koga tražim… a zatim…

— A zatim… ne vidite ga više, jelte? — reče zatvorenik smešeći se — Utoliko bolje!

Aramis ustade.

— Zaista, — nastavi on — ja nemam ništa da kažem čoveku koji je, kao vi, do te mere nepoverljiv.

— A ja, — dodade zatvorenik istim glasom — ja nemam ništa da kažem čoveku koji neće da shvati da jedan zatvorenik mora biti nepoverljiv prema svima.

— Čak i prema svojim starim prijateljima? — reče Aramis — Oh! Isuviše ste oprezni, Vaša svetlosti!

— Svojim starim prijateljima? Vi ste jedan od mojih starih prijatelja?

— Hajde, — reče Aramis — ne sećate se da ste nekad videli u selu gde je proteklo vaše detinjstvo…

— Znate li ime tog sela? — upita zatvorenik.

— Noazi-le-Sek, Vaša svetlosti — odgovori odlučno Aramis.

— Nastavite — reče mladi čovek, na čijem se licu nije moglo pročitati da li je tako ili ne.

— Čujte, Vaša svetlosti, — reče Aramis — ako hoćete pošto poto da nastavite s tom igrom, ne govorimo više o tome. Došao sam, istina, da vam kažem mnoge stvari, ali bi trebalo da i pokažete da želite da ih saznate. Pre nego što počnem da govorim, pre nego što otkrijem te tako važne stvari koje u sebi krijem, priznajte da bi bilo potrebno da mi pomognete, ako već nećete da budete iskreni, da pokažete malo naklonosti, ako ne i poverenja.

— Obećavam — odgovori zatvorenik — da ću vas vrlo strpljivo saslušati. Ali mi izgleda da imam pravo da vam ponovim pitanje koje sam vam već jednom postavio: Ko ste vi?

— Sećate li se da ste pre petnaest ili osamnaest godina videli u Noazi-le-Seku jednog plemića koji je tamo dolazio sa jednom gospođom koja je obično imala haljinu od crne svile i svetlo-crvene trake u kosi?

— Da, — reče mladi čovek — jednom sam upitao kako se taj vitez zove i odgovorili su mi da se zove opat d’Erble. Izgledalo mi je čudno da taj opat ima tako vojnički izgled, i objasnili su mi da to ne treba nimalo da me čudi pošto je on musketar kralja Luja XIII.

— Pa lepo, — reče Aramis — taj negdašnji musketar, koji je nekad bio opat, koji je docnije postao vanski episkop, danas vaš ispovednik, to sam ja.

— Znam to. Poznao sam vas.

— Onda, Vaša svetlosti, ako to znate, treba tome da dodam jednu stvar koju ne znate: kad bi kralj saznao da se taj musketar, taj opat, taj episkop, taj ispovednik ovde nalazi, večeras bi, sutra bi nad glavom onog koji je sve stavio na kocku da bi došao do vas, zasijala sekira dželata u dnu podzemne tamnice koja je mračnija i zabačenija od vaše.

Čuvši te reči koje su bile tako odlučne, mladi čovek ce podiže u postelji i pogleda Aramisa, a u njegovom pogledu se ogledala žarka želja da što više dozna.

Izgledalo je da zatvorenik usled toga postaje malo poverljiviji.

— Da, — prošaputa on — odlično se sećam. Žena o kojoj mi govorite došla je jedanput sa vama i dva puta sa ženom…

On ućuta.

— Sa ženom koja je dolazila svakog meseca da vas poseti, jelte, Vaša svetlosti?

— Da.

— Znate li ko je bila ta gospođa?

— Znam, to je bila neka gospođa sa dvora — reče on.

— Sećate li se dobro te gospođe.

— Oh, moram se nje dobro sećati; — reče mladi zatvorenik — jedanput sam video tu gospođu sa jednim čovekom koji je mogao imati četrdeset i pet godina otprilike; jedanput sam video tu gospođu sa vama i gospođom u crnoj haljini i svetlo crvenim trakama; posle toga sam je dva puta video sa istom osobom. Te četiri osobe, moj vaspitač, stara Peroneta, moj tamničar i upravnik, jedine su osobe sa kojima sam ikada progovorio i jedine osobe koje sam u životu video.

— Vi ste bili tamo u tamnici?

— Ako ste ovde u zatvoru, tamo sam bio relativno slobodan, mada je moja sloboda bila jako ograničena; nisam izlazio iz kuće i velikog vrta ograđenog zidom; vi tu kuću poznajete, pošto ste tamo odlazili. Uostalom, pošto sam bio navikao da živim samo u tom vrtu i u toj kući, nisam ni želeo da izlazim izvan njih. Vi dakle shvatate, gospodine, pošto ništa nisam video na ovom svetu, ne mogu ništa ni da želim, i ako mi o čemu budete govorili, moraćete sve da mi objasnite.

— To ću i da uradim, Vaša svetlosti, — reče Aramis poklonivši se — jer to mi je dužnost.

— Pa lepo, prvo mi recite ko je bio moj vaspitač.

— Jedan valjan plemić, Vaša svetlosti, a pre svega pošten plemić, koji je imao da vaspitava i vaše telo i vašu dušu. Jeste li ikada imali razloga da se požalite na njega?

— Oh, ne, gospodine, naprotiv; ali mi je ovaj plemić više puta rekao da su moj otac i moja majka umrli; je li ovaj plemić lagao ili govorio istinu?

— On je morao da popusti prema onome kako mu je bilo naređeno.

— Onda je on lagao?

— Što se tiče jedne stvari. Vaš otac je umro.

— A moja majka?

— Ona je za vas mrtva.

— A za druge je ona živa, jelte?

— Da.

— A ja, — mladi čovek pogleda Aramisa — ja sam osuđen da živim u tami zatvora?

— Nažalost! Mislim da je tako.

— I to zato — nastavi mladi čovek — što bi neka velika tajna bila otkrivena kad bih se ja pojavio među ljude.

— Velika tajna, da.

— Mora da je moj neprijatelj vrlo moćan, kad je mogao da zatvori u Bastilju dete, kao što sam ja bio.

— Moćan je.

— Moćniji od moje majke?

— Zašto to pitate?

— Zato što bi me moja majka branila.

Aramis se ustezao da odgovori.

— Moćniji od vaše majke, da, Vaša svetlosti.

— Ja cam dakle morao biti, ili su moja dadilja i moj vaspitač morali biti, velika opasnost za moga neprijatelja, pošto su njih odveli i mene odvojili od njih?

— Da, opasnost koju je vaš neprijatelj otklonio uklanjajući plemića i dadilju — odgovori mirno Aramis.

— Uklonio ih? — upita zatvorenik — Ali na koji su način oni bili uklonjeni?

— Na najsigurniji način; — odgovori Aramis — oni su umrli.

Mladić preblede i pređe drhtavom rukom preko lica.

— Otrovani? — upita on.

— Otrovani.

Zatvorenik je jedan trenutak razmišljao.

— Sudeći po tome, — nastavi on — što su ova dva nevina stvora, koji su bili moja jedina potpora, ubijeni istog dana, moj neprijatelj mora da je vrlo svirep čovek, ili ga je nužnost na to naterala, jer ovaj valjani plemić i ova jadna žena nisu nikakvo zlo nikom učinili.

— Nužnost je neumitna u vašoj porodici, Vaša svetlosti. I mene nužnost, na moju veliku žalost, nagoni da vam kažem da su ovaj plemić i ova dadilja bili ubijeni.

— Oh, vi mi ne kažete ništa što bi bilo novo za mene — reče zatvorenik nabirajući obrve.

— Kako to?

— Ja sam to naslutio.

— Po čemu?

— Reći ću vam.

U tom trenutku se mladi čovek nalakti i približi lice Aramisovom; na tom licu se ogledalo toliko dostojanstvenosti, samoodricanja i prkosa, da episkop oseti snažno uzbuđenje.

— Govorite, Vaša svetlosti. Ja sam već rekao da izlažem svoj život opasnosti razgovarajući sa vama. Ma koliko moj život malo vredeo, preklinjem vas da ga primite kao otkup za svoj.

— Pa lepo, — nastavi mladi čovek — evo zašto sam posumnjao da su ubili moju dadilju i mog vaspitača.

— Koga ste nazivali svojim ocem.

— Koga sam nazivao ocem, ali sam vrlo dobro znao da nisam njegov sin.

— Zbog čega ste tako pretpostavljali?

— Kao što mi vi, da ste mi prijatelj, ne biste ukazivali toliko poštovanja, tako mi on ne bi ukazivao toliko poštovanja da mi je bio samo otac.

— Ja, — reče Aramis — ja nemam nameru da se pretvaram.

Mladi čovek odmahnu glavom i nastavi:

— Svakako da mi sudbina nije odredila da večito ostanem zatvorenik — reče zatočenik — i evo po čemu zaključujem, danas naročito, da je tako: trudili su se da od mene načine što savršenijeg viteza. Plemić koji je bio pored mene, učio me je onome što je znao; od njega sam naučio malo matematike, geometrije, astronomije, mačevanje i jahanje. Svakog jutra sam se vežbao u borenju u jednoj dvorani u prizemlju, jahao konja u vrtu. Ali jednoga jutra — to je bilo za vreme leta — pošto je bila velika vrućina, ja bejah zadremao u toj dvorani. Ništa mi dotle, sem ukazivanja poštovanja od strane mog vaspitača, nije otkrilo, ili me nagonilo da ma šta posumnjam. Živeo sam kao deca, kao ptice, kao biljke, od vazduha i sunca; bejah navršio petnaest godina.

— Onda je to bilo pre osam godina?

— Da, otprilike; izgubio sam pojam o vremenu.

— Oprostite, ali šta vam je govorio vaš vaspitač da bi vas podstakao da radite.

— Govorio mi je da čovek treba da teži za tim da na ovome svetu ostvari sreću i bogatstvo koju mu je bog uskratio kad se rodio; on je govorio još i to da moram, pošto sam siromašan, siroče i nepoznat, da se uzdam samo u sebe i da se niko ne zauzima, niti će se ikad zauzimati za mene. Bio sam, dakle, u toj dvorani i zamoren časom mačevanja, bejah zaspao. Moj vaspitač je bio u svojoj sobi na prvom spratu, tačno iznad mene. Najedanput čuh kako moj vaspitač uzviknu; zatim poče da doziva: „Peroneta! Peroneta!” Zvao je moju dadilju.

— Da, znam; — reče Aramis — nastavite, Vaša svetlosti.

— Svakako da je ona bila u vrtu, jer moj vaspitač siđe brzo niz stepenice. Ja ustadoh, uznemiren što videh da je i on uznemiren. On otvori vrata koja su iz predsoblja vodila u vrt i dalje vičući: „Peroneta! Peroneta!” Prozori dvorane u prizemlju gledali su u vrt; kapci na tim prozorima su bili zatvoreni, ali ja videh kroz proreze na kapcima kako moj vaspitač stiže do jednog velikog bunara, koji se nalazio skoro ispod njegove sobe za rad. On se nagnu preko ograde, pogleda unutra, i opet uzviknu, mlatarajući preplašeno rukama. Sa svog mesta mogao sam ne samo da vidim, već i da čujem. Video sam i čuo, dakle.

— Nastavite, Vaša svetlosti, molim vas — reče Aramis.

— Gospa Peroneta dotrča na viku moga vaspitača. On joj pođe u susret, uhvati je za ruku i brzo odvuče do bunara; zatim, nagnuvši se zajedno sa njom preko ograde, on joj reče:

„— Pogledajte, pogledajte, kakva nesreća!

— Hajde, hajde, umirite se; — govorila je gospa Peroneta — šta je?

— Ono pismo, — vikao je moj vaspitač — vidite li ono pismo?

I on joj rukom pokaza dno bunara.

— Koje pismo? — upita dadilja.

— To pismo koje vidite dole, to je poslednje kraljičino pismo.

Kad to čuh, ja uzdrhtah. Moj vaspitač, onaj koji se izdavao za mog oca, onaj koji mi je neprestano savetovao da budem skroman i ponizan, dopisivao se sa kraljicom!

— Poslednje kraljičino pismo? — uzviknu gospa Peroneta, koju ovo iznenadi samo utoliko što vidi pismo na dnu bunara — A kako je ono tu dospelo?

— Nekim slučajem! Bejah se vratio kući; ali kad otvorih vrata, stvori se promaja, pošto je prozor bio otvoren; ja videh kako neki list hartije polete; poznadoh tu hartiju; potrčah prema prozoru uzviknuvši; hartija je jedan trenutak letela u vazduhu, zatim pala u bunar.

— Pa lepo, — reče gospa Peroneta — ako je pismo palo u bunar, to je isto kao da je spaljeno, a pošto kraljica, kad god dođe, spaljuje lično sva svoja pisma…”

— Kadgod dođe! Ta žena koja je dolazila svakog meseca, to je bila kraljica? — prekide zatvorenik pričanje.

— Da — potvrdi glavom Aramis.

„— Svakako, svakako, — nastavi stari plemić — ali u ovom pismu su bila uputstva; kako sad da postupam po njima?

— Brzo napišite kraljici, ispričajte joj kako se stvar dogodila, i kraljica će vam ponovo napisati ono što je bilo u prvom pismu.

— Oh, kraljica neće verovati da je istina ovo što se dogodilo — reče dobri čovek mašući glavom; ona će pomisliti da sam hteo da sačuvam pismo — umesto da joj ga vratim kao i ostala — da bi mi ono poslužilo kao oružje. Ona je tako nepoverljiva, i ako g. de Mazaren… taj đavolji Talijan bio bi u stanju da naredi da nas otruju, čim bi nešto posumnjao!”

Aramis se nasmeši.

„— Vi znate, gospa Peroneta, da su oboje tako nepoverljivi kad je u pitanju Filip!”

— Filip je ime koje su mi davali — prekide zatvorenik pričanje.

„— Onda ne treba oklevati, — reče gospa Peroneta — treba naći nekog ko će da siđe u bunar.

— Da, pa da taj pročita pismo dok se bude peo.

— Nađimo u selu nekog ko ne ume da čita; tako ćete biti umireni.

— Dobro; ali zar tome koji bude sišao u bunar neće biti jasno koliko je ta hartija važna, kad se zbog nje izlaže opasnosti život jednog čoveka? Ipak ste me na nešto podsetili, gospa Peroneta; da, neko će sići u bunar, a taj neko ću biti ja.”

— Ali kad ču šta on predlaže, gospa Peroneta poče da jadikuje i da viče; ona je toliko plakala i preklinjala staroga plemića da joj ovaj reče da će on ići da potraži jedne lestvice dovoljno dugačke da se može sići u bunar, a da će ona ići do prvog seoskog imanja da nađe nekog odlučnog mladića koga će uveriti da je neki nakit, umotan u hartiju, pao u bunar; a kako se hartija odvija u vodi, primeti vaspitač, neće izgledati čudno što će se naći samo razvijeno pismo.

„— Možda će se za to vreme slova već izbrisati — reče gospa Peroneta.

— Svejedno, glavno je da imamo pismo. Kada budemo predali pismo, kraljica će videti da je nismo prevarili, i kako, prema tome, nećemo izazvati podozrenje kod g. de Mazarena, nećemo imati, što se njega tiče, ničega da se plašimo.”

— Kad odlučiše da tako učine, oni se rastadoše. Ja gurnuh kapak i videći da moj vaspitač ulazi u kuću, brzo legoh na jastučiće; u glavi mi se vrtelo od svega onoga što sam video.

Moj vaspitač odškrinu vrata nekoliko trenutaka pošto se bejah ponovo ispružio na jastučiće i, misleći da dremam, zatvori ih polako.

Čim su vrata bila zatvorena, ja ustadoh, oslušnuh, i čuh kako se koraci udaljuju. Tada priđoh prozoru i videh da moj vaspitač i gospa Peroneta izlaze.

Bio sam sam u kući.

Čim oni zatvoriše vrata, a ja, umesto da prođem kroz predsoblje, skočih kroz prozor i otrčah do bunara.

Tada se nagnuh, kao što je to pre mene učinio moj vaspitač.

Nešto beličasto i svetlo podrhtavalo je na površini zelenkaste vode. Taj svetli krug me je opčinjavao i privlačio; gledao sam ukočeno, disao sam ubrzano; bunar me svojim ledenim dahom mamio u svoje dubine; činilo mi se da na dnu vode vidim slova ispisana kraljičinom rukom.

Tada, nesvestan onoga što radim, jednim od onih nesvesnih pokreta koji nas nagone da učinimo ono što je neizbežno, ja spustih kofu do vode, na tri stope dubine, otprilike, mučeći se mnogo da ne pokrenem onu dragocenu hartiju, koja sad nije više bila beličasta, već zelenkasta, što je bio znak da je pod vodom; zatim, držeći mokru krpu između ruku, spustih se u bunar.

Kad se nađoh viseći iznad ove crne bare, kada videh kako se nebo smanjilo iznad moje glave, sav se sledih, osetih kako se sve oko mene okreće, kako mi se kosa diže na glavi. Ali moja volja nadvlada sve to. Spustih se do vode i zagnjurih se naglo; jednom rukom sam se držao za konopac, a drugu ispružih i dohvatih tu dragocenu hartiju koja se pocepa na dva dela kad se nađe u mojoj ruci.

Sakrih oba dela ispod svog grudnjaka i odupirući se nogama o zidove bunara i hvatajući se čvrsto za konopac spretno i brzo se popeh do ograde koju iskvasih, dodirujući je donjim delom tela sa koga je curila voda.

Kad ce nađoh sa svojim plenom izvan bunara, ja po trčah da bih se osušio na suncu i stigoh do kraja vrta gde je bio jedan šumarak. Tu sam hteo da se sakrijem.

U trenutku kad sam stigao do svog skrovišta, začu se zvono koje je zvonilo kad se kapija otvarala. To se moj vaspitač vraćao. Bilo je krajnje vreme.

Bejah sračunao da mi ostaje deset minuta pre nego što me on nađe ako, pogodivši gde sam, bude pošao pravo k meni, dvadeset minuta, ako bude morao da me traži.

To mi je bilo dovoljno da pročitam ovo dragoceno pismo čije delove brzo sastavih. Slova već behu počela da se brišu; uprkos tome, ja uspeh da ga pročitam.”

— Šta ste pročitali, Vaša svetlosti? — upita Aramis, jako zainteresovan.

— Dovoljno da bih se uverio, gospodine, da je sluga plemić, a da je Peroneta, iako ne velika gospođa, ipak nešto više od obične služavke; jednom reči, da i ja nisam ma ko, pošto kraljica Ana Austrijska i prvi ministar Mazaren, zahtevaju od njih da se o meni toliko staraju.

Mladi čovek ućuta, sav uzbuđen.

— A šta se posle dogodilo? — upita Aramis.

— Dogodilo se to, gospodine, — odgovori mladi čovek — da radnik, koga je moj vaspitač pozvao i koji je pretražio bunar, nije ništa našao; dogodilo se to da je moj vaspitač primetio da je zid bunara sav mokar; dogodilo se da se nisam sasvim osušio na suncu i da je gospa Peroneta primetila da je moje odelo vlažno; dogodilo se, najzad, da sam dobio jaku groznicu zbog hladne vode i uzbuđenja koje me je obuzelo posle onog što sam otkrio i da sam za vreme te groznice buncao i sve ispričao, tako da je moj vaspitač, posle mog priznanja, našao ispod mog jastuka ona dva dela pisma koje je kraljica napisala.

— Ah, sad razumem — reče Aramis

— A sve što ću dalje da ispričam samo su pretpostavke. Verovatno da su jadni plemić i jadna žena, ne usuđujući se da čuvaju tajnu o onome što se dogodilo, pisali kraljici o svemu tome i poslali joj pocepano pismo.

— Posle toga ste, — reče Aramis — vi bili uhapšeni i odvedeni u Bastilju?

— Vidite da je tako.

— Zatim su vaše sluge nestale?

— Nažalost!

— Ne mislimo više na mrtve, — nastavi Aramis — već gledajmo šta ćemo sa onim koji je ostao živ. Vi ste mi kazali da se mirite sa sudbinom?

— I ponavljam vam to.

— I da vam nije stalo do slobode?

— Kazao sam vam da je tako.

— Niste slavoljubivi, ni za čim ne žalite, ni na šta ne pomišljate?

Mladi čovek ne odgovori ništa.

— Pa? — upita Aramis, ćuteći.

— Mislim da sam dovoljno govorio — odgovori zatvorenik — i da je sad na vas red. Umoran sam.

— Poslušaću vas — reče Aramis.

On se pribra i celo njegovo lice dobi neki vrlo svečan izgled. Osećalo se da je sad došao trenutak da odigra najvažniji deo uloge jer zbog toga i beše došao u tamnicu.

— Da vam postavim prvo pitanje — reče Aramis.

— Koje? Govorite.

— U kući u kojoj ste živeli nije bilo nikakvih ogledala, jelte?

— Nije mi poznata ta reč; šta ona znači? — upita mladi čovek — Nikad je nisam čuo.

— Ogledalo je stvar u kojoj se odbija slika nekog predmeta, stvar koja dozvoljava, na primer, da vidite crte svog vlastitog lica u staklu izrađenom na naročit način, kao što golim okom vidite moje.

— Ne, u kući nije bilo nikakvog ogledala — odgovori mladi čovek.

Aramis pogleda oko sebe.

— Ni ovde ga nema; — reče on — i ovde iste mere predostrožnosti, kao i tamo.

— U kome cilju?

— Saznaćete uskoro. Sad, oprostite: kažete da su vas poučavali matematici, astronomiji, mačevanju, jahanju; niste pomenuli istoriju.

— Ponekad mi je moj vaspitač pričao o slavnim delima kralja Svetog Luja, Fransoa I i kralja Anrija IV.

— I to je sve?

— Otprilike sve.

— Pa lepo, vidim da je i to bilo učinjeno sa izvesnom namerom; nisu vam ostavili ogledala u kojima se ogleda sadašnjost, nisu vam govorili o istoriji u kojoj se ogleda prošlost. Otkako ste zatvoreni knjige su vam zabranjene, tako da su vam nepoznate mnoge činjenice pomoću kojih biste mogli da obnovite svoja sećanja i ono što se tiče vaših ličnih interesa.

— To je istina — reče mladi čovek.

— Saslušajte me, reći ću vam u nekoliko reči šta se dogodilo u Francuskoj za poslednje dvadeset i tri ili dvadeset i četiri godine, to jest od onog dana kad pretpostavljamo da ste se rodili, to jest od onog trenutka koji se vas tiče.

— Recite.

Mladi čovek opet zauze onaj svoj ozbiljan i pribran stav.

— Znate li ko je bio sin Anrija IV?

— Znam samo ko je bio njegov naslednik.

— Po čemu ste to zaključili?

— Po novcu iz 1610. godine na kome je lik kralja Anrija IV; po novcu iz 1612. na kome je lik kralja Luja XIII. Pretpostavljam, pošto je razlika od dve godine između ova dva novca, da je Luj XIII morao biti naslednik Anrija IV.

— Onda znate da je poslednji vladajući kralj bio Luj XIII?

— Znam to — reče mladi čovek lako pocrvenevši.

— Pa lepo, to je bio vladar pun dobrih ideja, pun velikih zamisli, zamisli čije je ostvarenje bilo uvek odlagano zato što je to bilo jedno nesrećno doba, zato što je njegov ministar Rišelje imao do vodi borbu sa vlastelom. On lično, govorim o Luju XIII, bio je čovek slabe volje. Umro je dosta mlad, završio je svoj život prilično žalosno.

— Znam to.

— Dugo je bio zabrinut što nema potomstva. To je moralo mučiti jednog vladara koji oseća potrebu da ostavi još štogod sem uspomene, da ostavi nekog ko će nastaviti njegovo započeto delo.

— Je li kralj Luj XIII umro ne ostavivši potomke? — upita zatvorenik smešeći se.

— Ne, ali je dugo bio lišen sreće da ih ima; ali je dugo mislio da će umreti bez naslednika. I zbog toga je bio sav očajan. Kad iznenada njegova žena, Ana Austrijska…

Zatvorenik uzdrhta.

— Jeste li znali, — nastavi Aramis — da se žena Luja XIII zvala Ana Austrijska.

— Nastavite — reče mladi čovek ne odgovorivši.

— Kad iznenada, — nastavi Aramis — kraljica Ana Austrijska objavi da je bremenita. Ta vest izazva veliku radost i svi su žarko želeli da se porođaj srećno svrši. Najzad, 5. septembra 1638. godine ona rodi sina.

Aramis pogleda svoga sabesednika i učini mu se da je ovaj prebledeo.

— Čućete — reče Aramis — jednu priču koju malo ljudi u ovom trenutku mogu da ispričaju, jer je ta priča tajna za koju se misli da su je odneli sa sobom u grob oni koji su je znali, ili da je zauvek nestala pošto je poverena ispovedniku.

— I vi ćete mi kazati tu tajnu? — reče mladi čovek.

— Oh, — reče Aramis — mislim da tu tajnu ne izlažem opasnosti poveravajući je jednom zatvoreniku koji nimalo ne želi da izađe iz Bastilje.

— Slušam, gospodine.

— Kraljica, dakle, rodi jednog sina. Ali kad se svi na dvoru obradovaše čuvši tu vest, kad kralj pokaza novorođenče svome narodu i plemstvu, kad on sav blažen sede za sto da proslavi to srećno rođenje, tada kraljica, ostavši sama u svojoj sobi, ponovo oseti porođajne bolove i donese na svet još jednog sina.

— Oh, — reče zatvorenik, odajući da zna više nego što je priznavao — mislio sam da je Gospodin rođen tek…

Aramis podiže prst.

— Čekajte da sve ispričam — reče on.

Zatvorenik uzdahnu nestrpljivo i čekaše.

— Da, — reče Aramis — kraljica rodi još jednoga sina, još jednog sina koga gospa Peroneta, babica, prihvati.

— Gospa Peroneta — prošaputa mladi čovek.

— Odmah otrčaše u dvoranu gde je kralj večerao; obavestiše ga tiho o onome što se dogodilo; on ustade od stola i dotrča. Ali ovoga puta se na njegovom licu nije videla radost, već nešto slično užasu. Radost koju je osetio kad mu se rodio jedan sin pretvorila se u žalost kad se rodio drugi sin blizanac, pošto vi sigurno ne znate ovo što ću vam sad reći, pošto u Francuskoj najstariji sin vlada posle oca.

— Znam to.

— I da lekari i pravnici tvrde, da prema božjim zakonima i zakonima prirode nije sigurno da je stariji onaj koji je prvi izašao iz utrobe svoje majke.

Zatvorenik prigušeno uzviknu i preblede.

— Vi sad razumete, — nastavi Aramis — da je kralj, koji je video sa toliko radosti da mu se rodio naslednik koji će produžiti njegovu lozu, morao biti očajan pri pomisli da ih sad ima dvojicu i da će možda onaj koji se sad rodio i koji je bio nepriznat, osporavati pravo prvorodstva onome koji se rodio dva sata pre toga, i koji je dva sata pre toga bio priznat za prestolonaslednika. Tako će možda ovaj drugi sin, radi interesa ili ćudi jedne grupe ljudi, jednog dana da poseje razdor i rat u kraljevini, i da upropasti na taj način dinastiju, umesto da je učvrsti.

— Oh, razumem, razumem!… prošaputa mladi čovek.

— Pa lepo, — nastavi Aramis — eto šta se priča, eto šta se tvrdi, eto zašto je jedan od sinova Ane Austrijske sramno odvojen od svoga brata, sramno zatvoren u tamnicu; eto zašto je taj drugi sin nestao, i to tako nestao, da niko danas u Francuskoj, izuzev njegove majke, ne zna da on postoji.

— Da, izuzev njegove majke koja ga je napustila! — uzviknu zatvorenik sa izrazom očajanja na licu.

— Izuzev one gospođe u crnoj haljini sa jasno crvenim pantljikama, i najzad, izuzev…

— Izuzev vas, jelte? Vas, koji ste došli da mi sve ovo ispričate, vas koji ste došli da probudite u mom srcu radoznalost, mržnju, slavoljublje, i ko zna? Možda i želju za osvetom; izuzev vas, gospodine, koji, ako ste onaj čovek koga čekam, čovek čiji mi se dolazak najavljuje u pisamcetu, jednom reči, čovek koga bog treba da mi pošalje, vi morate imati kod sebe…

— Šta? — upita Aramis.

— Sliku kralja Luja XIV, koji u ovom trenutku vlada na prestolu Francuske.

— Evo slike — odgovori episkop pružajući zatvoreniku izvanredno lepo izrađen portret na emajlu na kome se ukaza Luj XIV, ponosit, lep, takoreći živ.

Zatvorenik žudno zgrabi sliku i upre pogled u nju, kao da je hteo da je proguta očima.

— A sad, Vaša svetlosti, — reče Aramis — evo i ogledala.

Aramis pusti zatvorenika da se pribere. Mladi čovek je gutao pogledom portret Luja XIV i svoju sliku koja se ogledala u ogledalu.

— Šta mislite o tome? — reče tada Aramis.

— Mislim da sam izgubljen, — odgovori zatvorenik — da mi kralj nikad neće oprostiti.

— A ja, ja se pitam, — dodade episkop gledajući zatvorenika značajno — koji je od ove dvojice kralj, onaj koji je na ovoj slici, ili onaj koji se ogleda u ogledalu.

— Kralj je onaj koji je na prestolu, gospodine; — odvrati tužno mladi čovek — onaj koji nije u tamnici i koji, naprotiv, tamo šalje ostale. Biti kralj, to znači, biti moćan, a vi dobro vidite da sam ja nemoćan.

— Vaša svetlosti, — odgovori Aramis sa poštovanjem koje dotle ne beše pokazivao — dobro pazite, kralj će biti onaj koji će, izašavši iz tamnice, znati kako treba da vlada sa prestola na koji ga budu doveli njegovi prijatelji.

— Nemojte me dovoditi u iskušenje, gospodine — reče zatvorenik tužno.

— Ne klonite duhom, Vaša svetlosti — uporno je navaljivao Aramis. — Doneo sam sve dokaze o vašem rođenju. Pogledajte ih, uverite sami sebe da ste kraljevski sin, a zatim pristupimo delu.

— Ne, ne, to je nemoguće.

— Sem ako nije suđeno vašoj porodici, — nastavi podrugljivo episkop — da braća isključena od prestola, budu bez vrednosti i bez časti, kao što je to bio g. Gaston d’Orlean, vaš stric, koji je deset puta kovao zaveru protiv kralja Luja XIII, svog brata.

— Moj stric Gaston d’Orlean je kovao zaveru protiv svog brata? — uzviknu princ, užasnut — Kovao zaveru da bi ga svrgao sa prestola?

— Pa da, Vaša svetlosti, samo zbog toga.

— Šta mi vi to govorite, gospodine?

— Istinu.

— I on je imao prijatelje… odane?

— Kao što sam ja odan vama.

— Pa šta je uradio? Nije uspeo?

— Nije uspeo, ali uvek svojom krivicom, i da bi otkupio, ne svoj život, jer je život kraljevog brata neprikosnoven, svetinja, već da bi otkupio svoju slobodu, vaš stric je žrtvovao sve svoje prijatelje, jednog za drugim. I zato je on danas ruglo istorije i predmet mržnje sto plemićkih porodica u ovoj kraljevini.

— Razumem, gospodine; — reče princ — i moj je stric pustio da ubiju sve njegove prijatelje zato što je bio slabe volje i što ih je izneverio?

— Zato što je bio slabe volje: što je kod prinčeva isto što i izneveravanje.

— Zar se ne može ne uspeti iz neznanja, iz nesposobnosti? Verujete li vi čvrsto da je moguće jednom bednom zatvoreniku kao što sam ja, odgajanom ne samo daleko od dvora, već i daleko od ostalog sveta, verujete li vi da mu je moguće da pomogne svojim prijateljima, koji bi pokušali da mu služe?

I kad Aramis htede da odgovori, mladi čovek najednom uzviknu sa žestinom koja je odavala porodičnu vrelu krv.

— Mi govorimo ovde o prijateljima, ali kako bih mogao ja da imam prijatelje, ja koga niko ne poznaje i koji nemam, da bih ih stvorio, ni slobodu, ni novac, ni moć?

— Izgleda mi da sam imao čast da ponudim svoje prijateljstvo Vašem kraljevskom visočanstvu.

— Oh, nemojte me tako nazivati, gospodine; to je podsmeh ili svirepost. Nemojte me terati da mislim na nešto druto sem na zidove tamnice u koju sam zatvoren; pustite me da i dalje volim, ili bar da podnosim svoje ropstvo i zaborav u kome živim.

— Vaša svetlosti! Vaša svetlosti, ako stalno budete izgovarali te reči pune očajanja, ako i posle dokaza o vašem rođenju koji ste dobili, vi ne budete hteli da mislite o svojoj budućnosti, ne budete imali volje, i klonete, učiniću kako vi želite, otići ću i odrećiću se želje da slušam tog gospodara kome sam, sa toliko usrdnosti, hteo da pomognem i da posvetim svoj život.

— Gospodine, — uzviknu princ — pre nego što ste mi sve to kazali, zar ne bi bilo bolje da ste pomislili da mi je time srce zauvek slomljeno?

— Tako sam i hteo da uradim, Vaša svetlosti.

— Gospodine, zar je trebalo izabrati tamnicu da mi govorite o uzdizanju, moći, čak o kraljevstvu? Vi hoćete da ja verujem u sjaj, a mi se krijemo u tami? Vi preda mnom veličate slavu, a mi šapućemo iza zavesa ove bedne postelje. Vi hoćete da ja nazrem šta je to svemoć, a ja čujem korake tamničara u hodniku, te korake kojih se vi više plašite nego ja. Da bih vam više verovao, izvucite me iz Bastilje; dajte mi slobodu, stvorite mi mogućnosti da se slobodno krećem i da se borim, i onda ćemo da razumemo jedan drugog.

— Ja sam imao nameru da vam sve to dam, i više od toga, Vaša svetlosti. Samo, želite li vi sve to?

— Slušajte šta još imam da vam kažem, gospodine — prekide ga princ. — Ja znam da ima stražara u svakom hodniku, reza na svim vratima, topova i vojnika na svakoj kapiji. Čime ćete savladati stražare, ućutkati topove? Čime ćete razbiti reze i razvaliti vrata?

— Vaša svetlosti, kako je do vas dospelo ono pisamce koje ste vi pročitali, i u kome vam je javljeno da ću ja doći?

— Može se podmititi jedan tamničar da bi dostavio pisamce.

— Ako može da se podmiti jedan, mogu se podmititi i deset.

— Pa lepo, priznajem da je moguće izvući iz Bastilje nekog jadnog zatočenika; da je moguće sakriti ga tako da kraljevi ljudi ne mogu da ga uhvate; da je isto tako moguće pristojno hraniti tog nesrećnika na nekom mestu za koje niko ne zna.

— Vaša svetlosti! — reče smešeći se Aramis.

— Priznajem da bi onaj, koji bi to učinio za mene, bio više nego čovek, ali pošto vi kažete da sam ja princ, kraljev brat, kako ćete mi onda vratiti položaj i moć koji su mi majka i brat oduzeli? Ali, pošto treba da živim boreći se i mrzeći, šta ćete učiniti da ja izađem iz te borbe kao pobednik, da budem nepobediv? Ah, gospodine, razmislite o tome; bacite me sutra u neku mračnu pećinu, daleko u planini; učinite mi tu radost da u slobodi slušam šumove reke i ravnice, da gledam sunce ili oblake na nebu; to je dovoljno. Vi mi više ne možete pružiti. Nemojte mi obećavati više; bio bi zločin da me obmanete, pošto kažete da ste mi prijatelj.

Aramis nastavi da sluša ćuteći.

— Vaša svetlosti, — odgovori on posle jednog trenutka razmišljanja — divim se vašoj trezvenosti i odlučnosti; srećan sam što sam u vama naslutio svog kralja.

— Opet! Opet!… Ah, smilujte se, — uzviknu princ stežući ledenim rukama svoje čelo koje je oblivao vreo znoj — nemojte me obmanjivati; nije potrebno da budem kralj, da bih bio najsrećniji čovek, gospodine.

— A meni je potrebno da budete kralj da biste usrećili čovečanstvo, Vaša svetlosti.

— Ah, — reče princ, koji zbog ovih reči opet postade nepoverljiv — ah, šta čovečanstvo ima da prebaci mome bratu?

— Zaboravio sam da vam i ovo kažem, Vaša svetlosti: ako mi budete ukazali čast da vas ja vodim, i ako pristanete da postanete najmoćniji vladar na svetu, koristićete svim prijateljima koje sam posvetio u našu stvar i koji pomažu da ona uspe, a ti prijatelji su mnogobrojni.

— Mnogobrojni?

— Više cu moćni nego mnogobrojni, Vaša svetlosti.

— Objasnite mi sve to.

— Nemoguće! Ali se kunem pred bogom koji me sluša da ću vam to objasniti onoga dana kada budem video da sedite na prestolu Francuske.

— A moj brat?

— Vi ćete odlučiti o njegovoj sudbini. Žalite li ga?

— Njega, koji me ostavlja da umrem u tamnici? Ne, ne žalim ga.

— U dobri čas!

— Mogao je da dođe u ovu tamnicu da me uzme za ruku i da mi kaže: „Brate, bog nas je stvorio da se volimo, a ne da se borimo jedan protiv drugog. Zbog jedne nečovečne predrasude vi ste bili osuđeni da umrete zaboravljeni, daleko od svih ljudi, lišeni svake radosti. Hoću da vam dam mesto pored sebe, da vam opašem mač našeg oca. Hoćete li se poslužiti tim mačem da prolijete moju krv?… Oh, ne, odgovorio bih mu, smatram vas za svoga spasioca i poštovaću vas kao svoga gospodara. Vi ste mi dali više nego što mi je bog dao. Zahvaljujući vama ja imam prava da volim i da budem voljen na ovome svetu.

— I vi biste održali reč, Vaša svetlosti?

— Oh, kunem se životom da bih!

— A sad?…

— A sad osećam da imam da kaznim krivce…

— Na koji način, Vaša svetlosti?

— Šta mislite o ovoj sličnosti između mene i moga brata, koju mi je bog podario?

— Ja kažem da je ta sličnost pouka koju je proviđenje poslalo; kažem da je vaša majka učinila zločin kad je dopustila da jedan od one dvojice koje je priroda stvorila tako istovetnim u njenoj utrobi uživa u sreći i bogatstvu, a drutom uskratila, i zaključujem da kazna treba da bude u uspostavljanju ravnoteže.

— Što znači?

— Da će, ako vam pomognem da dođete na presto umesto vašeg brata, vaš brat zauzeti vaše mesto u tamnici.

— Ah, čovek mnogo pati u tamnici! Naročito kad je tako mnogo uživao slasti života!

— Vaše kraljevsko visočanstvo će moći da radi kako mu je volja; ono će, ako nađe za shodno, oprostiti, pošto bude prvo kaznilo.

— Dobro. A sad, gospodine, da vam nešto kažem.

— Recite gospodaru.

— Neću više ništa da čujem dok ne izađem iz Bastilje.

— Baš sam hteo da kažem Vašem kraljevskom visočanstvu da ću imati čast da ga vidim samo još jedanput.

— Kad to?

— Onog dana kad moj gospodar bude izlazio iz ove crne tamnice.

— Neka vas bog čuje! Kako ćete mi javiti?

— Doći ću da vas odvedem.

— Vi lično?

— Gospodaru moj, nemojte napuštati ovu sobu dok ja ne dođem po vas; ali ako vas prisile da to učinite, a ja ne budem tu, setite se da to čine bez moga znanja.

— I tako, ni s kim ni reči o svemu ovome, osim sa vama.

— Osim sa mnom.

Aramis se duboko pokloni. Princ mu pruži ruku.

— Gospodine, — reče on glasom koji je poticao iz srca — imam samo još nešto da vam kažem. Ako ste se meni obratili da biste me upropastili, ako ste samo oruđe u rukama mojih neprijatelja, ako me posle ovog našeg dogovaranja, za vreme kojeg ste pokušali da saznate šta mislim i osećam, zadesi nešto gore nego što je zatočeništvo, to jest smrt, pa lepo, blagosiljaću vas, jer ćete vi učiniti kraj mojim patnjama, učinićete da se smirim posle strašnog mučenja koje već osam godina podnosim.

— Vaša svetlosti, nemojte još donositi sud o meni — reče Aramis.

— Kazao sam da ću vas blagosiljati i da vam praštam. Ako ste, naprotiv, došli da me odvedete tamo gde me čekaju sjaj i slava koje mi je bog namenio, ako, zahvaljujući vama budem mogao da živim u uspomeni ljudi i da proslavim svoju lozu slavnim delima, ili uslugama učinjenim svom narodu; ako, zahvaljujući vama, dospem do najviših počasti, pa lepo, vama, koga blagosiljam i kome zahvaljujem, vama će pripasti pola moje moći i moje slave! I time ćete biti još isuviše malo nagrađeni jer nikad neću moći da podelim sa vama svu sreću koju ćete mi vi dati.

— Vaša svetlosti, — reče Aramis koga su bledilo i zanos mladoga čoveka uzbudili — plemenitost vašeg srca me ispunjava radošću i divljenjem. Nećete vi imati da mi zahvaljujete, već narod koga ćete usrećiti i vaši potomci koje ćete proslaviti. Da, u tom slučaju ja ne samo da ću vas vratiti u život, već ću vas učiniti besmrtnim.

Mladi čovek pruži ruku Aramisu; ovaj kleče i poljubi je.

— O! — uzviknu princ sa divnom skromnošću.

— Ovo je prvo ukazivanje poštovanja našem budućem kralju — reče Aramis. — Kada vas ponovo budem video, reći ću: „Dobar dan, Sire!”

— A dotle, — uzviknu mladi čovek stavljajući svoju belu i izmršavelu ruku na srce — a dotle ni o čemu ne smem sanjati niti se uzbuđivati, jer bi moje srce prepuklo. Ah, gospodine, kako je moja soba mala, kako je ovaj prozor nizak, kako su ova vrata uzana! Kako je toliko gordosti, toliko sjaja, toliko sreće moglo da prođe kroz njih i da tu stane?

— Ah, Vaše kraljevsko visočanstvo, kako mi ispunjavate srce ponosom kad tvrdite da sam vam ja sve ovo doneo.

On odmah zatim zakuca na vrata.

Tamničar uđe sa Bezmoom koji je, mučen nespokojstvom i strahom, počinjao i protiv svoje volje da prisluškuje na vratima sobe.

Srećom nijedan od ove dvojice sabesednika nije zaboravljao da treba da govori tiho, čak i kad je bio jako uzbuđen.

— Kakva je ovo ispovest! — reče upravnik pokušavajući da se nasmeje — Da li bi iko mogao da pomisli da je jedan zatvorenik, jedan čovek za koga se skoro može reći da je mrtav, počinio toliko mnogo grehova, da mora tako dugo da se ispoveda?

Aramis je ćutao. On je žurio da izađe iz Bastilje između čijih zidova mu je sad izgledalo, zbog tajne koja mu je pritiskivala dušu, da mnogo teže diše.

Kad stigoše kod Bezmoa, Aramis reče:

— Govorimo sad o poslovima, dragi moj upravniče.

— Nažalost, moramo — odvrati Bezmo.

— Vi imate da tražite od mene priznanicu da ste mi isplatili sto pedeset hiljada livri? — reče episkop.

— I da isplatim prvu trećinu svote — dodade uzdišući jadni upravnik, koji pođe prema svom gvozdenom ormanu.

— Evo priznanice — reče Aramis.

— A evo novca, reče Bezmo! — uzdahnuvši triput.

— Red mi je naredio samo da dam priznanicu na pedeset hiljada livri; reče Aramis — nije mi kazao da primim novac. Zbogom, gospodine upravniče.

I on ode, ostavljajući Bezmoa zaprepašćenog i presrećnog zbog divnog poklona koji mu je tako velikodušno napravio ovaj čudni ispovednik Bastilje.

CCVIII

OVDE ĆEMO VIDETI KAKO SE MUSTON UGOJIO
NE IZVESTIVŠI PORTOSA O TOME, I KAKVE JE NEZGODE USLED TOGA IMAO OVAJ ČESTITI PLEMIĆ

Otkako je Atos otišao u Bloa, Portos i d’Artanjan su se retko sastajali. Jedan je vršio napornu službu kod kralja, drugi je bio zauzet mnogim kupovinama nameštaja koji je imao nameru da odnese na svoja imanja, nadajući se da će pomoću njega stvoriti, na raznim mestima gde je povremeno živeo, malo od one dvorske raskoši čiji je blistav sjaj imao prilike da vidi za vreme onih kratkih trenutaka koje je proveo pored njegovog veličanstva.

D’Artanjan, uvek veran prijatelj, seti se Portosa jednoga jutra kada je imao malo slobodnog vremena, i zabrinut što već više od petnaest dana nije ništa o njemu čuo, uputi se u njegov hotel i zateče ga baš kada je ustajao.

Istina, baron je bio zamišljen: bio je i više nego zamišljen, bio je setan. Sedeo je na svojoj postelji, poluobučen, sa spuštenim nogama, i posmatrao gomilu odela koje je pokrivalo pod svojim resama, svojim širitima, svojim vezenim ukrasima i svojim upadljivim i neskladnim bojama.

Portos koji je bio tužan i zamišljen kao La Fontenov zec, nije video kada je d’Artanjan ušao, jer ga je u tom trenutku zaklanjao g. Muston, čija bi debljina u svakom slučaju bila sasvim dovoljna da zakloni jednog čoveka, ali koja je trenutno bila dvaput veća, jer on beše raširio pred svojim gospodarem jedno svetlo-crveno odelo, držeći ga za rukave, da bi ovaj mogao bolje da ga vidi sa svih strana.

D’Artanjan se zaustavi na pragu i posmatraše Portosa koji je razmišljao; a zatim, kako je čestiti baron duboko uzdisao, posmatrajući tu gomilu odela koje je ležalo na podu, d’Artanjan pomisli da je vreme da ga otrgne od tog tužnog razmišljanja, i nakašlja se da bi tako dao na znanje da je ušao.

— A! — učini Portos čije se lice ozari — A, a! Evo d’Artanjana! On će mi dati neki savet!

Čuvši ove reči, Muston polako izađe, smešeći se ljubazno na prijatelja svoga gospodara koji je sada mogao slobodno da priđe i da se pozdravi sa d’Artanjanom. On ga zagrli prijateljski: izgledalo je da su ta njegova prijateljska osećanja prema d’Artanjanu iz dana u dan postajala jača.

— A! — ponovi on — Uvek ste dobrodošli, dragi prijatelju; ali danas više nego ikada.

— Gle, gle, izgleda mi da smo nešto tužni? — reče d’Artanjan.

Portos odgovori samo pogledom koji je izražavao utučenost.

— Pa lepo, prijatelju, ispričajte mi o čemu se radi, osim ako to nije neka tajna.

— Pre svega, prijatelju, — reče Portos — vi znate da ja za vas nemam tajni. Evo zbog čega sam neraspoložen.

— Čekajte, Portose, pustite me da se ispetljam iz sve ove čoje raširene na podu, iz ove svile i kadife.

— Oh, gazite, gazite po njima; — reče tužno Portos — sve to sad može da se baci.

— Dovraga! Da se baci, Portose? Da se baci čoja od dvadeset livri aršin! Ova divna svila! Ova izvanredna kadifa!

— Vi dakle nalazite da je ovo odelo? …

— Sjajno, Portose, sjajno! Kladim se da vi jedini u Francuskoj imate toliko odela i pretpostavimo da ne napravite više nijedno, a da živite sto godina, što me ne bi iznenadilo, imali biste na sebi još uvek novo odelo na dan svoje smrti.

Portos zatrese glavom.

— Ali, prijatelju, — reče d’Artanjan — plaši me to setno raspoloženje koje vam nije urođeno. Dragi moj Portose, otresite ga se; i to što pre to bolje.

— Da, prijatelju, otresimo ga se, — reče Portos — ako je to samo moguće.

— Jeste li dobili rđave vesti iz Brasjea, prijatelju?

— Nisam; sekli su šumu i to mi je donelo za jednu trećinu više prihoda nego što sam računao.

— Da nije oticala voda i odnosila ribu iz ribnjaka u Pjerfonu?

— Nije, prijatelju, ulovili su toliko ribe da bi se sa onom koja je preostala posle prodaje mogli da namnože ribom svi ribnjaci u okolini.

— Da se nije Valon srušio usled nekog zemljotresa?

— Ne, prijatelju, naprotiv; grom je udario na sto koraka od zamka, i usled toga je izbio izvor na mestu koje je potpuno oskudevalo u vodi.

— E pa lepo, šta se onda dogodilo?

— Primio sam pozivnicu za svečanost u Vou — reče Portos vrlo tužno.

— No, da vam slučajno nije krivo! Odbijajući da nekima pošalje pozivnice, kralj je izazvao strašne zavade među plemićima na dvoru. Ah, zaista, dragi prijatelju, vi idete sa nama u Vo? Gle, gle, gle!

— Bože moj, pa da.

— Videćete nešto izvanredno, prijatelju.

— Nažalost, mislim da je tako.

— Sve veličine Francuske biće tamo okupljene.

— Ah! — reče Portos, iščupavši iz očajanja pramen kose.

— Hej, stanite! — reče d’Artanjan — Da niste bolesni, prijatelju?

— Ta zdrav sam kao dren! Nije to u pitanju.

— Pa šta je onda?

— Eto, nemam odela.

D’Artanjan osta kao skamenjen.

— Nemate odela, Portose! Nemate odela, — uzviknu on — a ja ovde na podu vidim više od pedeset.

— Da, ima ih pedeset, ali mi nijedno ne stoji dobro!

— Kako, nijedno vam ne stoji dobro? Ali zar vam ne uzimaju meru kada vam prave odelo?

— Dabome da uzimaju, — odgovori Muston — ali na nesreću, ja sam se ugojio.

— Kako, vi ste se ugojili?

— Tako da sam postao deblji, mnogo deblji nego g. baron. Možete li to da verujete gospodine?

— Dovraga! Čini mi se da se to i vidi!

— Čuješ li, glupače! — reče Portos — To se vidi.

— Ali najzad, dragi moj Portose, — nastavi d’Artanjan malo nestrpljivo — ja ne razumem zašto da vama odelo ne stoji dobro zato što se Mustoa ugojio?

— Objasniću vam to, prijatelju — reče Portos.— Sećate lm se da ste mi pričali priču o nekakvom rimskom vojskovođi, Antoniju, kod koga se uvek peklo na ražnju sedam veprova, i to tako da se sa pečenjem počinjalo u razne sate, kako bi mogao da zatraži da ruča kad mu se prohte, u ma koje doba dana. Pa lepo, ja sam odlučio, pošto sam mogao svakog časa da budem pozvan da provedem na dvoru sedam dana, ja sam bio odlučio da za tu priliku imam uvek spremnih sedam odela.

— Vrlo pametno smišljeno, Portose. Samo, treba biti bogat kao vi, pa moći zadovoljiti takve želje. A i da ne govorimo o vremenu koje izgubimo dok nam probaju odelo. Moda se tako često menja.

— Eto, nadao sam se da sam baš u tom pogledu pronašao nešto vrlo pametno.

— Hajde, ispričajte mi to. Dovraga! Ja ne sumnjam u vašu veliku pamet.

— Sećate li se da je Muston bio mršav?

— Da, u ono doba kada se zvao Musketon.

— Ali, sećate li se kada je počeo da se goji?

— Ne baš tačno. Oprostite mi, dragi moj Mustone.

— Oh, gospodin nije za to kriv, — reče Muston ljubazno — gospodin je bio u Parizu, a mi smo bili u Pjerfonu.

— Najzad, dragi moj Portose, od pre izvesnog vremena Muston je počeo da se goji. To ste hteli da kažete, jelte?

— Da, prijatelju, i ja sam se tada veoma radovao zbog toga.

— Pa dabome! To vam verujem — reče d’Artanjan.

— Vi razumete — produži Portos — koliko mi je truda to uštedelo?

— Ne, dragi prijatelju, još ne razumem; ali kada mi budete objasnili…

— Evo, prijatelju. Pre svega, kao što sam vam kazao, gubimo vreme dok probamo odelo, pa makar to bilo samo jedanput u petnaest dana. A zatim, može čovek da ode na put, a kada hoćemo uvek da imamo sedam odela, spremnih… Najzad, prijatelju, ja strašno mrzim da probam odelo. Ta dovraga, jesam li ili nisam, plemić! Dozvoliti da vas jedan ugursuz premerava od glave do pete, to je ponižavajuće. Ti ljudi pronalaze da vam je ovde nešto mnogo upalo, tamo da vam je mnogo ispalo; oni znaju šta je na vama lepo, a šta ružno; i tako, kada izađete iz ruku majstora koji vam je probao odelo, ličite na ona utvrđena mesta gde je neki špijun došao da izmeri uglove i debljinu zidova.

— Zaista, Portose, tako šta može samo vama da padne na um.

— Ah! Vi razumete, kada je neko inženjer…

— I kada je neko utvrdio Bel-Il, tačno je, prijatelju.

— Pala mi je dakle na um jedna misao i sigurno da bi ona bila dobra da nije bilo nemarnosti g. Mustona.

D’Artanjan baci jedan pogled na Mustona koji odgovori na to jednim pokretom koji je značio: „Videćete da li sam ja svemu tome kriv.”

— Ja sam se dakle tome radovao, — produži Portos — što sam video koliko se Muston goji, i ja sam tome doprinosio koliko god mi je to bilo moguće, hraneći ga obilno i dobro, nadajući se stalno da će uspeti da dobije moj obim tela, i da će onda on moći da proba moja odela, umesto mene.

— A, dovraga! — uzviknu d’Artanjan… — Razumem… Na taj način ste uštedeli u vremenu i bili pošteđeni poniženja.

— Dabome! Pomislite kako sam se radovao kada sam posle godinu i po dana, pošto sam ga tako dobro hranio, jer toga ugursuza sam ja lično hranio…

— Oh, gospodine, ja sam vam u tome mnogo pomogao — reče Muston skromno.

— To je istina. Pomislite, dakle, kako sam se radovao kada sam jednoga jutra opazio da Muston mora da se provlači, kao što se i ja provlačim, kroz ona mala skrivena vrata koja su oni đavoli arhitekti napravili u sobi pokojne gospođe di Valon, u zamku de Pjerfon. A povodom tih vrata, prijatelju, hoću da vas zapitam, vas koji sve znate, kako su oni glupaci arhitekti, koji zbog svoga poziva treba da su u stanju da okom tačno odmere, mogli da načine vrata kroz koja samo mršavi ljudi mogu da prođu.

— Ta su vrata — odgovori d’Artanjan — namenjena ljubavnicima, a ljubavnici su obično tanki i vitki.

— Gospođa di Valon nije imala ljubavnika — prekide ga Portos dostojanstveno.

— To je potpuno tačno, prijatelju, — odgovori d’Artanjan — ali su arhitekti možda pomišljali na mogućnost da se ponovo oženite.

— Ah, to je moguće — reče Portos.— I sada, pošto ste mi objasnili zbog čega se prave tako uzana vrata, vratimo se na Mustonovo gojenje. Ali uočimo da su ove dve stvari u vezi, prijatelju. Ja sam oduvek primećivao da jedna misao izaziva drugu; govorio sam vam o Mustonu, koji se ugojio, a prešli smo na razgovor o gospođi di Valon…

— Koja je bila mršava.

— Hm! Zar to nije neobično?

— Dragi moj, jedan moj učeni prijatelj, g. Kostar, primetio je to isto, i on to naziva nekim grčkim imenom koga ne mogu da se setim.

— A, to što sam ja primetio, nije dakle novo? — uzviknu Portos veoma iznenađen — Ja sam mislio da sam ja to pronašao.

— Dragi moj, ta je činjenica bila poznata pre Aristotela, to jest, otprilike pre dve hiljade godina.

— Pa lepo, ona je ipak zato tačna — reče Portos, očaran što je bio istog mišljenja sa mudracima staroga doba.

— To je divno! Ali kako bi bilo da se vratimo na Mustona. Čini mi se da smo stali kod toga kako se on primetno gojio.

— Da, gospodine — reče Muston.

— Vraćam se na to; — reče Portos — Muston se dakle toliko ugojio, da je prevazišao sve moje nade dostigavši moju meru, u šta sam jednoga dana mogao da se uverim, videći na tom ugursuzu jedno od mojih odela koje beše prisvojio; odelo koje je, samo zbog veza na njemu vredelo sto pistola.

— To je bilo samo zato da bih ga probao — reče Muston.

— Od tog trenutka sam rešio da će Muston stupiti u vezu sa mojim krojačima i da će on probati moja odela umesto mene — produži Portos.

— Vrlo mudro smišljeno, Portose; ali Muston je za stopu i po niži od vas.

— Tačno. Ali krojač je uzimao meru do zemlje, a meni je odelo dostizalo do iznad kolena.

— Baš imate sreće, Portose! Te se stvari mogu samo vama da dogode!

— A! Samo mi čestitajte, imate i na čemu! Baš u to vreme, to jest otprilike pre dve i po godine, odlazeći u Bel-Il, ja sam naredio Mustonu da poruči svakog meseca jedno odelo, da bih imao uvek, ako bi mi zatrebalo, odelo sašiveno po poslednjoj modi.

— Da nije Muston zaboravio da postupi po vašem naređenju? A, a, Mustone, to ne bi bilo lepo!

— Naprotiv, gospodine, naprotiv!

— Nе, on nije zaboravio da naruči odelo, ali je zaboravio da me izvesti da se ugojio.

— Dabome, nisam ja za to kriv, gospodine, vaš krojač mi to nije kazao.

— Tako da je ugursuz — produži Portos — za godinu i po dana postao za osamnaest palaca širi u struku i da su mojih poslednjih dvanaest pari odela bili svako šipe od prethodnog.

— A ona druga, iz onoga doba kada ste bili iste debljine?

— Nisu više u modi, dragi prijatelju; kada bi ih obukao, izgledao bi kao da dolazim iz Sijama i kao da sam proveo dve godine daleko od dvora.

— Razumem u kakvoj ste neprilici. Koliko imate novih odela? Trideset i šest? A kao da nemate nijedno! Pa lepo, treba da poručite i trideset i sedmo; onih trideset i šest dobiće Muston.

— Ah, gospodine, — reče Muston zadovoljno — vi ste uvek bili dobri prema meni.

— Dovraga! Mislite li vi da mi ta misao nije pala na um ili da me je zadržalo pitanje novca? Ali ima samo još dva dana do svečanosti u Vou; primio sam pozivnicu juče, poručio sam juče Mustonu da dođe poštanskim kolima i da ponese sva moja odela, a nema nijednog krojača u modi koji bi se primio da mi do prekosutra sašije odelo.

— To jest odelo izvezeno zlatom, jelte?

— Hoću odelo koje je celo izvezeno zlatom.

— Udesićemo to. Vi polazite tek kroz tri dana. Pozvani ste za sredu, a danas je nedelja jutro.

— To je tačno; ali Aramis mi je savetovao da budem u Vou dvadeset i četiri sata ranije.

— Kako, Aramis?

— Da, Aramis mi je doneo pozivnicu.

— A, vrlo dobro, razumem. Vi ste pozvani od strane g. Fukea.

— O, ne! Od strane kraljeve, dragi prijatelju. Na pozivnici izrično piše: „G. Baron di Valon izveštava se da je kralj blagoizvoleo da ga stavi u spisak svojih zvanica”…

— Vrlo dobro; ali vi polazite sa g. Fukeom.

— I kada pomislim, — uzviknu Portos, probivši parket udarcem noge — da neću imati odela! Pucam od besa. Hteo bih nekoga da udavim ili nešto da razlupam!

— Nemojte nikoga udaviti i ništa razlupati, Portose; ja ću to udesiti; obucite jedno od vaših trideset i šest odela i pođite sa mnom kod jednog krojača.

— Nе vredi! Moj sluga ih je od jutros sve obišao.

— Čak i g. Persena?

— Ko je taj g. Persen?

— Pa to je kraljev krojač.

— A! Da, da; — reče Portos koji je hteo da izgleda kao da poznaje kraljevog krojača, a koji je sada privi put čuo to ime — kod g. Persena, kraljevog krojača, dabome! Mislio sam da će biti suviše zauzet.

— Bez sumnje da će biti; ali budite spokojni, Portose; on će za mene učiniti ono što ne bi učinio za nekog drugog. Samo ćete morati dozvoliti da vam uzme meru i da vam proba odelo, prijatelju.

— Ah! — reče Portos uzdišući — To je neprijatno. Ali, najzad, šta se tu može!

— Bože moj! Učinićete što i drugi, dragi prijatelju; učinićete ono što čini i kralj.

— Kako! I kralju uzimaju meru? I on to dozvoljava?

— Kralj voli da se lepo obuče, dragi moj, a i vi to volite, ma šta vi rekli.

Portos se zadovoljio nasmeja i reče:

— Hajdemo, dakle kod kraljevog krojača! I pošto on uzima meru i proba odelo kralju, mogu i ja, čini mi se, da dozvolim da to učini i meni.

CCIX

KO JE BIO GOSPODIN ŽAN PERSEN

Kraljev krojač, gospodin Žan Persen, stanovao je u jednoj dosta velikoj kući u ulici Sen-Onore, blizu ulice l’Arbr-Sek. To je bio čovek koji je voleo lepe tkanine, lepe vezene ukrase, lepu kadifu, pošto je pripadao porodici u kojoj su, od oca na sina, svi bili kraljevi krojači. Taj red nasledstva počinjao je od Šarla IX koga nije bilo, kao što znamo, lako zadovoljiti.

Persen toga doba bio je hugenot kao i Ambroaz Pare; spasla mu je život kraljica Navare, lepa Margo, kao što se u ono doba govorilo, i to zato što je on jedini umeo da joj sašije one divne haljine za jahanje koje je ona volela da nosi, zato što su bile vrlo zgodne da prikriju izvesne telesne nedostatke koje je kraljica Navare brižljivo krila.

Zahvalan zbog svoga spasenja, Persen je pravio kraljici Katarini lepe kratke kapute koji su je stezali u struku i pravili je tanjom, i koja je zbog toga bila zahvalna hugenotu, prema kome je dugo bila neljubazna. Ali je Persen bio oprezan čovek; čuo je da se govori da ništa nije opasnije za jednog hugenota od smeha kraljice Katarine; i kada je primetio da se ona na njega smeši češće nego obično, on požuri da sa celom svojom porodicom pređe u katoličku veru i pošto mu se posle ovog preobraćanja nije moglo ništa zameriti, on dospe do visokog zvanja glavnog krojača francuskog kraljevskog doma.

Za vreme Anrija III, koji je mnogo voleo da se lepo oblači, ovo zvanje postade veoma visoko. Persen je celog svog veka uživao glas vrlo veštog čoveka, i da bi ga zadržao i s one strane groba on je umro u pravi čas, baš kada je njegova mašta počela da ga izdaje.

Ostavio je za sobom sina i ćerku koji su oboje bili dostojni da nose to ime: sin je krojio sigurno i odmeravao tačno kao šestar; kći je crtala i vezla ukrase.

Svadba Anrija IV i Marije Mediči, lepa crnina koju je pomenuta kraljica docnije nosila, i po koja reč koju je g. de Basompjer, ondašnji kralj elegancije uzgred rekao, stvorili su ugled i bogatstvo ove druge generacije Persena.

G. Končinio Končini i njegova žena Galigaji, koji su posle toga blistali na francuskom dvoru, hteli su da uvedu italijansku modu i zato su doveli krojače iz Firence; ali Persen, uvređen u svojim patriotskim osećanjima i u svom častoljublju, uspe da ove strance potpuno upropasti svojim šarama i svojim vezom koji je bilo nemoguće podražavati; tako je Končini prvi prestao da poručuje odela kod svojih zemljaka; toliko je cenio francuskog krojača, da nije više hteo ni kod kog drugog da se odeva; tako da je imao na sebi grudnjak koji mu je on napravio, onog dana kada mu je Ventri na malom mostu u Luvru razmrskao glavu jednim metkom iz pištolja.

Taj prsnik, koji je izašao iz radionice majstora Persena, Parižani su imali zadovoljstvo da rastrgnu na sitne komade, zajedno sa telom onoga koji ga je nosio.

Uprkos tome što je Persen uživao blagonaklonost Končinija Končini, kralj Luj XIII je bio dovoljno plemenit da mu to nije uzeo za zlo, i zadržao ga je u svojoj službi. U to vreme, kada je Luj Pravedni dao taj lepi primer pravičnosti, Persen beše odgajio dva sina, od kojih je jedan prvi put pokazao svoje sposobnosti za vreme svadbe Ane Austrijske, i koji je izmislio za kardinala Rišeljea ono lepo špansko odelo u kome je on igrao sarabandu, napravio kostime za tragediju Miram i ukrasio Bakingamov ogrtač onim čuvenim biserom kome je bilo suđeno da se raspe po parketu u Luvru.

Lako postane čuven neko ko je odevao g. de Bakingama, g. de Sen-Mara, gospođicu Ninon, g. de Bofora i Marion de Lorm. I tako je Persen III bio na vrhuncu slave, kada mu otac umre.

Taj isti Persen III, star, slavan i bogat, oblačio je još Luja XIV, i pošto nije imao sina — što je za njega bila velika žalost, s obzirom da se s njim dinastija gasila, osposobio je više učenika, koji su vrlo mnogo obećavali. Imao je kočije, poljsko dobro, lakeje najvišeg rasta u celom Parizu, i po naročitoj kraljevoj dozvoli, pse hajkače. Oblačio je gospodu de Liona i Leteljea, skoro pokroviteljski; ali mada političar i čovek koji je poznavao državne tajne, on nikako nije mogao da uspe da načini g. Kolberu dobro odelo. To se ne da objasniti, može se samo nagađati. Veliki duhovi, ma koje vrste, žive od skoro nevidljivih, nedokučivih zapažanja; oni delaju ne znajući ni sami zašto tako postupaju. Veliki Persen — jer Persen je zaslužio vaziv Veliki — veliki Persen, kazali smo, krojio je, prema svom nadahnuću suknju za kraljicu, ili čakšire za kralja; izmišljao je neki ogrtač za Gospodina, neki ukras za Gospođinu suknju; ali i pored svoga velikog stvaralačkog dara, nije mogao da zapamti meru g. Kolbera.

Ovaj čovek, govorio je on često, ne odgovara mome talentu, ne umem da osetim šta bi mu dobro stajalo.

Samo se po sebi razume da je Persen bio krojač g. Fukea, i da ga je g. vrhovni rukovalac mnogo cenio.

G. Persen je imao blizu osamdeset godina, ali je bio još krepak, i tako suv, da je izgledalo kao da će se slomiti, govorili su dvorani. Njegov ugled i njegovo bogatstvo su bili dovoljno veliki da je g. Princ, taj kralj kicoša, išao sa njim ispod ruke razgovarajući o odelu, i da se i oni dvorani, koji su bili najmanje revnosni u plaćanju računa, nisu nikad usuđivali da mu ih duže vremena de isplate; jer majstor Persen je jedanput hteo da napravi odelo na kredit, ali nikada i drugi put, ako prvo nije bilo isplaćeno.

Razumljivo je da jedan takav krojač ne samo da nije trčao za mušterijama, već je nerado primao nove. I zato Persen nije hteo da šije za građane, ili za one koji su skoro dobili plemićku titulu. Čak se pričalo da mu je g. de Mazaren, u zamenu za jednu kardinalsku odoru koju mu je on besplatno načinio, jednoga dana potajno podario plemstvo.

Persen je bio pametan i lukav. Govorilo se da je veliki čapkun. U osamdesetoj godini još je vrlo sigurnom rukom uzimao ženama meru za gornji deo haljine.

U radionicu toga umetnika, velikog gospodina, d’Artanjan odvede očajnoga Portosa.

Ovaj je usput govorio svome prijatelju:

— Pazite, dragi moj d’Artanjane, da ne izložite neprijatnosti dostojanstvo jednoga čoveka kao što sam ja, jer taj Persen mora da je vrlo drzak i neučtiv čovek; kažem vam unapred, dragi prijatelju, ako me uvredi, kazniću ga.

— Ako vas ja budem predstavio, — reče d’Artanjan — nemate čega da se plašite, dragi prijatelju, pa ma bili… i ono što niste.

— Ah, to je što…

— Šta je? Imate li nešto protiv Persena? Recite, Portose.

— Mislim da sam nekada…

— Pa lepo, šta ste to, nekada?

— Da sam poslao Musketona kod jednog nevaljalca koji se tako zvao.

— Pa šta onda?

— I da je taj nevaljalac, koliko se sećam, odbio da mi napravi odelo.

— Oh! To je, svakako, nesporazum koga treba odmah ispraviti; mora da je Muston pomešao imena.

— Možda.

— Sigurno da je pogrešno razumeo ime.

— To je moguće. Onaj ugursuz Muston nikada nije dobro pamtio imena.

— Ja sve to uzimam na sebe.

— Vrlo dobro.

— Naredite, Portose, da kočije stanu; stigli smo.

— Stigli?

— Da.

— Kako, stigli? Mi smo kod Glavne pijace, a vi ste mi kazali da je kuća na uglu ulice Arbr-Sek.

— To je istina, ali pogledajte.

— Pa lepo, gledam i vidim…

— Šta?

— Ta dovraga, da smo kod Glavne pijace!

— Vi svakako ne želite da naši konji prelete preko kočija koje su pred nama?

— Ne.

— Ni da kočije koje su pred nama prelete preko onih koje su pred njima.

— To još manje.

— Ni da te kočije pređu preko trideset ili četrdeset onih koje su stigle pre nas?

— A, boga mi! Vi ste u pravu.

— A!

— Koliko je tu ljudi, dragi moj! Koliko ljudi!

— Jelte?

— A šta tu rade svi ti ljudi?

— To je vrlo jednostavno; čekaju da na njih dođe red.

— Uh, da se nisu ovde preselili glumci iz pozorišta u Burgonjskoj palati.

— Ne, čekaju na red da uđu kod g. Persena.

— I mi ćemo dakle da čekamo?

— Mi ćemo biti dovitljiviji i manje gordi nego oni.

— Šta ćemo onda da uradimo?

— Sići ćemo, proći ćemo između paževa i lakeja i ući ćemo kod krojača, ja vam to jemčim, naročito ako vi idete napred.

— Hajdemo — reče Portos.

I obojica siđoše i uputiše se pešice prema kući.

Taj krkljanac beše nastao zato što su vrata g. Persena bila zatvorena, a jedan lakej, koji je stajao pred njima, objašnjavao je uglednim mušterijama da ugledni krojač zasad ne prima nikoga. Ljudi su napred prepričavali jedni drugima ono što je visoki lakej na vratima kazao u poverenju jednom visokom plemiću prema kome je bio naročito ljubazan, to jest da je g. Persen zauzet izradom odela za kralja i da, s obzirom na hitnost posla, razmišlja u svojoj radionici o ukrasima, boji i kroju tih pet odela.

Mnogi, zadovoljni ovim razlogom, vraćali su se i bili srećni da to saopšte drugima; ali drugi, uporniji, navaljivali su da im se otvore vrata.

D’Artanjan, gurajući ispred sebe Portosa koji se probi kroz gomilu, dospe do tezgi iza kojih su se krojački pomoćnici mučili da odgovore kako su kajbolje znali i umeli.

Zaboravili smo da kažemo da ni Portosa nisu hteli da puste da uđe; ali se d’Artanjan pojavi i izgovori samo ove reči:

— Po kraljevom naređenju!

Uvedoše ga zajedno sa njegovim prijateljem.

Jadni pomoćnici imali su mnogo posla i trudili su se da u gazdinom odsustvu odgovore na zahteve mušterija, najbolje što su umeli. Povorka nezadovoljnih plemića pružala je sliku punu zanimljivih pojedinosti.

Naš vrhovni zapovednik musketara, obuhvati je onim svojim brzim i sigurnim pogledom. Njegov se pogled zaustavi na jednom čoveku koji se nalazio preko puta njega. Ovome čoveku koji je sedeo na jednoj klupici jedva da se videla glava iza tezge koja ga je zaklanjala. To je bio čovek četrdesetih godina, setnog i bledog lica, blagih i sjajnih očiju. Sedeći podbočen, gledao je d’Artanjana i ostale kao radoznao i miran posmatrač. Samo, kada je opazio, a svakako i poznao, našeg zapovednika, on natuče šešir na oči.

Možda je baš taj pokret privukao d’Artanjanov pogled. Ako je bilo tako, onda je naš čovek, koji je natukao šešir, postigao baš suprotno od onoga što je želeo da postigne.

Uostalom, odelo ovoga čoveka bilo je prilično jednostavno, kosa zalizana, tako da su mušterije koje nisu imale posmatračkog dara mogle da pomisle da je to običan krojački pomoćnik koji zguren iza tezge, revnosno provlači iglu kroz čoju ili kadifu.

Međutim, ovaj čovek je isuviše često dizao glavu i gledao unaokolo, da bi se moglo misliti da uspešno obavlja svoj posao prstima.

D’Artanjana to nije moglo prevariti; on je video da je ovaj čovek radio, ali da to nije činio rukama.

— Oho! — reče on, obraćajući se tome čoveku — Šta, postali ste krojački pomoćnik, g. Molijeru?

— Pst! Ćutite, tako vam boga, gospodine d’Artanjane, — reče tiho ovaj čovek — poznaće me.

— Pa lepo, kakvo bi to bilo zlo?

— U stvari tu nema ničeg rđavog ali…

— Ali vi hoćete da kažete da nema ni dobrog, jelte?

— Nažalost, nema; jer verujte mi, bio sam zauzet posmatranjem vrlo zgodnih lica.

— Samo produžite, gospodine Molijeru. Razumem da je to za vas interesantno, i… ja ću vas ostaviti da na miru posmatrate.

— Hvala!

— Ali pod jednim uslovom: da mi kažete gde je u stvari g. Persen.

— Oh, to vrlo rado; u svojoj radionici. Samo…

— Samo, šta?

— Samo, tamo niko ne može da uđe.

— Niko?

— Niko. Uveo me je ovde da bih mogao nesmetano da posmatram, a zatim je otišao.

— Pa lepo, dragi moj gospodine Molijeru, vi ćete da ga obavestite da sam ja ovde, jelte?

— Ja? — uzviknu Molijer glasom dobrog psa kome oduzimaju kost koju je pošteno zaradio — Ja da se pomaknem sa ovog mesta? Ah, gospodine d’Artanjane, kako se ružno ponašate prema meni!

— Ako ne odete odmah da obavestite g. Persena da sam ovde, dragi moj gospodine Molijeru, — reče d’Artanjan tiho — ja vas upozoravam da vam neću pokazati prijatelja koga dovodim sa sobom.

— Onoga tamo, jelte? — reče on.

— Da.

Molijer upre u Portosa jedan od onih pogleda koji traže da dokuče šta čovek misli i oseća. Svakako da mu se činilo da to posmatranje mnogo obećava, jer se on odmah diže i pređe u susednu sobu.

CCX

UZORCI

Za to vreme gomila se polako razilazila, a za njom se na svakom kraju tezge čulo gunđanje ili pretnja.

Posle deset minuta Molijer, koji je bio zaklonjen iza zastora, ponovo se pojavi i dade d’Artanjanu znak. Ovaj žurno pođe vodeći za sobom Portosa, i pošto su prošli kroz mnogo hodnika u kojima je bilo dosta teško snaći se, on ih uvede u Persenovu radionicu. Starac je sa zasukanim rukavima okretao sa svih strana jedan komad brokata sa krupnim zlatnim cvetovima da bi video da li se lepo preliva. Kada ugleda d’Artanjana, on ostavi svoju svilu i priđe mu; nije bio naročito srećan što ga vidi, ni naročito ljubazan, ali uglavnom dosta učtiv.

— Gospodine vrhovni zapovedniče straže, vi ćete me izviniti, jelte, ali imam posla.

— Dabome! To je zbog kraljevih odela? Ja to znam, dragi moj gospodine Persene. Pravite mu tri, kako su mi kazali?

— Pet, dragi moj gospodine, pet!

— Tri ili pet, to mi i ne zadaje brige, majstor Persene jer znam da će to biti najlepša odela na svetu.

— Da, to se zna. Kada budu gotova, ne kažem da to neće biti najlepša odela na svetu; ali da bi bila najlepša, treba prvo da budu napravljena, a za to mi je potrebno, gospodine zapovedniče, da imam vremena.

— Oh! Bože moj! Još dva dana, to je više nego što vam je potrebno, gospodine Persene — reče d’Artanjan s najvećom hladnokrvnošću.

Persen, pogleda d’Artanjana kao čovek koji nije navikao da mu se protivreči; ali d’Artanjan ne obrati pažnju na to kakvo je lice ugledni krojač pravio.

— Dragi moj Persene, — produži on — dovodim vam jednu mušteriju.

— A, a! — učini Peroen zlovoljno.

— G. barona di Valon de Brasje de Pjerfon — produži d’Artanjan.

Persen malo klimnu glavom, ali on se nimalo nije dopao strašnome Portosu koji je, otkako je ušao, gledao krojača popreko.

— Jednog od mojih dobrih prijatelja — dopuni d’Artanjan.

— Uslužiću gospodina, — reče Persen — ali kasnije.

— Kasnije? A kad to?

— Kada budem imao vremena.

— To ste već odgovorili mome slugi — reče Portos, nezadovoljan.

— To je moguće, — reče Persen — ja skoro nikada nemam vremena.

— Prijatelju, — reče Portos ozbiljno, kao da izgovara neku mudru izreku — čovek uvek ima vremena kad hoće da ga nađe.

Persen, pocrvene kao rak, što je kod staraca uvek rđav znak.

— Bože moj, gospodine, — reče on — vi ste slobodni da idete da vas usluže na drugom mestu.

— Hajde, hajde, Persene, — reče blago d’Artanjan — danas niste mnogo ljubazni. Pa lepo, reći ću vam nešto zbog čega ćete pasti na kolena pred nama. Gospodin je ne samo moj prijatelj, nego i prijatelj g. Fukea.

— A, a! — reče krojač — To je druga stvar. — Zatim, okrećući se Portosu, on ga upita: — Je li g. baron čovek g. vrhovnog rukovaoca?

— Ja sam svoj čovek — prasnu Portos baš u trenutku kada se podiže zastor i novi sagovornik uđe.

Molijer je posmatrao, d’Artanjan se smejao, Portos je gunđao.

— Moj dragi Persene, — reče d’Artanjan, vi ćete napraviti odelo gospodinu baronu; ja to tražim od vas.

— Vama za ljubav ne kažem da neću, gospodine zapovedniče.

— Ali to nije sve: vi ćete to odelo napraviti odmah. — Nemoguće mi je odmah; tek kroz osam dana. — To je kao i da ste odbili da ga napravite, jer u tom odelu treba da se pojavi u Vou.

— Ponavljam da je nemoguće — reče uporni starac.

— Ne, nije, dragi gospodine Persene, naročito ako vas ja zamolim — začu se jedan blagi glas na vratima, na koji se d’Artanjan okrete.

To je bio Aramisov glas.

— Gospodin d’Erble! — uzviknu krojač.

— Aramis! — prošaputa d’Artanjan.

— A! Naš episkop! — reče Portos.

— Dobar dan d’Artanjane! Dobar dan Portose! Dobar dan dragi prijatelji! — reče Aramis. — Hajde, hajde, dragi g. Persene, napravite gospodinu odelo, a ja vas uveravam da ćete time učiniti zadovoljstvo g. Fukeu.

I on proprati ove reči pokretom koji je značio: „Pristanite i pustite ga da ide.” Izgleda da je Aramis imao na majstor Persena većeg uticaja nego i sam d’Artanjan, jer se krojač pokloni u znak pristanka i okrećući se Portosu reče mu strogo:

— Pređite u drugu sobu da vam uzmem meru.

Portos strašno pocrvene.

D’Artanjan vide da se sprema bura, i obraćajući se Molijeru, reče mu poluglasno:

— Dragi gospodine, čovek koga ovde vidite smatra da mu ce nanosi sramota kada mere meso i kosti koje mu je bog podario: proučite ovaj tip ljudi, majstor Aristofane¹²⁰ i iskoristite to.

Molijeru nije bilo potrebno da ga neko podstiče; gutao je očima barona Portosa.

— Gospodine, — reče mu on — izvolite poći sa mnom, odvešću vas da vam uzmu meru za odelo, a onaj ko to bude radio neće vas ni dodirnuti.

— Ah! — reče Portos — Šta vi to kažete, prijatelju?

— Kažem da vas neće meriti ni aršinom ni stopom. To je nov način koji smo mi izmislili, da bismo uzimali meru za odelo uglednim ljudima kojima je, zbog njihove suvišne osetljivosti, gadno da ih dodirne neki prostak. Ima ljudi suviše osetljivih koji ne mogu da podnose da ih neko premerava, i ta ceremonija, po mome mišljenju, vređa prirodno dostojanstvo čoveka; a ako ste slučajno, vi, gospodine, jedan od takvih ljudi…

— Dovraga! Dabome da jesam.

— Pa lepo, gospodine barone, to mu baš zgodno dođe, i vi ćete prvi oprobati naš novi izum.

— Ali, dovraga, kako se to radi? — reče Portos ushićen.

— Gospodine, — reče Molijer klanjajući se — ako hoćete da pođete sa mnom, videćete.

D’Artanjan ostade sa Persenom, i kada Molijer i Portos izađoše, on priđe bliže vanskom episkopu, što je ovome, izgleda, bilo naročito neprijatno.

— I vi hoćete da naručite odelo, jelte, dragi prijatelju?

Aramis se nasmeši.

— Ne — reče on.

— Ali i vi, međutim, idete u Vo?

— Idem, ali bez novog odela. Vi zaboravljate, dragi d’Artanjane, da jedan siromašan vanski episkop nije dovoljno bogat da za svaku svečanost pravi novo odelo.

— Uh! — reče musketar, smejući se — A šta je sa stihovima, zar ih više ne pišete?

— Oh, d’Artanjane, — reče Aramis — već odavno ne mislim više na te ništavne stvari.

— U redu! — ponovi d’Artanjan, koji nije bio mnogo ubeđen.

Za to vreme Persen se beše ponovo udubio u posmatranje svojih svilenih tkanina.

— Zar ne primećujete, dragi moj d’Artanjane, — reče Aramis smešeći se — da mi ovde mnogo smetamo ovom čestitom čoveku?

— A, a! — prošaputa poluglasno musketar — to će reći da ti ja smetam, dragi prijatelju.

Zatim dodade glasno:

— Pa lepo, hajdemo; ja nemam ovde više posla, a ako ste i vi slobodni, dragi Aramise…

— Ne; ja bih hteo…

— Ah, imate nešto poverljivo da kažete Persenu? Što mi to niste odmah rekli!

— Da, svakako, poverljivo, — ponovi Aramis — ali to mogu da učinim i pred vama, d’Artanjane. Nikada, molim vas da mi verujete, neću imati da kažem nešto što je tako poverljivo, što prijatelj kao što ste vi ne bi mogao da čuje.

— O! Ne, ne, ja ću se povući, — navaljivao je d’Artanjan, ali se po njegovom glasu osećalo da je radoznao; jer ma koliko da je Aramis prikrivao svoju nelagodnost, d’Artanjanu to nije izmaklo, i poznavajući dobro karakter svoga prijatelja, musketar beše shvatio da se radilo o nečem važnom.

I Aramis, videći da d’Artanjan nešto podozreva, navaljivaše:

— Molim vas ostanite, evo šta je.

I okrećući se krojaču reče:

— Dragi moj Persene… Ja sam čak vrlo zadovoljan, d’Artanjane, što ste i vi ovde.

— A! Zaista? — reče i treći put Gaskonjac koga je ovoga puta bilo još teže prevariti.

Persen se nije micao. Aramis ga trže iz njegovih razmišljanja i trgnuvši mu iz ruku tkaninu koju je ovaj tako pažljivo posmatrao.

— Moj dragi Persene, — reče mu on — došao je ovde sa mnom g. Le Bren, jedan od slikara g. Fukea.

— A, vrlo dobro! — pomisli d’Artanjan — Ali zašto Le Bren?

Aramis je gledao d’Artanjana koji ce pretvarao da posmatra bakrorez Marka-Antonija.

— I vi hoćete da mu napravim odelo isto onakvo kao što ga imaju epikurejci? — upita Persen.

I dok je to rasejano govorio, čestiti krojač je gledao kako će ponovo da dohvati svoj komad brokata.

— Odelo kakvo se pravi za epikurejce? — reče d’Artanjan upitno.

— Najzad, — reče Aramis, smešeći se najljubaznije — suđeno je da naš dragi d’Artanjan sazna večeras sve naše tajne; da, prijatelju, vi ste slušali o epikurejcima g. Fukea, jelte?

— Dabome da jesam. Nije li to neko društvo pesnika kome pripadaju La Fonten, Lore, Pelison, Molijer, i šta ja znam ko još, i koje održava svoje sastanke u Sen-Mandeu?

— Tako je. Pa lepo, mi oblačimo u uniformu naše pesnike i uvodimo ih u kraljevu službu.

— Oh! Vrlo dobro, pogađam: to je iznenađenje koje g. Fuke priređuje kralju. Oh, budite spokojni, ako je to tajna u vezi sa g. Le Brenom, ja je neću izdati.

— Ljubazii ste kao i uvek, prijatelju. Ne, g. Le Bren nema s tim nikakva posla; tajna koja se odnosi na njega još je mnogo važnija od ove prve!

— Ako je tako važna, više volim da je ne znam — reče d’Artanjan, i okrete se kao da je hteo da izađe.

— Uđite g. Le Brene, uđite — reče Aramis otvarajući desnom rukom jedna pobočna vrata, a levom zadržavajući d’Artanjana.

— Tako mi boga, ne razumem više ništa — reče Persen.

Aramis malo poćuta, a zatim reče:

— Dragi moj Persene, vi pravite za kralja pet odela, jelte? Jedno od brokata, jedno od čoje za lovačka odela, jedno od kadife, jedno od satena i jedno od florentinske tkanine?

— Da. Ali otkuda vi sve to znate, Vaša svetlosti? — upita Persen zaprepašćeno.

— To je vrlo jednostavno, dragi gospodine; biće priređen lov, svečana večera, koncert, šetnja, svečan prijem; te tkanine su propisane za takvu vrstu odela.

— Vi sve znate, Vaša svetlosti!

— I još mnogo što šta drugo — prošaputa d’Artanjan.

— Ali, — uzviknu krojač likujući — ono što vi ne znate, Vaša svetlosti, mada ste crkveni velikodostojnik, ono

što niko neće saznati, ono što samo kralj, gospođica de La Valijer i ja znamo, to je boja tkanina i vrsta ukrasa; to je kroj, celina, opšti izgled svega toga!

— Pa lepo, to je baš ono što sam došao da tražim od vas da mi kažege, dragi moj g. Persene.

— Kako! — uzviknu krojač, zgranut, mada je Aramis izgovorio sve to najljubaznijim i najslađim glasom.

Kada je malo razmislio o tome, taj zahtev se učinio g. Persenu tako preteran, tako smešan, tako neverovatan, da on poče da se smeje, najpre tiho, zatim glasno, i najzad prasnu u grohotan smeh. D’Artanjan učini to isto, ne zato što je i sam nalazio da je stvar toliko smešna, već zato da ne dozvoli da se Aramis naljuti. Ovaj ih pusti obojicu da se slatko smeju, a zatim, kada se utišaše, on reče:

— Na prvi pogled izgleda da sam izbacio jednu besmislicu, jelte? Ali d’Artanjan, koji je oličenje mudrosti, reći će vam da moram tako da postupim.

— Pa čujmo o čemu se radi — reče musketar slušajući pažljivo; i on, koji je za to imao izvanredno dara, namirisa da je čarka tek otpočela i da se približava trenutak prave borbe.

— Da čujemo — reče Persen sa nevericom.

— Zašto — produži Aramis — g. Fuke priređuje kralju ovu svečanost? Nije li zato da mu ugodi?

— Svakako — odgovori Persen.

— Na koji način? Nekim iznenađenjima sličnim onima o kojima smo maločas govorili povodom naših epikurejaca?

— Divno!

— Pa lepo, evo iznenađenja: moj dobar prijatelj, g. Le Bren koji je ovde pred vama, crta vrlo tačno.

— Da, — reče Persen — video sam gospodinove slike i primetio sam da su odela vrlo brižljivo urađena. Eto zašto sam odmah pristao da mu načinim odelo, bilo isto onakvo kao za gospodu epikurejce, bilo drukčije.

— Dragi gospodine, mi primamo to što vi kažete, i malo kasnije ćemo govoriti o tome; ali zasada g. Le Brenu je potrebno ne odelo koje ćete vi napraviti za njega, nego ona koja vi pravite za kralja.

Persen odskoči malo unazad, što se d’Artanjanu, koji je umeo dobro da ocenjuje, nije učinilo preterano, toliko je predlog koji se Aramis usudio da učini izgledao čudan i strašan.

— Kraljevo odelo! Da pokažem ma kome na svetu kraljeva odela?… Oh, ovoga puta, gospodine episkope, Vaša milost je poludela! — uzviknu jadni krojač van sebe.

— Hajde, pomozite mi, d’Artanjane, — reče Aramis, nasmejan i miran — hajde pomozite mi da ubedimo gospodina; jer vi, sigurno razumete, jelte?

— Hm! Hm! Ne mnogo, priznajem.

— Kako, prijatelju, vi ne razumete da g. Fuke hoće da priredi kralju iznenađenje time što će on zateći svoj portret kada stigne u Vo i da portret, čija će sličnost biti upadljiva, treba da predstavlja kralja odevenog u ono isto odelo koje će on nositi onoga dana kada mu budu pokazali portret?

— A, da, da! — uzviknu musketar, skoro ubeđen, toliko je razlog izgledao verovatan — Da, dragi Aramise, u pravu ste; da, zamisao je srećna. Kladimo se da je vaša, Aramise?

— Ne znam; — odgovori nemarno vladika — moja ili g. Fukeova…

A zatim, gledajući ispitujućim pogledima Persena, pošto je primetio neodlučnost na d’Artanjanovom licu, on upita:

— Pa lepo, gospodine Persene, šta kažete na to? Hajde, recite.

— Kažem da…

— Da ste slobodni da odbijete, bez sumnje, ja to znam dobro, i nemam niukoliko nameru da vas nateram da to učinite, dragi moj gospodine; šta više, ja razumem što vi iz preterane osetljivosti nećete da pomognete g. Fukeu da izvede svoju zamisao, vi se plašite da ne izgleda da se ulagujete kralju. Plemenita pobuda, gospodine Persene, plemenita pobuda!

Krojač nešto promuca.

— To bi zaista bilo polaskati mladom vladaru na divan način, — produži Aramis — „Ali,” rekao mi je vrhovni rukovalac, „ako Persen odbije, kažite mu da mu to ništa neće naškoditi kod mene, i da ga ja i dalje cenim. Samo…”

— Samo?… — ponovi Persen uznemireno.

— „Samo,” — produži Aramis — „biću prinuđen da kažem kralju (vi razumete, dragi moj Persene, to su reči gospodina Fukea); samo, biću primoran da kažem kralju: Sire, imao sam nameru da vam poklonim vaš portret; ali, iz neke preosetljivosti koja je možda preterana mada je za poštovanje, g. Persen se tome usprotivio.”

— Usprotivio! — uzviknu krojač preplašen zbog odgovornosti koja će pasti na njega — Ja da se usprotivim onome što želi, što hoće g. Fuke? Oh! Kakvu ste ružnu reč izgovorili, gospodine episkope! Da se usprotivim! Oh! Hvala bogu, nisam ja izgovorio tu reč. Pozivam se na g. vrhovnog zapovednika musketara. Jelte, g. d’Artanjane, da se ja ničemu ne protivim?

D’Artanjan odmahnu glavom, pokazujući time da neće da se upliće u tu stvar! Osećao je da se iza toga krije neki zaplet, ali nije znao da li je zaplet komedije ili tragedije; proklinjao je sebe što ne može da pogodi, ali za sada je želeo da ostane po strani.

Ali Persen, koga je već počela da muči pomisao da neko može da kaže kralju da se on usprotivio da mu se priredi iznenađenje, beše primakao stolicu Le Brenu i počeo da vadi iz ormana četiri raskošna odela — peto su radnici još završavali — i da ih pokazuje jedno za drugim.

Slikar poče da crta odela, a zatim da stavlja boje.

Ali ga Aramis, koji je pratio taj rad i brižljivo ga nadgledao, najednom prekide.

— Mislim da niste pogodili ton, dragi moj gospodine Le Brene; — reče mu on — vaše boje nisu verne, i na platnu će se izgubiti ona savršena sličnost koja nam je neophodna; trebalo bi više vremena da bi se tačno našli prelivi.

— To je istina, — reče Persen — ali nemamo dovoljno vremena, a tu, priznaćete gospodine episkope, ja ne mogu ništa da pomognem.

— Onda stvar neće uspeti — reče Aramis mirno — i to zato što boje neće biti verne.

A međutim, Le Bren je neobično verno preslikavao boju tkanina i ukrase, što je Aramis gledao sa nezadovoljstvom koje je teško mogao da sakrije.

— Kakav li se, dovraga, zamršen pozorišni komad, ovde igra? — pitao se i dalje musketar.

— Zaista, to neće ići; — reče Aramis — gospodine Le Brene, zatvorite svoje kutije i smotajte svoja platna.

— Ali to je i zbog toga, gospodine, što je ovde vrlo rđava svetlost — uzviknu slikar ljutito.

— Pala mi je na um jedna misao, gospodine Le Brene, odlična misao! Kada bismo imali, na primer, po jedan uzorak od tkanina, i kada bismo imali više vremena i bolju svetlost…

— Oh, tada, — uzviknu Le Bren — ja bih mogao da odgovaram za sve.

— Aha, — pomisli d’Artanjan — mora da je to bilo ono glavno; potreban mu je uzorak svake tkanine. Sto mu gromova! Hoće li mu ih taj Persen dati?

Persen, koji nije više mogao da se brani, a uostalom zavaran Aramisovom prividnom prostodušnošću, iseče pet uzoraka i predade ih vanskom episkopu.

— To više volim. Jelte, — reče Aramis d’Artanjanu — to je i vaše miodljenje, zar ne?

— Moje je mišljenje, dragi moj Aramise, — reče d’Artanjan — da ste još uvek onaj stari Aramis.

— I prema tome, da sam još uvek vaš prijatelj — reče episkop ljubaznim glasom.

— Da, da — reče d’Artanjan glasno.

A zatim, u sebi — Ako sam tvoja budala, prepredeni jezuito, neću bar da budem tvoj saučesnik; vreme je da izađem odavde.

— Zbogom, idem da nađem Portosa.

— Onda pričekajte i mene, — reče Aramis, stavljajući u džep uzorke — jer i ja sam gotov, i biće mi milo da se oprostim od našeg prijatelja.

Le Bren spremi svoje stvari, Persen stavi odela u orman, Aramis dodirnu rukom svoj džep da se uveri da li su svi uzorci u njemu, i svi izađoše iz radionice.

CCXI

KAKO JE MOLIJER DOŠAO NA IDEJU DA NAPIŠE GRAĐANINA PLEMIĆA

D’Artanjan nađe Portosa u susednoj sobi; Portos nije više bio ljut, Portos nije više bio razočaran, već nasmejan, veseo, divno raspoložen; on je razgovarao sa Molijerom, koji ga je gledao sa nekom vrstom obožavanja, kao čovek koji ne samo da nikad nije video ništa zanimljivije, nego koji nikad nije video ništa slično.

Aramis se uputi pravo prema Portosu, pruži mu svoju tanku i belu ruku koja se izgubi u ogromnoj ruci njegovog starog prijatelja, a Aramis mu nikad nije pružao ruku bez izvesnog straha. I kako ga ruka ne beše mnogo zabolela od ovog prijateljskog stiska, vanski episkop se okrete Molijeru.

— Pa, gospodine, — reče mu on — hoćete li sa mnom u Sen-Mande?

— Ići ću kuda god vi budete želeli, Baša svetlosti — odgovori Molijer.

— U Seč-Mande! — uzviknu Portos, iznenađen što vidi da gordi vanski episkop tako prijateljski razgovara sa jednim krojačkim radnikom. — Šta! Aramise, vi vodite gospodina u Sen-Mande?

— Da, — reče Aramis smešeći se — ne ostaje nam još mnogo vremena.

— A zatim, dragi moj Portose, — nastavi d’Artanjan — g. Molijer nije baš sasvim ono što izgleda da je.

— Kako to?

— Da, gospodin je prvi pomoćnik gazda Persena; njega epikurejci čekaju u Sen-Mandeu da im proba svečana odela koja je g. Fuke za njih poručio.

— Tako je — reče Molijer.— Da, tako je, gospodine.

— Pođimo dakle, dragi moj gospodine Molijeru, — reče Aramis — ako ste završili sa g. di Valonom.

— Svršili smo — odvrati Portos.

— Jeste li zadovoljni? — upita d’Artanjan.

— Sasvim zadovoljan — odgovori Portos.

Molijer se oprosti od Portosa poklonivši se više puta, i steže zapovedniku musketara ruku, koju mu ovaj beše potajno pružio.

— Gospodine, — reče Portos kad su se rastajali — naročito pazite da završite na vreme.

— Još sutra ćete imati svoje odelo, gospodine barone — odgovori Molijer.

I on pođe sa Aramisom.

Tada d’Artanjan uze Portosa podruku i upita:

— Šta je taj krojač radio sa vama, dragi moj Portose, kad ste toliko njime zadovoljni?

— Šta je radio sa mnom, prijatelju! Šta je sa mnom radio! — uzviknu Portos, oduševljeno.

— Da, pitam vas šta je sa vama radio.

— On je umeo da uradi, prijatelju, ono što nijedan krojač nije nikad uradio; on je uzeo meru ne dodirnuvši me.

— Ta šta kažete! Ispričajte mi to, molim vas.

— Prvo su, prijatelju, otišli da pronađu ne znam gde i ne znam koliko krojačkih lutaka svih veličina, nadajući se da će naći jednu koja odgovara mome stasu; ali najveća, ona koja je služila da se na njoj proba odelo kapelnika švajcarske garde, bila je za dva palca niža i za pola stope uža.

— A, zaista?

— Tako je kao što sam imao čast da vam kažem, dragi moj d’Artanjane. Ali, ovaj g. Molijer je veliki čovek, ili, u najmanju ruku, veliki krojač; njega to ni najmanje nije zbunilo.

— I šta je uradio?

— Oh, nešto sasvim prosto! Vere mi, nešto nečuveno! Kako! Zar su ljudi tako glupi da nisu mogli odmah da pronađu taj način? Koliko bi mi mučenja i poniženja uštedeli!

— Da ne govorimo o odelima, dragi moj Portose.

— Da, trideset odela!

— No, hajde, Portose, recite mi šta je to g. Molijer pronašao?

— Molijer, tako se zove, jelte? Otalo mi je da upamtim to ime.

— Da, ili Poklen, kako više volite.

— Ne, više volim Molijer.

— Dobro, prijatelju. Šta je to pronašao g. Molijer?

— Evo, reći ću vam. Umesto da mi isteže ruke i noge, kao što to čine svi ovi glupani, da me tera da savijam leđa, ruke i noge, da radim sve ono što sramoti i ponižava…

D’Artanjan dade glavom znak da se slaže.

— Gospodine, rekao mi je on, jedan otmen čovek mora sebi da uzme meru. Učinite mi to zadovoljstvo i stanite pred ovo ogledalo. Moram da priznam da nisam sasvim dobro razumeo šta je taj čestiti g. Volijer tražio od mene.

— Molijer.

— Ah, da, Molijer, Molijer. I kako sam se još plašio tog uzimanja mere, ja mu rekoh: „Pazite dobro šta radite; ja sam jako golicav, upozoravam vas.” Ali mi on reče, onim svojim blagim glasom (jer je on, moram priznati, vrlo učtiv mladić): „Gospodine, da bi vam odelo dobro stajalo, treba da bude napravljeno prema vašem telu. Vaše telo se tačno ocrtava u ovom ogledalu. Mi ćemo uzeti meru prema vašem telu u ogledalu.

— Stvarno, — reče d’Artanjan — vaše telo se ogledalo u ogledalu; ali kako su mogli da nađu ogledalo gde ste vi celi mogli da se ogledate?

— Dragi moj, to je ogledalo u kome se kralj ogleda.

— Da, ali kralj je za stopu i po niži od vas.

— Pa eto, ne znam kako je to moglo da bude — to je svakako jedan način da se polaska kralju — ali je ogledalo bilo suviše veliko za mene. Istina da su tri venecijanska ogledala bila stavljena jedno iznad drugog, i tri, jedno pored drugog.

— A, sad razumem! Vratimo se na naše ogledalo, dragi prijatelju.

— Onda je ovaj valjani g. Volijer…

— Molijer.

— Da, Molijer, tako je. Videćete, dragi moj prijatelju, da ću sad sigurno da zapamtim njegovo ime. Taj valjani g. Molijer poče kredom da crta konture mojih ruku i mojih ramena i dok je to radio, on je izgovarao glasno ovo mudro pravilo, koje nalazim da je sjajno: „Odelo ne sme da smeta onome koji ga nosi.”

— Ovo je, zaista, sjajno pravilo, ali koje se uvek ne primenjuje.

— Utoliko je više ono meni i izgledalo sjajno, naročito kad ga je on obrazložio.

— A, on je obrazložio to pravilo?

— Pa naravno!

— Da čujem kako.

— Jer čovek može, nastavio je on, u nekoj teškoj prilici ili neprijatnoj situaciji, da ima na sebi odelo a da ne želi da ga skine.

— To je istina — reče d’Artanjan.

— Tako, na primer, nastavi g. Volijer…

— Molijer.

— Molijer, da. Tako, na primer, nastavi g. Molijer, vi hoćete da se tučete u dvoboju, a imate na sebi odelo. Šta u tom slučaju radite?

— Skidam ga, odgovorih ja.

— Pa lepo, ne bi trebalo, odvrati on.

— Kako! Ne?

— Ja kažem da odelo treba da bude tako dobro napravljeno, da vam nimalo ne smeta, čak i kad se tučete u dvoboju.

— A! A!

— Spremite se za odbranu, nastavi on.

— Ja se spremih, ali sam to uradio sa toliko čvrstine da se dva prozorska okna razbiše. „Ne mari ništa, ne mari ništa, reče on, ostanite u tom položaju.” Za to vreme Volijer…

— Molijer.

— Čujte, dragi prijatelju, zaista više volim da ga zovem… Kako ste ono kazali da se još zove?

— Poklen.

— Više volim da ga zovem Poklen.

— Hajde, prijatelju, nastavite.

— Taj Koklen nacrta moju ruku na ogledalu.

— Izvinite, Poklen.

— A kako sam ja kazao?

— Kazali ste Koklen.

— Ah, u pravu ste. Taj Poklen nacrta moju ruku na ogledalu: ali mu je dosta vremena trebalo da to učini; mnogo me je posmatrao; Istina, bio sam vrlo lep. „Zamara li vas ovo? upita on. — Pomalo, odgovorih savijajući kolena, ali mogu da izdržim još jedan sat. — Ne, ne, to neću dozvoliti. Mi ovde imamo uslužne momke koji će smatrati za svoju dužnost da vam pridržavaju ruke, kao što su to nekad činili prorocima, dok su oni prizivali Gospoda. — Vrlo dobro — odgovorih ja. — Nećete smatrati da vas to ponižava? — Prijatelju, rekoh ja, mislim da je velika razlika između toga da li vas neko pridržava ili vas premerava.

— Sasvim je na svom mestu što pravite razliku između te dve stvari — prekide ga d’Artanjan.

— Tada — nastavi Portos — on dade znak; dva momka priđoše; jedan mi je pridržavao levu ruku a drugi, izvanredno spretno, desnu.

— Neka dođe još jedan momak! — reče on. Treći momak priđe.

— Poduprite gospodinu leđa. Momak tako postupi.

— I tako, vi ste stajali da vas on slika?

— Tačno ste kazali; Poknar me je crtao na ogledalu.

— Poklen, prijatelju.

— Poklen, u pravu ste. Čujte, zaista više volim da ga zovem Volijer.

— Da, da se ne biste više mučili, jelte?

— Za to vreme me je Volijer crtao na ogledalu.

— To je vrlo lepo od njega.

— Mnogo volim taj način: njime se pokazuje poštovanje, i postavlja svako na ono mesto koje mu pripada!

— I to se svršilo?…

— A da me niko nije dotakao, prijatelju.

— Izuzev ona tri momka koja su vas pridržavala?

— Svakako, ali sam vam ja već kazao, mislim da postoji razlika između pridržavati i premeravati.

— To je istina, — odgovori d’Artanjan, koji zatim po misli: — Ako se ne varam, ovom sam ugursuzu Molijeru, časti mi, učinio veliku uslugu i videćemo da će ovu scenu iz stvarnog života uneti u neku od svojih komedija.

Portos se smešio.

— Zbog čega ste veseli? — upita ga d’Artanjan.

— Da li da vam priznam? Pa lepo, milo mi je što imam toliko sreće.

— Oh, to je istina; ne poznajem čoveka srećnijeg od vas. A šta vam se to opet dogodilo što smatrate za sreću?

— Hajde, dragi moj, čestitajte mi. — Vrlo rado ću to učiniti.

— Izgleda da sam ja prvi kome su na ovaj način uzeli meru.

— Jeste li u to sasvim sigurni?

— Skoro. Video sam da je tako, po izvesnim značajnim pogledima koje su Volijer i ostali pomoćnici izmenjali.

— To me, dragi prijatelju, nimalo ne čudi od Molijera.

— Volijera, prijatelju!

— Ah, to ne, nikako; pustiću vas da ga zovete Volijer, a ja ću ga i dalje zvati Molijer. Ah, to me, rekao sam, nimalo ne čudi od Molijera koji je vrlo pametan čovek, a vi ste mu dali tu divnu ideju.

— Ona će mu docnije koristiti, u to sam siguran.

— Kako da ne! Siguran sam da će mu čak mnogo koristiti, jer Molijer je, vidite li, prijatelju, od svih poznatih krojača onaj koji kroji najbolja odela za naše barone, naše grofove i naše markize… i to po njihovoj meri.

Kad d’Artanjan u zgodan čas izgovori te reči pune dubokog smisla, Portos i on izađoše od Persena i popeše se u svoje kočije, gde ćemo ih ostaviti, ako nam to čitalac dozvoli, i otići u Sen-Mande da nađemo Molijera i Aramisa.

CCXII

EPIKUREJCI NA DELU

Vrlo nezadovoljan što je sreo d’Artanjana kod majstora Persena, vanski episkop se vrati u Sen-Mande, prilično neraspoložen.

A Molijer se, naprotiv, očaran što je našao predmet koji je skicirao i što je saznao gde će moći naći original kada bude hteo da dovrši sliku, vratio tamo izvanredno raspoložen.

Na prvom spratu, u celom levom krilu, nalazili su se najpoznatiji epikurejci Pariza, oni koji su bili najčešći gosti u ovome domu; svaki od njih je vredno radio u svome kutu da bi doprineo da svečanost, koju je g. Fuke priređivao u Vou u čast Njegovog veličanstva Luja XIV, bude što lepša.

Pelison je, s glavom naslonjenom na ruku, pisao predigru za Nametljivce, komediju u tri čina, koju je Poklen de Molijer, kako je govorio d’Artanjan, ili Koklen de Volijer, kako je govorio Portos, trebalo da prikaže.

Lore, bezazlen kao i svaki novinar — a novinari svih vremena su bezazleni — Lore je pisao izveštaje o svečanosti u Vou, pre nego što je ona i počela.

La Fonten je išao od jednog do drugog, kao kakva zalutala, zabludela, nametljiva i nesnosna senka, koja je pevušila kroz zube i šaputala svima preko ramena hiljadu pesničkih ludosti. On je toliko puta prekinuo Pelisona u radu, da ovaj ljutito podiže glavu i reče:

— Bar mi izaberite jedan slik, La Fontene, pošto kažete da se šetate po vrtovima Parnasa.

— Kakav slik želite? — upita basnoslovac, kako ga je nazivala gospođa de Sevinje.

— Treba mi slik za sjaj.

— Vapaj — odgovori La Fonten.

— Ah, dragi prijatelju, nemoguće je govoriti o vapaju kad se veličaju uživanja u Vou — reče Lore.

— A uostalom, te dve reči se ne slikaju — odgovori Pelison.

— Kako! Ne slikaju se? — uzviknu La Fonten, iznenađen.

|— Da, stekli ste rđavu naviku, dragi moj; naviku zbog koje nikada nećete moći biti veliki pesnik. Ne trudite se dovoljno da nađete najbolji slik!

— O! O, nalazite, Pelisone?

— Pa da, prijatelju, nalazim. Zapamtite da nikada slik nije dobar, dokle god postoji mogućnost da se nađe bolji.

— Onda ću samo pisati u prozi — reče La Fonten, koji beše ozbiljno shvatio Pelisonov prekor. — Ah, često mi se činilo da nisam uvek originalan pesnik! Ah, to je sušta istina…

— Nemojte tako govoriti, dragi moj; preterujete, ima mnogo dobrog u vašim basnama.

— Prvo ću — nastavi La Fonten idući za svojim mislima — da spalim jedno stotinak stihova koje sam tu skoro spevao.

— Gde su vam ti stihovi? — U glavi.

— Pa lepo, ako su vam u glavi, vi ih ne možete spaliti.

— To je istina, — reče La Fonten, ali ako ih ne spalim…

— A šta će se dogoditi ako ih ne spalite?

— Dogodiće se to da ću ih zapamtiti, i da ih nikad neću zaboraviti.

— Dođavola! — reče Lore — To je opasno; od toga čovek može da poludi!

— Dođavola, dođavola, dođavola! Šta da radim? — ponovi La Fonten.

— Ja sam našao šta treba da uradite — reče Molijer, koji beše ušao kad je ovaj izgovarao poslednje reči

— Šta?

— Prvo ih napišite, zatim ih spalite.

— Kako je to jednostavno! Eto, ja to nikada ne bih pronašao. Kako je pametan ovaj đavolji Molijer! — reče La Fonten.

Zatim se udari po čelu i dodade:

— Ah, Žane La Fontene, ostaćeš magarac celog svog života.

— Šta to kažete, prijatelju? — prekide ga Molijer, prilazeći pesniku čiji je razgovor, koji je ovaj vodio sa samim sobom, čuo.

— Rekao sam da ću ostati magarac celog svog života, dragi kolega — odgovori La Fonten duboko uzdišući, sa očima punim tuge. — Da, prijatelju, — nastavi on sve tužnije — izgleda da se ne trudim da nađem najbolji slik.

— To je mana.

— Jasno vam je onda! Ja sam niko i ništa.

— Ko je to kazao?

— Pelison, naravno! Jelte, Pelisone?

Pelison, koji se ponovo beše zadubio u svoje pisanje, ne odgovori.

— Ali, ako je Pelison kazao da ste niko i ništa, — uzviknu Molijer — onda vam je on naneo tešku uvredu.

— Mislite?…

— Ah, dragi moj, savetujem vam, pošto ste plemić, da ne ostavite takvu uvredu nekažnjenu.

— Hm! — učini La Fonten.

— Jeste li se ikad tukli na dvoboju?

— Jedanput, prijatelju, sa jednim konjičkim poručnikom.

— Šta vam je učinio?

— Izgleda da mi je zaveo ženu.

— A! A! — reče Molijer lako prebledevši.

Ali kako su se na ovo La Fontenovo priznanje ostali okrenuli, Molijer se trudio da zadrži onaj podrugljiv osmeh koji umalo što se nije izgubio, i nastavi da ispituje La Fontena:

— I kako se završio taj dvoboj?

— Tako da mi je protivnik izbacio oružje iz ruke, zatim mi se izvinio, obećavajući mi da više nikad neće kročiti nogom u moj dom.

— I vi ste se time zadovoljili? — upita Molijer.

— Oh, ne, naprotiv! Podigao sam svoj mač i rekao mu: „Oprostite, gospodine, ja sam se sa vama tukao, ne zato što ste ljubavnik moje žene, već zato što su mi kazali da moram da se tučem. A kako sam se ja tek onda osetio srećan, učinite mi zadovoljstvo da i dalje dolazite u moju kuću, ili nastavimo da se tučemo, sto mu gromova!” Tako je bio primoran da i dalje bude ljubavnik moje žene, a ja da i dalje budem najsrećniji muž na svetu.

Svi prsnuše u smeh. Jedino Molijer prevuče rukom preko očiju. Zašto? Da bi obrisao jednu suzu, možda, da bi ugušio jedan uzdah. Nažalost! Molijer je bio moralist, ali Molijer nije bio filozof.

— Svejedno! — reče on vraćajući se na ono o čemu su razgovarali — Pelison vas je uvredio.

— Ah, tako je, ja sam to već zaboravio.

— Idem da ga pozovem od vaše strane.

— Možete, ako smatrate da je to neophodno.

— Smatram da je neophodno i idem kod njega.

— Čekajte — reče La Fonten. — Hoću da mi date svoje mišljenje

— O čemu?… Odnosno one uvrede?

— Ne, recite mi da li se, stvario, sjaj i vapaj ne slikuju?

— Ja bi ih slikovao.

— Naravno, tako sam i mislio.

— Ja sam u svom životu spevao sto hiljada takvih stihova.

— Sto hiljada? — uzviknu La Fonten.

I on priđe Pelisonu i lupnu ga po ramenu.

— Eto, i Molijer kaže da je tako, a Molijer se u to razume: on priznaje da je spevao sgo hiljada takvih stihova.

— Eto i reči obala i trava se odlično slikuju, glavu bih dao da je tako.

— Ali… — reče Molijer.

— Kažem vam to, — nastavi La Fonten — zato što spremate jedan pozorišni komad sa baletom za svečanost U Vou.

— Da, Nametljivce.

— Ah, tako je, Nametljivce, da, setio sam se. Pa lepo, mislio sam da bi jedna predigra dobro došla tom vašem komadu.

— Svakako, to bi sjajno išlo jedno s drugim.

— A, vi ste mog mišljenja?

— U pogledu toga se potpuno slažem sa vama i zamolio sam vas da napišete predigru.

— Zamolili ste me da napišem predigru, mene?

— Da, vas; ili da zamolite Pelisona da je napiše; on to radi u ovom trenutku.

— Ah, to dakle Pelison radi? Boga mi, ponekad možda imate pravo, dragi moj Molijeru.

— Kad to?

— Kad kažete da sam rasejan. To je ružna mana; popraviću se; idem da vam napišem tu predigru.

— Ali Pelison je već piše!

— Tačno! Velika li sam ja budala! Lore je imao pravo kad je kazao da sam niko i ništa.

— Nije to Lore kazao, prijatelju.

— Onda onaj koji je to kazao, svejedno mi je ko je to bio! Kažete da se vaš komad sa baletom zove N ametljivci. Da li biste vi slikovali nametljivci i srećnici?

— U krajnjem slučaju, da.

— Čak i ćudljivci?

— Ah, ne, ovo ne!

— Mislio sam, — reče La Fonten ostavljajući Molijera i prilazeći Loreu — mislio sam…

— Šta ste mislili? — reče Lore, koga ovaj beše prekinuo usred jedne rečenice — Hajde, recite brzo.

— Da vi pišete predigru za Nametljivce, je li tako?

— Ah, ne, dođavola! Pelison je piše!

— A, Pelison! — uzviknu La Fonten i priđe Pelisonu — Mislio sam da nimfa iz Voa…

— Ah, sjajno! — uzviknu Lore — Nimfa iz Voa! Hvala La Fontene, pomogli ste mi da napišem poslednja dva stiha moga izveštaja.

I videše kako nimfa iz Voa

Nagrađuje im truda plod.

— U dobri čas! Ovo se zove dobar slik; — reče Pelison — ako ovako slikujete, La Fontene, onda je sjajno!

— Ali, izgleda da je tako, pošto Lore kaže da sam mu ja pomogao da napiše ova dva stiha koje je sad recitovao.

— Pa lepo, ako nalazite tako dobre stihove, hajde, recite, kako biste počeli moju predigru?

— Rekao bih na primer: O nimfo… koja… Posle koja, stavio bih jedan glagol u drugom licu množine sadašnjeg vremena pokaznog načina i nastavio bih ovako: iz te pećine duboke.

— Ali koji glagol, koji glagol? — upita Pelison.

— Da biste se divili tom kralju moći prevelike — nastavi La Fonten.

— Ali glagol, glagol? — navaljivao je uporni Pelison — To drugo lice množine sadašnjeg vremena pokaznog načina?

— Pa evo: izlazite.

O nimfo koja izlazite iz te pećine duboke,

Da biste se divili tom kralju moći prevelike.

— Vi biste stavili: koja izlazite?

— Zašto da ne?

— Koja… Koja…!

— Ah, dragi moj, — reče La Fonten — vi ste strašna cepidlaka!

— Da ne dodam i to, — reče Molijer — da je u drugom stihu ono tom kralju moći prevelike slabo, dragi moj La Fontene.

— Onda vidite da je tačno da sam ništarija, niko i ništa, kako ste kazali.

— Ja to nikad nisam kazao.

— Onda, kako je Lore kazao.

— Nije ni Lore to kazao, već Pelison.

— Pa lepo, Pelison je bio sto puta u pravu. Ali ono što me naročito ljuti, dragi moj Molijeru, to je što nećemo imati naša odela epikurejaca.

— Vi ste računali da ćete imati svoje za svečanost?

— Da, za svečanost, a i posle svečanosti. Moja služavka mi je saopštila da je ovo koje nosim prilično dotrajalo.

— Dođavola, vaša služavka je u pravu; ono je više nego dotrajalo!

— Ah, znate, — nastavi La Fonten — ostavio sam ga na podu moje sobe za rad, i moja mačka…

— Šta vaša mačka?

— Moja mačka se omacila na njemu, i zbog toga je malo izgubilo boju.

Molijer prsnu u smeh. Pelison i Lore učiniše to isto.

U tom trenutku se vanski episkop pojavi, držeći pod pazuhom svežanj planova i zavojke pergamenta.

U ovoj radionici odmah nastade tajac; svi ućutaše i ponovo se latiše pera, kao da je anđeo smrti sledio sve ovo razdragano i ludo maštanje, kao da je ovo bledo lice uplašilo Gracije¹²¹ kojima se Ksenokrat¹²² beše posvetio.

Aramis razdeli prisutnima pozivnice i zahvali im u ime g. Fukea. Vrhovni rukovalac, sprečen poslom, nije mogao da dođe da ih obiđe, reče on, ali ih moli da mu pošalju ono što su toga dana svršili, da bi se malo razonodio posle zamora od noćnog rada.

Kad to reče, svi pognuše glave. I sam La Fonten sede za jedan sto i poče brzo da piše po jednom listu pergamenta. Pelison prepisa svoju predigru; Molijer predade pedeset stihova koje je spevao i na brzinu napisao, a za koje se inspirisao onim što je kod Persena video; Lore predade svoj članak o svečanosti u Vou, za koju je proricao da će biti veličanstvena. Aramis pokupi sve to i pođe u svoje odaje, ćutljiv i zamišljen.

Polazeći, on reče:

— Mislite na to, draga gospodo, da svi odlazimo sutra uveče.

— U tom slučaju, treba da obavestim svoje u kući — reče Molijer.

— Oh, jadni Molijer! — reče Lore smešeći se — Ima na domu nekog koga voli.

— Da, nekog koga voli, — odgovori Molijer sa onim svojim blagim i tužnim osmehom; on voli, što ne znači da je voljen.

— A ja sam sasvim siguran da sam voljen u Šato-Tieriju — reče La Fonten.

U tom trenutku se Aramis, koji beše izašao nekim poslom, vrati.

— Hoće li neko da pođe sa mnom? — upita on — Ja ću poći u Pariz, pošto budem razgovarao četvrt sata sa g. Fukeom. Ko hoće da ga povezem?

— Evo ja! — reče Molijer — Primam poziv, jer se žurim.

— Ja ću ovde čekati; — reče Lore — g. de Gurvil mi je obećao rakove. Obećao mi je rakove… Traži slik, La Fontene.

Aramis izađe smejući se, kako je samo umeo. Molijer pođe za njim. Već su bili na kraju stepenica kad La Fonten odškrinu vrata i viknu:

Da bih pisao stihove

Obećao mi je rakove

Epikurejci se još glasnije nasmejaše, i njihov smeh dopre do Fukea, u trenutku kad je Aramis otvarao vrata od njegoše sobe za rad.

Molijer beše uzeo na sebe da naredi da se upregnu konji, dok Aramis bude razgovarao sa vrhovnim rukovaocem.

— Oh, kako su oni gore veseli! — reče Fuke uzdišući.

— A vi niste, Vaša svetlosti?

— Ne umem više da budem veseo, gospodine d’Erble.

— Svečanost se bliži.

— A novac izmiče.

— Zar vam nisam kazao da je to moja stvar?

— Obećali ste mi milione.

— Imaćete ih sutradan po kraljavom dolasku u Vo.

Fuke pogleda ozbiljno Aramisa i pređe ledenom rukom preko vlažnog čela. Aramis razumede da vrhovni rukovalac nema vere u njega, ili da misli da mu je nemoguće da dođe do novca. Kako bi Fuke mogao da pretpostavi da bi ga jedan siromašan episkop, bivši opat, bivši musketar, mogao naći?

— Zašto nemate vere u mene? — reče Aramis. Fuke se nasmeši i odmahnu glavom.

— Neverni čoveče! — dodade episkop.

— Dragi moj gospodine d’Erble,— odgovori Fuke — ako padnem…

— Pa šta, ako padnete…

— Bar ću pasti sa takve visine, da ću se razbiti.

Zatim zatrese glavom kao da je hteo da pobegne od

svojih misli.

— Odakle dolazite, dragi prijatelju? — reče on.

— Iz Pariza.

— A!

— Iz Pariza?

— Da, od Persena.

— A šta ste vi tražili kod Persena; jer ne mislim da pridaje veliku važnost odelu naših pesnika.

— Ne; išao sam da naručim jedno iznenađenje.

— Iznenađenje?

— Da, koje ćete vi prirediti kralju.

— Hoće li ono mnogo koštati?

— Oh, sto pistola, koje ćete imati da date Le Brenu.

— To je neka slika? Ah, to me raduje! A šta treba da predstavlja ta slika.

— Ispričaću vam to; a u isto vreme sam, ma šta vi na to kazali, pogledao kako izgledaju odela naših pesnika.

— Ta šta kažete! Ona će biti elegantna, raskošna, jelte?

— Divna! Neće biti mnogo visokih plemića koji će imati takva. Videće se da postoji razlika između onih koji se ulaguju da bi došli do bogatstva, i onih koji to čine iz prijateljstva.

— Uvek ste duhoviti i plemeniti, dragi episkope!

— To sam od vas naučio.

Fuke mu steže ruku.

— Kuda idete? — reče on.

— Idem u Pariz, pošto mi budete dali jedno pismo.

— Za koga?

— Za g. de Liona.

— A šta tražite od Liona?

— Hoću da pribavi jedno naređenje sa kraljevim potpisom.

— Naređenje! Hoćete da zatvorite nekog u Bastilju?

— Ne, naprotiv, hoću nekoga da oslobodim.

— A! A koga to?

— Jednog ubogog đavola, jednog mladića, jednog dečaka, koji je zatvoren, već skoro deset godina, zbog dva stiha koja je na latinskom napisao protiv jezuita.

— Zbog dva stiha na latinskom! I on je zbog dva stiha na latinskom već deset godina u tamnici, nesrećnik?

— Da.

— I nije izvršio nikakav drugi zločin?

— Sem što je napisao ta dva stiha; nevin je kao vi i ja.

— Dajte časnu reč?

— Kunem se čašću!

— On se zove?

— Seldon.

— Ah, to je isuviše! I vi ste to znali a niste mi kazali?

— Njegova mi se majka tek juče obratila, Vaša svetlosti.

— Ta žena je siromašna? — Živi u najvećoj bedi.

— Gospode bože! — reče Fuke — Vi ponekad dozvoljavate da se čine takve nepravde, da razumem da ima nesrećnika koji nemaju vere u vas! Tako je, gospodine d’Erble.

Fuke uze pero i brzo napisa nekoliko redi svome kolegi Lionu.

Aramis uze pismo i spremi se da pođe.

— Čekajte — reče Fuke.

On otvori jednu fioku i dade mu deset naloga za isplatu koji su se tu nalazili. Svaki je glasio na hiljadu livri.

— Evo, — reče on — oslobodite sina, a ovo predajte majci; ali joj nikako nemojte reći…

— Šta, Vaša svetlosti?

— Da je ona za deset hiljada livri bogatija od mene; kazala bi da sam jadan vrhovni rukovalac. Idite; nadam se da će bog blagosloviti one koji misle na njegove siromahe.

— Tome se i ja nadam — odvrati Aramis ljubeći Fukeu ruku.

I on brzo izađe odnoseći pismo za Liona, naloge za isplatu za Seldonovu majku, i odvodeći Molijera koji je počinjao da biva nestrpljiv.

CCXIII

JOŠ JEDNA VEČERA U BASTILJI

Otkucavalo je sedam sati uveče na velikom satu na bastiljskoj kuli, koji je bio ukrašen figurama, kao većina satova onoga doba.

To je bilo vreme kada se jadnim zatočenicima donosila večera. Otvarala su se teška vrata kroz koja su pronosili poslužavnike i korpe pune jela, čija je vrsta zavisila, kao što nam je sam g. Bezmo to saopštio, od društvenog položaja zatvorenika.

U to vreme je i gospodin upravnik večerao. Toga dana je imao jednoga gosta, i ražanj se okretao, puniji nego obično.

Zajedno su se pekli na ražnju mlade jarebice, prepelice i mlad zec nadeven slaninom; kuvane kokoši, pržena šunka nalivena belim vinom, divlje artičoke i čorba od rakova; eto šta je osim supa i predjela, bio jelovnik gospodina upravnika.

Sedeći za stolom, Bezmo je trljao ruke gledajući g. episkopa iz Vana, koji je imao čizme kao jahač, sivo odelo i mač o bedrima, i koji je neprestano pričao kako je gladan i ispoljavao najveće nestrpljenje.

G. Bezmo de Monlezen nije bio naviknut na tako prijateljsko ponašanje njegovog preosveštenstva vanskog episkopa, a te večeri, Aramis, koji je bio veseo, pričao mu je poverljive stvari, jednu za drugom. Crkveni velikodostojnik pomalo opet posta musketar. Vladika je pomalo raskalašno raspoložen. Gospodin Bezmo je bio ushićen zbog veselog raspoloženja svoga gosta.

— Gospodine, — reče on — zaista se večeras ne usuđujem da vas nazivam Vaše preosveštenstvo…

— Ne, nemojte, — reče Aramis — zovite me gospodine, danas imam čizme.

— Pa lepo, gospodine, znate li na koga me večeras podsećate?

— Boga mi, ne znam! — reče Aramis puneći svoju čašu — Ali se nadam da vas podsećam na nekog dobrog gosta.

— Podsećate me na dvojicu. Gospodine Fransoa, zatvorite, prijatelju, prozor: vetar bi mogao da smeta Njetovoj milosti.

— I neka izađe! — dodade Aramis — Večera je iznesena na sto, mi ćemo vrlo dobro jesti i bez lakeja. Uživam, kada sam u malom prijateljskom društvu, kada sam sa prijateljem…

Bezmo se pokloni sa poštovanjem.

— Uživam da se sam služim.

— Fransoa, izađite! — viknu Bezmo — Počeo sam da vam govorim da me Vaša milost podseća na dve ličnosti: jedna je vrlo ugledna, to je pokojni g. kardinal, veliki kardinal, onaj iz La Rošela, onaj koji je nosio čizme kao i vi. Je li tačno?

— Boga mi, jeste! — reče Aramis — A druga?

— Druga je neki musketar, vrlo lep, vrlo hrabar, vrlo odvažan, vrlo srećan, koji je od opata postao musketar, a od musketara opat.

Aramis se osmehnu.

— Od opata, — produži Bezmo koga je osmelio osmeh njegove milosti — od opata, episkop, a od episkopa…

— Oh, zaustavimo se tu, molim vas! — reče Aramis.

— Kažem vam, gospodine, da imam utisak da ste kardinal.

— Prestanite, dragi moj gospodine Bezmo. To ste mi već kazali; ja nosim čizme kao vojnik, ali i pored toga neću, čak ni večeras, da se zavadim sa Crkvom.

— Vi međutim, imate rđave namere, Vaša milosti.

— Oh, priznajem da su rđave, kao i sve što je svetovno.

— Vi još uvek tumarate po gradu, po ložnicama, sa obrazinom na licu?

— Da, sa obrazinom, kao što kažete.

— I još se uvek služite mačem?

— Mislim da je tako, ali samo kad sam primoran. Budite ljubazni i pozovite Fransoa. — Imate ovde vina. — Ne zovem ga zbog vina, već zato što je ovde vrućina i što je prozor zatvoren.

— Ja zatvaram prozor za vreme večere da ne bih čuo kada straža obilazi i kada dolaze glasnici.

— A! da… A to se čuje kada je prozor otvoren?

— Vrlo dobro; i to smeta. Vi razumete, jelte?

— Međutim ovde je strašno zagušljivo. Fransoa!

Fransoa uđe.

— Molim vas, Fransoa, otvorite prozor, — reče Aramis — Vi dozvoljavate, dragi gospodine Bezmo?

— Vaša milost je ovde kod svoje kuće — odgovori upravnik.

Sluga otvori prozor.

— Znate li — reče g. Bezmo — da ćete se sada osetiti jako usamljeni, sada kada je g. grof de la Fer otišao u Bloa, svojoj kući? To je vaš davnašnji prijatelj, jelte?

— Vi to znate isto tako dobro kao i ja, Bezmo, pošto ste služili, kao i mi, u odredu musketara.

— Dabome! Ali kada su u pitanju moji prijatelji, ja ne brojim ni koliko su boca popili, ni koliko imaju godina.

— I u pravu ste. Ali, ja ne samo da volim g. de La Fera, ja ga neobično poštujem, dragi gospodine Bezmo.

— A eto ja, to je čudno, ja više volim g. d’Artanjana. To je čovek koji može mnogo i dugo da pije! Ti ljudi bar pokazuju šta misle.

— Bezmo, opijte me večeras. Bančimo kao nekada; i ako u dnu svoga srca krijem neki jad, obećavam vam da ćete ga videti, kao što biste videli dijamant u dnu svoje čaše.

— Bravo! — reče Bezmo.

I on nali sebi dobar gutljaj vina i ispi ga presrećan što je on doprineo da arhiepiskop učini smrtni greh.

Dok je pio, nije primećivao kako Aramis pažljivo sluša svaki šum koji je dolazio spolja.

Jedan glasnik uđe oko osam sati, posle pete boce koju je Fransoa izneo na sto, i mada je taj glasnik podigao veliku galamu, Bezmo ne ču ništa.

— Neka ga đavo nosi! — reče Aramis.

— Šta to? Koga to? — upita Bezmo — Nadam se da se to ne odnosi ni na vino koje pijete, ni na onoga koji ga je ponudio?

— Ne; to je zbog jednog konja koji je podigao u dvorištu toliku buku, kao da se tamo nalazi čitav eskadron.

— Dabome! To je neki glasnik — odvrati upravnik i iskapi ponovo svoju čašu — Da, neka ga đavo nosi! I to tako brzo, da više ništa o njemu ne čujemo! Ura! Ura!

— Vi zaboravljate na mene, Bezmo! Moja je čaša prazna — reče Aramis pokazujući na svoju čašu od blistavog biljura.

— Časti mi, očarali ste me… Fransoa, vina!

Fransoa uđe.

— Vina, nevaljalče, i to najboljeg!

— Da, gospodine; ali… jedan glasnik.

— Dovraga s njim, rekao sam!

— Ali, gospodine…

— Neka ostavi u pisarnici: videćemo sutra. Sutra će biti vremena; sutra će biti dan — reče Bezmo pevušeći dve poslednje rečenice.

— Ah, gospodine! — progunđa vojnik Fransoa i protiv svoje volje — Gospodine…

— Patite, — reče Aramis — pazite!

— Na šta, dragi gospodine d’Erble? — reče Bezmo polupijan.

— Pismo koje glasnik donosi upravniku zatvora, to je ponekad naređenje.

— Skoro uvek.

— Zar naređenja ne dolaze od ministara?

— Da svakako, ali…

— A zar ti ministri ne potpisuju samo ono šgo je kralj potpisao?

— Možda ste u pravu. Međutim to je vrlo neprijatno, sada, kada čovek sedi za dobrom večerom, sa prijateljem! Ah, oprostite, gospodine, ja zaboravljam da sam ja vas pozvao na večeru, i da govorim sa budućim kardinalom.

— Ostavimo sve to, dragi Bezmo, i vratimo se na vašeg vojnika, na Fransoa.

— Pa lepo, šta je uradio Fransoa.

— Gunđao je.

— Nije bio u pravu.

— Ali, vi shvatate, on je gunđao; to je zato što se događa nešto neobično. Možda ne greši Fransoa što gunđa, već vi, što nećete da ga saslušate.

— Oh, možda ste u pravu — promuca Bezmo. — Kraljevo naređenje je svetinja! Ali ponavljam, neka đavo nosi naređenja koja stižu kada večeram.

— Da ste to učinili kada su bila u pitanju naređenja velikog kardinala, hm, dragi moj Bezmo, i da je to naređenje bilo važno…

— Ja sam to učinio da ne bih uznemirio jednog episkopa; zar me to, dovraga, ne izvinjava?

— Ne zaboravite, Bezmo, da sam ja bio vojnik, i da sam navikao da u svemu vidim naređenje.

— Vi dakle hoćete?…

— Ja hoću da vi izvršite svoju dužnost, prijatelju. Da, ja vas molim, bar pred vojnikom.

— To je sasvim tačno, reče Bezmo.

Fransoa je i dalje čekao.

— Neka mi se donese gore to kraljevo naređenje — reče Bezmo uspravljajući se. I on dodade sasvim tiho: — Znate li šta je to? Reći ću vam, to je nešto zanimljivo, kao na primer ovo: „Obratite pažnju na vatru u blizini barutane”; ili: „Motrite dobro na tog i tog koji je vešt begunac.” Ah! Kada biste znali, Vaša milosti, koliko puta su me budili iznenada, usred noći, glasnici koji su stizali u galopu da bi mi saopštili, ili bolje reći, da bi mi predali zapečaćen omot u kome je pisalo: „Šta ima novo, gospodine Bezmo?” Dobro se vidi da oni, koji gube vreme pišući takva naređenja, nisu nikada prenoćili u Bastilji. Oni bi bolje znali kolika je debljina mojih zidina, kolika je budnost mojih oficira, koliko je često obilaženje mojih straža. Najzad, šta ćete, Vaša milosti! Njihov je zanat da pišu, da bi me mučili kada sam miran; da bi me uznemirili kada sam srećan. — dodade Bezmo — Ostavimo ih da rade svoj posao.

— A vi radite svoj — dodade smešeći se episkop, čiji je uporan pogled naređivao i pored tog ljubaznog osmeha.

Fransoa se vrati. Bezmo uze iz njegovih ruku naređenje doneseno iz ministarstva. On ga polagano otpečati i polako pročita. Aramis se pretvarao da pije, da bi mogao da posmatra svoga domaćina kroz staklo.

A zatim, pošto pročita pismo, Bezmo reče:

— Šta sam vam maločas kazao?

— Šta to? — upita episkop.

— Naređenje o puštanju na slobodu. Eto vidite, i tome je neka vest, a eto zbog nje nas uznemiravaju!

— Ona je dobra za onoga na koga se odnosi, priznaćete bar to, dragi moj upravniče.

— I to u osam sati uveče!

— Učinićete milosrđe.

— Da, milosrđe, slažem se; ali to je milosrđe prema onome nevaljalcu kome je dosadno, a ne prema meni koji se zabavljam! — reče ljutito Bezmo.

— Je li to za vas gubitak, i da li se za zatvorenika koga gubite mnogo plaćalo?

— Baš ste pogodili! Jedan nikogović, bednik, za koga se plaćalo pet franaka!

— Dozvolite da vidim; — zatraži d’Erble — jesam li suviše radoznao?

— O, ne; čitajte.

— U naređenju stoji hitno. Jeste li to videli?

— To je sjajno! Hitno!… To je čovek koji je ovde deset godina! I sada je hitno da ga pustim danas, večeras, u osam sati!

I Bezmo, slegnuvši ramenima sa najvećim prezirom baci naređenje na sto i produži da večera.

— Padne im tako na pamet — reče on, govoreći sa punim ustima — i jednog lepog dana zatvore čoveka, hrane ga deset godina i pišu vam: Dobro pazite na tog nevaljalca! ili: Držite ga strogo! A zatim, kada se naviknemo da smatramo toga zatvorenika kao opasnog čoveka, najedanput, bez razloga, ne učinivši ranije to isto za nekog drugog, oni vam pišu: Pustite ga na slobodu! I dodaju hitno! Priznaćete, Vaša milosti, da na to čovek može samo da slegne ramenima.

— Šta ćete! — reče Aramis — Čovek viče ali izvršava naređenje.

— Dobro! Dobro! Izvršava ga! Oh, strpite se!… Ne treba da zamišljate da sam ja rob.

— Dragi moj Bezmo, ko vam to kaže? Poznato je da ste vi samostalan duh.

— Hvala bogu!

— Ali je poznato i to da imate dobro srce.

— Ah, ne pominjite to.

— I da se pokoravate naređenjima svojih pretpostavljenih. Kad je neko bio vojnik, vidite li Bezmo, te mu navike ostaju celog žkvota.

— I zato ću tačno poslušati, i sutra ujutru, rano u zoru, pomenuti će zatvorenik biti oslobođen.

— Sutra?

— U zoru.

— Zašto ne večeras, kada i na omotu kraljevog naređenja i na samom naređenju stoji: Hitno?

— Zato što večeras večeramo, i što se i nama hita.

— Dragi Bezmo, mada nosim čizme kao vojnik, ja se ipak osećam sveštenikom, i milosrđe je za mene preča dužnost nego da utolim glad i žeđ. Ovaj je nesrećnik dovoljno dugo patio, pošto ste mi maločas rekli da je već deset godina vaš pitomac. Skratite mu patnje. Očekuje ga prijatan trenutak, učinite da što pre uživa u njemu. Bog će vam to vratiti time što ćete na nebu godinama uživati u rajskom blaženstvu.

— Vi to želite?

— Ja vas molim.

— I to tako, usred večere?

— Preklinjem vas; to će delo vredeti više nego deset molitvi pre obeda.

— Neka bude kako vi želite, samo, ješćemo hladno jelo.

— O, neka je samo to!

Bezmo zazvoni za Fransoa i okrete se prema vratima.

Naređenje beše ostalo na stolu. Aramis iskoristi trenutak kada Bezmo nije gledao, i zameni to pismo jednim drugim koje je bilo savijeno na isti način, a koje on beše izvadio iz džepa.

— Fransoa, reče upravnik, naredite da kažu g. komandantu straže da dođe ovde sa hapsandžijama kule Bertodijer.

Fransoa izađe poklonivši se, i domaćin i njegov gost ostadoše sami.

CCXIV

STAREŠINA REDA

Domaćin i gost ćutahu nekoliko trenutaka, ali je za to vreme Aramis pažljivo motrio na upravnika. Izgledalo je da ovaj još nije bio rešen da se sada, usred večere, uznemirava da bi oslobodio zatvorenika; bilo je očigledno da je tražio neki razlog — jak ili slab — da bi odugovlačio bar do kraja večere. Odjednom mu se učini da je pronašao taj razlog.

— A! — uzviknu on — Nemoguće je!

— Kako, nemoguće? — reče Aramis — Hajde da vidimo, dragi prijatelju, zašto je to nemoguće.

— Nemoguće je da oslobodim zatvorenika u ovo doba. Kuda bi pošao, on koji ne poznaje Pariz?

— Neka ide gde zna.

— Zar ne vidite da bi to bilo isto kao i pustiti slepoga čoveka da ide sam.

— Čekaju me kočije, ja ću ga odvesti kuda bude hteo.

— Vi uvek imate spreman odgovor… Fransoa, kažite da saopšte gospodinu komandantu da otvori ćeliju g. Seldona, ćeliju br. 3 u kuli Bertodijer.

— Seldon? — reče Aramis sasvim ravnodušno. Čini mi se da ste kazali Seldon?

— Kazao sam Seldon. Tako se zove onaj koga puštamo iz zatvora.

— O, hteli ste da kažete Maršiali — reče Aramis.

— Maršiali? Nije nego! Ne, ne, Seldon.

— Mislim da se varate, gospodine Bezmo.

— Pročitao sam naređenje.

— I ja.

— I video sam napisano Seldon, ovako krupnim slovima.

I g. Bezmo pokaza na svoj prst.

— A ja, ja sam pročitao Maršiali, napisano ovako krupnim slovima.

I Aramis pokaza svoja dva prsta.

— Uostalom, rasvetlimo tu stvar — reče Bezmo, siguran u ono što tvrdi. — Naređenje je ovde, treba samo da ga pročitamo.

— Piše: „Maršiali” — odvrati Aramis, kada razvi hartiju. — Pogledajte!

Bezmo pogleda i spusti nemoćno ruke.

— Da, da, reče on zaprepašćen, da Maršiali. Stvarno, ovde stoji Maršiali! Sasvim tačno!

— A!

— Kako! Čovek o kome smo toliko govorili? Čovek na koga me upozoravaju svakog dana da dobro pazim?

— Ovde stoji Maršiali — ponovi još jednom nepokolebljivi Aramis.

— Moram priznati da je tako, Vaša milosti, ali ne razumem baš ništa.

— Međutim, čovek mora da veruje svojim očima.

— To je neverovatno! Kao da još imam pred očima ono naređenje i ime Seldona, Irca. Vidim ga. I čak se sećam da je ispod imena bila mrlja od mastila.

— Najzad, bilo kako mu drago — reče Aramis — i ma šta vi videli, dragi gospodine Bezmo, u naređenju bez mrlje od mastila ili sa mrljom, stoji da oslobodite Maršialija.

— U naređenju stoji da oslobodim Maršialija — ponovi nesvesno Bezmo koji je pokušavao da dođe k sebi.

— I vi ćete osloboditi zatvorenika. Ako želite, možete da oslobodite i Seldona, izjavljujem vam da se neću ni najmanje protiviti.

Aramis podvuče ove reči jednim ironičnim osmehom, zbog koga se Bezmo najzad osvesti i ponovo ohrabri.

— Vaša svetlosti, je li taj Maršiali onaj isti zatvorenik koga je pre neki dan jedan sveštenik, ispovednik koji pripada našem redu posetio i ispovedio u najvećoj tajnosti?

— Ja to ne znam, gospodine — odvrati episkop.

— Ali to nije bilo tako davno, dragi gospodine d’Erble.

— To je tačno; ali kod nas, gospodine, dobro je da se čovek ne seća onoga što je bilo juče,

— U svakom slučaju, — reče Bezmo — izgleda da je poseta ispovednika jezuite donela sreću ovome čoveku.

Aramis ne odgovori ništa i produži da jede i da pije.

Bezmo ne okusi više ništa od svega onoga što se nalazilo na stolu, uze još jednom naređenje i poče da ga zagleda sa svih strana.

Ovo pažljivo razgledanje bi u drugim prilikama razdražilo Aramisa, koji nije bio mnogo strpljiv, ali vanski episkop nije padao u vatru zbog takve sitnice, naročito kada je znao da bi to bilo opasno.

— Hoćete li da oslobodite Maršialija?— reče on — Oh, kako je ovo špansko vino izvanredno ukusno i kako divno miriše, dragi moj upravniče!

— Vaša milosti, — odgovori Bezmo — oslobodiću zatvorenika pošto budem pozvao glasnika koji je doneo naređenje da se vrati, a to tek pošto ga budem ispitao i uverio se…

— Naređenja su zapečaćena i glasnik ne zna šta u njima piše. U šta ćete se onda uveriti, molim vas?

— Dobro, Vaša milosti: ali ću poslati u ministarstvo i tamo će g. de Lion povući naređenje, ili će ga potvrditi.

— Čemu sve to? — reče Aramis hladno.

— Čemu?

— Da, pitam šta će vam to.

— To je potrebno da se čovek ne bi nikada prevario, Vaša milosti, da se nikada ne bi ogrešio o poštovanje koje svaki potčinjeni duguje svome pretpostavljenome, da se nikada u službi ne bi ogrešio o dužnosti koje je primio na sebe.

— Vrlo dobro; tako ste rečito govorili da sam vam se divio. To je tačno, potčinjeni duguje poštovanje svojim pretpostavljenima; kriv je kad se prevari, i bio bi kažnjen ako bi se ogrešio o dužnosti ili zakone u vezi sa njegovom službom.

Bezmo začuđeno pogleda u episkopa.

— I zato, — produži Aramis — vi hoćete da proverite tu stvar, da bi vam savest bila mirna?

— Da, Vaša milosti.

— I ako vam pretpostavljeni naredi, vi ćete poslušati?

— Vi u to ne sumnjate, Vaša milosti.

— Vi dobro poznajete kraljev potpis, gospodine Bezmo?

— Da, Vaša milosti.

— Zar se on ne nalazi na ovom naređenju o puštanju na slobodu?

— To je istina, ali on može biti…

— Lažan, jelte?

— I to se događalo, Vaša milosti.

— U pravu ste. A potpis g. de Liona?

— Vidim da se nalazi na naređenju; ali kao što se može podražavati kraljev potpis, može se, utoliko pre, podražavati potpis g. de Liona.

— Neverovatno logično rasuđujete g. Bezmo, — reče Aramis — i vaši su argumenti neoborivi. Ali na čemu zasnivate svoju sumnju u verodostojnost tih potpisa?

— Na tome što potpisnici nisu ovde. Niko ne kontroliše potpis Njegovog veličanstva, a g. de Lion nije ovde da mi kaže da je on ovo potpisao.

— Pa lepo, gospodine Bezmo, — reče Aramis gledajući upravnika svojim orlovskim pogledom — ja usvajam od sveg srca i vaše sumnje i vaš način da ih odagnate, da ću i ja sam da uzmem pero u ruku, ako mi ga date.

Bezmo mu dade pero.

— Parče neke čiste hartije — dodade Aramis. Bezmo mu dade hartiju.

— I sada ću i ja da napišem, ja koji sam ovde neosporno, prisutan, jelte, jedno naređenje u koje ćete, siguran sam, poverovati, ma koliko da ste nepoverljivi.

Bezmo preblede pred ovim ledenim samopouzdanjem. Izgledalo mu je da taj Aramisov glas, koji je maločas bio tako vedar i tako veseo, beše postao tužan i strašan; izgledalo mu je da se vosak sveća pretvara u voštanice koje gori u kapeli gde leži mrtvac, i da se vino iz čaša pretvara u krv.

Aramis uze pero i poče da piše. Bezmo, prestravljen, čitao je preko njegovog ramena.

„A. M. D. G.” napisa episkop i iznad tih slova koja znače Ad majorem Dei Gloriam*¹²³ on stavi krst. Zatim produži.

Želimo da naređenje doneseno g. Bezmou de Monlezenu, koji upravlja, u ime kralja, tvrđavom Bastiljom, bude smatrano kao ispravno i važeće, i da odmah bude izvršeno.

d’Erble,

po milosti božjoj starešina reda

Bezmo je bio tako iznenađen, da osta nepomičan, otvorenih usta, ukočenog pogleda. On se ne pomače, ne izgovori nijednu reč.

U velikoj dvorani se čulo samo zujanje neke mušice koja je obletala oko svećnjaka.

Aramis i ne udostoji svoga pogleda ovoga čoveka koga je doveo u tako bedno stanje, izvadi iz džepa jednu kutijicu u kojoj je bilo voska za pečaćenje; on zapečati pismo pečatom koji je nosio oko vrata ispod grudnjaka, i kad je ove to svršio, on pruži ovu poruku g. Bezmou, ćuteći i dalje.

Ovaj čovek čije su ruke drhtale da je bilo žalosno pogledati ga, baci jedan tup i izgubljen pogled na zapečaćeno pismo i sruši se na stolicu kao gromom pogođen.

— Hajde, hajde, — reče Aramis posle podužeg ćutanja, za koje je vreme upravnik Bastilje došao malo k sebi — nemojte da pomislim, dragi Bezmo, da prisustvo starešine reda uliva toliko smrtnog straha koliko i božje. Hrabro! Ustanite, dajte mi ruku, i poslušajte.

Bezmo, pomalo umiren, ako ne i zadovoljan, posluša, poljubi Aramisa u ruku i ustade.

— Odmah? — prošaputa on.

— Ah, ne preterujmo, dragi domaćine; sedite opet na svoje mesto, i počastimo se ovim lepim poslasticama.

— Vaša svetlosti, ja se neću oporaviti od ovog uzbuđenja; ja sam se smejao, šalio sa vama! Ja sam se usudio da se ponašam prema vama kao prema sebi ravnom!

— Ćuti, stari druže — odvrati Aramis koji je osećao da bi bilo opasno da nastavi i dalje ovu igru. — Živimo svaki svojim životom: ja ti obećavam svoju zaštitu i svoje prijateljstvo, obećaj mi svoju poslušnost. Plaćajmo tačno svako svoj danak, i ostanimo prijatelji.

Bezmo malo razmisli; on najednom shvati posledice toga nasilnog oslobađanja jednog zatvorenika pomoću lažnog naređenja, i upoređujući to sa jemstvom koje mu je pružalo zvanično naređenje starešine reda, on oseti da ono ne vredi mnogo.

Aramis to nasluti.

— Dragi moj Bezmo, vi ste budala. Odviknite se od toga da razmišljate, kada se ja mučim da mislim umesto vas.

— Šta treba da radim?— reče on.

— Šta radite kada oslobađate zatvorenika?

— Postupam prema pravilniku.

— Pa lepo, učinite i sada to isto, dragi moj.

— Odem sa komandantom straže u sobu zatvorenika, i ako je to neka ugledna ličnost, ja ga povedem sa sobom.

— Ali taj Maršiali nije nikakva ugledna ličnost — reče Aramis nemarno.

— Ne znam — odvrati upravnik. Kao da je hteo da kaže: „Na vama je da me o tome obavestite.”

— Onda, kada ne znate, znači da sam ja u pravu; postupite dakle prema Maršialiju kao što biste postupili sa beznačajnima.

— Dobro. Pravilnik to propisuje.

— A!

— U pravilniku stoji da hapsandžija ili jedan od nižih oficira treba da dovede zatvorenika kod upravnika, u pisarnicu.

— Pa lepo, to je vrlo pametno. A zatim?

— Zatim se zatvoreniku vrate stvari od vrednosti koje je imao kod sebe na dan hapšenja, odelo, isprave, ako u ministrovom naređenju nije drukčije naznačeno.

— Šta stoji u ministrovom naređenju povodom Maršialija?

— Ništa, jer ovaj je nesrećnik stigao ovde bez stvari od vrednosti, bez isprava, i skoro bez odela.

— Vidite li kako je sve to jednostavno! Zaista, Bezmo, vi od svačega stvarate bauka. Ostanite dakle ovde, i naredite da se zatvorenik dovede u upravu.

Bezmo posluša. On pozva svoga pomoćnika, dade mu lozinku, koju ovaj, ne uzbuđujući se, prenese onome kome je trebalo.

Posle pola sata čuše kako se u dvorištu zatvaraju neka vrata: to su bila vrata iz kule iz koje je zatočenik izašao na slobodu.

Aramis pogasi sve sveće koje su osvetljavale sobu. On ostavi da gori samo jedna, iza vrata. Ova treperava svetlost nije dozvoljavala da se raspoznaju predmeti, ali podrhtavajući i osvetljavajući ih slabo, znatno ih je uveličavala.

Čulo se da se koraci približuju.

— Idite da dočekate svoje ljude — reče Aramis Bezmou. Upravnik posluša.

Narednik i hapsandžija se udaljiše.

Bezmo uđe sa zatvorenikom.

Aramis je stajao u mraku; on je video, ali njega nisu mogli videti.

Bezmo uzbuđenim glasom saopšti mladome čoveku naređenje koje mu je vraćalo slobodu.

Zatvorenik sasluša, ne učinivši nijedan pokret, ne izustivši nijednu reč.

— Vi ćete se zakleti, to zahteva pravilnik, da nikada nećete otkriti ništa što ste videli i čuli u Bastilji?

Zatvorenik spazi jedno raspeće; on pruži ruku i zakle se.

— Sada ste slobodni, gospodine; kuda imate nameru da idete?

Zatvorenik okrete glavu kao da traži iza sebe nekog zaštitnika koga je sigurno računao da će videti.

Tada se Aramis pojavi iz mraka.

— Evo me, — reče on — da bih gospodinu učinio uslugu koju on bude zatražio od mene.

Zatvorenik lako pocrvene, i ne ustežući se priđe i uze Aramisa ispod ruke.

— Neka vas bog štiti! — reče on odlučnim glasom, od koga upravnik zadrhta.

Aramis, rukujući se sa Bezmoom, reče mu:

— Da li vam je neprijatno što imate moje naređenje? Bojite li se da ga ne nađu kod vas, ako bi došli da izvrše pretres?

— Želim da ga zadržim, Vaša svetlosti — reče Bezmo. — Ako bi ga našli kod mene, to bi bio siguran znak da mi nema spasa, i u tom slučaju vi biste bili za mene jedina i moćna zaštita.

— Budući da sam vaš saučesnik, hoćete da kažete? — odgovori Aramis sležući ramenima. — Zbogom, Bezmo — reče on.

Kočije su čekale, konji su nestrpljivo kopali nogama. Bezmo isprati episkopa do dna stepenica.

Aramis pusti svoga saputnika da prvi uđe u kola, pope se za njim, i reče samo kočijašu:

— Kreni.

Začu se lupa točkova po kamenoj kaldrmi u dvorištima. Jedan oficir, sa buktinjom u ruci, išao je ispred kola i naređivao svakom stražaru da ih propusti.

Dok su se kapije otvarale jedna za drugom, Aramis nije disao; moglo se čuti kako mu srce jako lupa.

Zatvorenik, zavaljen u jednom uglu kočija, sedeo je nepomično i ćutao.

Najzad, kada kola odskočiše malo jače, bilo im je jasno da su prešli i poslednji jarak koji opasuje bedeme. Za kočijama se zatvori i poslednja kapija, ona u ulici Sen-Antoan. Nije više bilo zidina ni desno ni levo; svuda otvoreno nebo, sloboda, život. Konji su trčali kasom sve do Vilnev-Sen-Žorž, gde je čekala odmorna zaprega. Tada četiri konja umesto dva, ponesoše kola u pravcu Melena i zaustaviše se za jedan trenutak u senarskoj šumi.

— Šta je? — upita zatvorenik, kao da se budio iz dugog sna.

— Pre nego što pođemo dalje, Vaše kraljevsko visočanstvo i ja treba da razgovaramo, reče Aramis!

— Čekaću priliku za to, gospodine — odgovori mladi princ.

— Ne može se naći bolja, Vaša svetlosti; nalazimo se usred šume, niko ne može da nas čuje.

— A kočijaš?

— On je gluvonem, Vaša svetlosti.

— Stojim vam na raspoloženju, gospodine d’Erble.

— Želite li da ostanemo u ovim kolima?

— Da; sedimo ugodno i ja volim ove kočije; one su me izvele na slobodu.

— Čekajte, Vaša svetlosti. Treba da preduzmemo još jednu meru predostrožnosti.

— Koju?

— Mi smo ovde na drumu; mogu da prođu, na konjima ili u kolima ljudi, koji putuju kao i mi, i koji mogu pomisliti, kada vide da smo se zaustavili na sred druma, da nam se dogodila neka nezgoda. Izbegnimo to da nam ponude svoje usluge.

— Naredite kočijašu da skrene s druma i da zaustavi kočije.

— To sam baš hteo da uradim, Vaša svetlosti.

Aramis dodirnu nemoga i dade mu znak.

Ovaj siđe s kola, uze dva prednja konja za uzdu i povede ih kroz vres, po mahovinastoj travi jedne krivudave staze na čijem se kraju, u ovoj noći bez mesečine, oblaci behu spustili kao teška crna zavesa.

Zatim ovaj čovek leže na obronak kraj svojih konja koji su unaokolo brstili izdanke žira.

— Slušam vas; — reče mladi princ Aramisu — ali šta to radite?

— Praznim pištolje koji nam nisu više potrebni, Vaša svetlosti.

CCXV

ISKUŠENJE

— Gospodaru, — reče Aramis, obraćajući se u kočijama svome saputniku — ma kako da sam ja slabo biće, ma kako da sam skromnih umnih sposobnosti, nikada mi se nije dogodilo da razgovaram sa čovekom a da ne proniknem u njegovu misao, čak i onda kada je on krije, ne dozvoljavajući da se na njegovom ukočenom licu ma šta pročita, kao da na njemu ima obrazinu. Ali večeras u ovome mraku, ja neću moći ništa da pročitam na vašem licu, i nešto mi govori da neću moći od vas da izmamim nijednu iskrenu reč. Ja vas, dakle, preklinjem, ne mene radi, jer podanici ne treba ništa da predstavljaju u životu svojih vladara, već sebe radi, da zapamtite svaku moju reč, svaki njen naglasak, jer će oni imati, u ozbiljnim prilikama u kojima se nalazimo, svoj ogroman značaj, svoju ogromnu vrednost.

— Slušam, — reče mladi princ odlučno — ne žudeći ni za čim, ne plašeći se onoga što ćete mi reći.

I on se još dublje zavali u debele jastuke u kočijama, kao da je želeo da ga njegov saputnik ne samo ne vidi, već i da ne oseti njegovo prisustvo.

Vladao je potpun mrak koji se spuštao gust i neproziran sa isprepletenih vrhova drveća. I bez toga, ni najmanji zrak svetlosti ne bi mogao da prodre u kočije koje su bile pokrivene širokim krovom.

— Gospodaru, vi poznajete istoriju onoga koji danas vlada Francuskom. Kralj je izašao iz jednog detinjstva u kome je živeo potčinjen kao i vi, povučen kao i vi, sputavan kao i vi. Samo, umesto da živi kao vi, kao pravi zatočenik, u samoći, odvojen od sveta, on je morao da podnosi sve svoje nevolje, sva poniženja, svu oskudicu, javno, u punoj svetlosti koja obasjava kraljevsko dostojanstvo. Kralj je patio, u njemu se rodila želja za osvetom, on će se osvetiti. On će biti rđav vladar. Ja ne kažem da će proliti krv kao Luj XI ili Šarl IX, jer on nema da osveti smrtne uvrede; ali on će opljačkati i iscediti svoje podanike zato što je bio ponižavan, zbog toga što je to nekome bilo potrebno, a i zbog novca. Ja pre svega, dakle, štitim svoju savest kada otvoreno razmatram vrline i mane toga vladara, i ako ga osuđujem, moja mi savest prašta.

Aramis malo poćuta. On to ne učini stoga da bi oslušnuo da li u šumi vlada ista duboka tišina, već zato da bi što bolje pribrao svoje misli i da bi dozvolio da se njegova misao što dublje ureže u savest njegovog sagovornika.

— Sve što radi, bog dobro radi; — produži vanski episkop — i ja sam tako ubeđen u to da se već odavno smatram srećnim što je mene izabrao za čuvara tajne koju sam vam pomogao da otkrijete. Bio je potreban bogu, koji je pravedan i koji unapred zna šta će se dogoditi, neko ko će biti njegovo oruđe i ko će biti istrajan, ubeđen, odlučan, da bi izvršio jedno veliko delo. To oruđe sam ja. Ja sam istrajan, ubeđen i odlučan; ja upravljam jednim tajanstvenim narodom koji je uzeo za svoje geslo, božje geslo: Patients quia aeternus!¹²⁴

Princ se malo pokrenu.

— Ja pogađam, Vaša svetlosti, — reče Aramis — da ste se trgli i da vas je to iznenadilo da ja upravljam nekim narodom. Vi niste znali da pregovarate sa jednim kraljem. O, gospodaru, sa kraljem jednog vrlo siromašnog naroda; skromnog zato što je on jak samo ako puzi; siromašnog, zato što nikada ne žanje žetvu koju poseje i ne jede plodove koje gaji. On radi za jednu zamišljenu stvar, on sakuplja sve čestice svoje moći da od njih stvori jednog čoveka, i oko njega od kapi svoga znoja oblak od koga bi snažni duh toga čoveka oko svoje glave isprepleo svetao venac pozlaćen zracima svih kruna u hrišćanstvu. Evo kakav čovek sedi pored vas, Vaša svetlosti. Time hoću da vam kažem da vas je izvukao iz ponora radi jedne velike zamisli, i da hoće radi te veličanstvene zamisli da vas učini najmoćnijim na zemlji, moćnijim od samog sebe.

Princ dodirnu Aramisovu ruku.

— Vi mi govorite, — reče on — o onom kaluđerskom redu čiji ste vi starešina. Iz vaših reči sam shvatio da onoga dana kada budete hteli da gurnete u ponor onoga kota ste uzdigli, vi ćete to uraditi, i da ćete držati u zavisnosti onoga koga ste uzdigli.

— Izađite iz zablude, Vaša svetlosti; — odvrati episkop — ja se ne bih trudio da igram tu strašnu igru sa Vašim kraljevskim veličanstvom, kada ne bih imao dvostruki interes da je dobijem. Onoga dana kada se budete popeli visoko, to će biti zauvek; vi ćete gurnuti daleko od sebe onoga koji vam je pomogao da se popnete, da vas on ne bi nikada podsećao da mu dugujete zahvalnost.

— Oh, gospodine!

— Vi se na to bunite, Vaša svetlosti, i to je dokaz vašeg dobrog srca. Hvala! Verujte mi, ja težim za nečim višim nego što je vaša zahvalnost; jer ja sam siguran, da kada se budete popeli do vrha, vi ćete me smatrati još dostojnijim da budem vaš prijatelj, i tada ćemo nas dvojica, Vaša svetlosti, stvarati velika dela, da će se kroz vekove o njima govoriti.

— Kažite mi, gospodine, kažite mi otvoreno, šta sam ja danas, i šta ću da budem sutra?

— Vi ste sin Luja XIII, vi ste brat Luja XIV, vi ste prirodni i zakoniti naslednik francuskog prestola. Bog vam je dao crte lica, stas, isto doba starosti, glas vašega brata, i sve ono zbog čega su vas proganjali postaće uzrok vašeg pobedonosnog vaskrsenja. Sutra, prekosutra, vi koji ste živa slika Luja XIV, sešćete na njegov presto, sa koga će ga božja volja, koju je on poverio jednom čoveku da je izvrši, nepovratno zbaciti.

— Razumem, — reče princ — neće se proliti krv moga brata.

— Vi ćete biti jedini gospodar njegove sudbine.

— Onu tajnu koju su oni iskoristili protiv mene…

— Vi ćete je iskoristiti protiv njega. Šta je on učinio da bi je sakrio? Krio vas je. Vi koji ste njegova živa slika, vi otkrili zaveru Mazarena i Ane Austrijske. U vašem će interesu, biti, Gospodaru, da krijete onoga koji će ličiti na vas kada bude zatvorenik, kao što ćete vi ličiti na njega kada budete kralj.

— Vraćam se na ono o čemu sam vam već govorio. Ko će ga čuvati?

— Onaj ko je vas čuvao.

— Vi znate za tu tajnu, vi ste je iskoristili da biste mi pomogli. Ko još zna za nju?

— Kraljica Majka i gospođa de Ševrez.

— Šta će one učiniti?

— Ništa, ako vi tako budete hteli.

— Kako to?

— Kako će vas poznati ako se vi budete ponašali tako da vas ne mogu poznati?

— To je istina. Ali postoje i ozbiljnije teškoće.

— Kažite koje, Gospodaru.

— Moj je brat oženjen; ja ne mogu da uzmem ženu svoga brata.

— Ja ću izdejstvovati da Španija pristane da je vi oterate; to zahteva interes vaše nove politike, to zahteva ljudski moral.

— Kada bude nasilno zatvoren, kralj neće ćutati.

— Kome hoćete da govori? Zidovima?

— Vi nazivate zidovima ljude u koje ćete imati poverenje.

— Da, Vaše kraljevsko veličanstvo, ako bude potrebno. Uostalom…

— Uostalom?…

— Hteo sam da kažem da se božje namere ne zaustavljaju na pola puta. Na silu zatvoreni kralj neće predstavljati za vas nepriliku, kakva ste vi bili za njega. Bog je stvorio ovu dušu ponosnom, stvorio ga je takvog da ne može da podnosi patnje. Vaš brat, zatvoren, zaboravljen, ograničen u svojoj slobodi, neće podneti tu uvredu i bog će uskoro pozvati k sebi njegovu dušu.

Dok je Aramis sve to izlagao, začu se u dubini stare šume tužno i otegnuto zavijanje neke noćne ptice od koga mora da zadrhti svako živo biće.

— Prognaću svrgnutog kralja; — reče Filip — to će biti čovečnije.

— Kraljeva volja će to odlučiti — odgovori Aramis. — A sada, jesam li sve dobro predvideo prema želji Vašeg kraljevskog veličanstva?

— Jeste, gospodine, jeste, niste ništa zaboravili, osim dve stvari.

— Prva je?

— Govorimo odmah sa istom iskrenošću sa kojom smo dosad govorili; govorimo o opasnostima kojima se izlažemo.

— One bi bile ogromne, beskrajne, strašne, nesavladljive, kada sve ne bi išlo na to da se one potpuno otklone. Ne postoji opasnost ni za vas ni za mene, ako istrajnost i neustrašivost Vašeg kraljevskog veličanstva budu isto tako velike kao što je ta sličnost sa kraljem koju vam je priroda dala. Ponavljam vam: ne postoje opasnosti, postoje samo prepreke. Tu reč, koju nalazim u svim jezicima, nikada nisam mogao dobro da razumem; da sam kralj, naredio bih da se ona izbriše kao besmislena i nekorisna.

— Da, gospodine, postoji jedna vrlo ozbiljna prepreka, jedna nesavladiva opasnost na koju vi zaboravljate.

— A! — učini Aramis.

— Postoji savest koja se buni, griža savesti koja muči.

— Da, to je istina; — reče episkop — vi me podsećate da postoje i nežna osećanja. Oh! U pravu ste, to je ogromna smetnja.

— Imate li brata? — reče mladi čovek Aramisu.

— Ja sam sam na svetu — odvrati ovaj odsečno i nervozno.

— Ali vi nekoga na svetu volite? — dodade Filip.

— Nikoga! Nekog ipak volim; volim vas.

Mladić ućuta; zavlada tako duboka tišina da se Aramisu njegov sopstveni dah učini kao neki jak šum.

— Gospodaru, — produži on — nisam kazao sve što sam imao da kažem Vašem kraljevskom Veličanstvu. Nisam dao svome princu sve spasonosne savete niti sam mu ukazao na sve korisne mogućnosti. Ne treba pokazivati svetlost munje pred onima koji vole tamu; ne treba veličati grmljavinu topova pred blagim čovekom koji voli tišinu polja. Gospodaru, ja sam već u svojoj glavi stvorio plan kako da vas učinim srećnim, vas koji ste toliko voleli nebo, zelena polja i svež vazduh.

Ja poznajem jedan divan kraj, jedan neznani raj, jedan kutak gde ćete sami, slobodni, nepoznati, u šumi, među cvećem i izvorskom vodom, zaboraviti sve što vam je ljudsko bezumlje, koje dovodi u iskušenje, maločas napričalo. Oh, slušajte me, Gospodaru, ja se ne šalim. Vi ste izmučeni, skoro bolesni od onoga što ste preživeli za ovaj jedan sat otkako ste na slobodi. Zadovoljimo se, dakle, jednim skromnijim životom, koji bolje odgovara vašoj snazi. Bog mi je svedok, kunem se u njegovu svemoć, da želim da vaša sreća potekne iz ovog iskušenja u koje sam vas doveo.

— Govorite, govorite! — reče princ tako živo, da to navede Aramisa da razmisli.

— Ja poznajem — nastavi episkop — u Donjem Poatjeu jedan kanton za koji niko u Francuskoj ne zna da postoji. Dvadeset milja, to je ogromno, jelte, dvadeset milja, Gospodaru, prekrivenih vodom, pašnjacima i ševarom. Velike močvare prekrivene trskom, kao gustim pokrivačem, počivaju tihe i duboke na blagom suncu. Nekoliko ribarskih porodica krstare po njima svojim splavovima od breze i jove, čiji je pod pokriven debelim slojem trske i krov izlepljen od jake rogozi. Ove barke, ove ploveće kuće, idu kuda ih vetar nosi. Ako neki ribar pristane uz obalu, to je samo zato što je video duga jata mlakara i vivaka, pataka ili zviždovki, grogotovaca ili šljuka koje lovi svojim zamkama ili olovom iz svoje puške. Srebrnaste čepe, ogromne jetulje, nemirne štuke, ružičasti i sivi grgeči upadaju u velikim količinama u njegovu mrežu. Treba samo odabrati najveće, a pustiti one ostale. Nikada čovek iz grada, nikada vojnik, nikada niko nije kročio nogom u ovaj kraj. Sunce je tamo blago. Na ponekom mestu uspeva loza i daje lepo crno i belo grožđe. Jedanput nedeljno jedna barka odlazi da donese iz zajedničke pekarnice vruć i dobro pečen hleb čiji miris mami izdaleka. Tamo ćete živeti kao čovek iz prastarih vremena. Gospodar svojih pasa, svojih udica, svojih pušaka i svoje lepe kuće od trske, živećete tamo u izobilju koje će vam pružiti lov, u potpunoj bezbednosti. U ovoj kesi ima hiljadu pistola, Vaša svetlosti; to je više nego što je potrebno da bi se kupila cela močvara o kojoj sam vam govorio; to je više nego što je potrebno da biste živeli onoliko godina koliko imate dana da proživite; to je više nego što je potrebno da budete najbogatiji, najslobodniji, najsrećniji u celom kraju. Primite kao što vam nudim, bez ustezanja, radosno. Odmah ćemo iz ovih kočija ispregnuti dva konja; moj nemi sluga odvešće vas do kraja o kome vam govorim; ići ćete noću, spavaćete danju, i ja ću imati bar to zadovoljstvo da mogu sebi da kažem da sam svome gospodaru učinio uslugu koju je on želeo. Učiniću tako jednog čoveka srećnim. Bog će mi to upisati u veću zaslugu nego da sam učinio jednog čoveka moćnim. To je mnogo teže! Pa lepo, šta kažete na to, Vaša svetlosti? Evo novca. Oh! Nemojte se kolebati. U Poatjeu vi se ne izlažete nikakvoj drugoj opasnosti osim da dobijete groznicu. I još će vrači iz toga kraja moći da vas izleče za vaše pistole. Ako se opredelite za onu drugu mogućnost, izlažete se opasnosti da budete ubijeni na prestolu ili zadavljeni u tamnici. Tako mi duše, kažem sad, kad sam stavio na terazije i jedno i drugo, tako mi života! Ja bih se dvoumio.

— Gospodine, — odgovori mladi princ — pre nego što se odlučim, pustite me da siđem iz ovih kočija, da prošetam, da upitam za savet onaj glas koji bog dozvoljava da čujemo u slobodnoj prirodi. Odgovoriću kroz deset minuta.

— Izvolite, Vaša svetlosti — reče Aramis i pokloni se sa poštovanjem; toliko je bio svečan i uzvišen glas koji je izgovorio te reči.

CCXVI

KRUNA I TIJARA

Aramis beše sišao pre mladog čoveka i držao vrata otvorena dok je ovaj silazio. On vide kako mladić zadrhta celim telom kada kroči nogom na meku mahovinu i kako obiđe oko kola nesigurnim korakom, skoro posrćući. Videlo se da jadni zatočenik nije navikao da gazi po zemlji kao ostali ljudi.

To je bilo 15. avgusta, oko jedanaest sati uveče; gusti oblaci, koji nagoveštavaju buru, behu pokrili nebo, zaklanjajući potpuno vidik i ne propuštajući ni najmanju svetlost. Ali miris trave, koji je ispunjavao topao i blag vazduh i koji je mladi čovek udisao prvi put posle toliko godina, ono neizrecivo uživanje slobode usred polja, sve je to bilo tako prijatno da se mladome princu, mada je on bio jako povučen u sebe i mada je nerado ispoljavao svoja osećanja, ote jedan uzdah radosti.

Ruku prekrštenih preko grudi, kao da je hteo da spreči da ne prsnu od sreće, on je s uživanjem udisao vazduh koji noću struji ispod svodova visokog drveća, a koji je njemu bio nepoznat. Zar to nije bila najlepša stvarnost, to nebo koje je posmatrao, taj žubor vode, ta bića koja je video kako se kreću? Zar Aramis nije bio lud kad je mislio da se na ovom svetu još nešto može poželeti?

Ta zanosna slika života u polju, oslobođenog briga, straha i muka, taj bezbroj srećnih dana koje mašta svakoga mladog čoveka vidi pred sobom u svetlim bojama, bila je pravi mamac za nesrećnog zatočenika koji je venuo među zidinama Bastilje, gde je bilo tako malo svetlosti i vazduha. Sliku toga života prikazao mu je Aramis, nudeći mu hiljadu pistola koji su se nalazili u kolima, i onaj začarani zemaljski raj koga su pusti predeli Donjeg Poatjea zaklanjali od pogleda ljudi.

O tome je razmišljao Aramis dok je pratio, sa nespokojstvom koje se ne da opisati, taj izraz radosti koji se ogledao na licu mladoga princa, koji sada beše utonuo u duboko razmišljanje. On se u duši usrdno molio bogu, preklinjući da mu pomogne da donese odluku od koje su zavisili njegov život i njegova smrt.

Ovo je bio strašan trenutak za vanskog episkopa. On se još nikada nije našao pred tako velikom nesrećom. Da li će ova čelična duša, koja je navikla da u životu uvek savlada prepreke, pretrpeti neuspeh zato što nije predvidela kakvog uticaja na ljudsko telo mogu imati malo zelenila i malo svežeg vazduha? To je mučenje trajalo onih deset minuta koje je mladi čovek tražio. Za to vreme, koje je Aramisu izgledalo kao večnost, Filip je neprestano gledao u nebo; oči su mu bile pune suza, pogled, koji je preklinjao, tužan.

Najednom mladi čovek obori glavu. Njegove se misli vratiše na zemlju. Na celom njegovom licu se ogledala neka nova odlučnost, nova rešenost, nova hrabrost.

Aramisov pogled postade isto onoliko blag koliko je malo pre toga bio mračan. Filip ga jednim brzim i grozničavim pokretom uhvati za ruke i reče:

— Hajdemo, pođimo tamo gde nas čeka francuska kruna!

— Jeste li se na to odlučili, gospodaru? — odvrati Aramis.

— Odlučio sam se na to.

— Nećete se predomisliti?

Filip se čak i ne potrudi da odgovori. On pogleda odlučno episkopa, kao da je hteo da ga upita da li je ikad mogućno da se neko predomisli.

— Iz ovakvih pogleda se jasno čita karakter — reče Aramis, poklonivši se pred Filipom. — Vi ćete biti veliki čovek, Vaša svetlosti, ja vas uveravam.

— Nastavimo, molim vas, razgovor tamo gde smo stali. Čini mi se da sam vam kazao da hoću da se sporazumem sa vama povodom dve stvari: povodom opasnosti ili smetnji. To smo rešili. Druga stvar, to su uslovi koje mi vi postavljate. Sada je na vama da govorite, gospodine d’Erble.

— Uslovi, Vaše veličanstvo?

— Svakako. Vi me nećete zbog jedne takve sitnice sprečiti da idem dalje i nećete me valjda vređati pretpostavljajući da ja verujem da vi niste zainteresovani u celoj toj stvari. Dakle, recite mi otvoreno i ne plašeći se šta ste smislili.

— Evo, Vaša svetlosti. Kada postanete kralj…

— Kada će to biti?

— Sutra uveče. To jest, u toku noći. — Objasnite mi kako.

— Pošto prethodno budem postavio Vašem kraljevskom Veličanstvu jedno pitanje.

— Postavite ga.

— Ja sam poslao Vašem veličanstvu jednog poverljivog čoveka da vam preda jednu svesku zabeležaka pisanih vrlo sitno, sa sigurnim podacima, koje će omogućiti Vašem Veličanstvu da potpuno upozna sve ličnosti koje sad sastavljaju i koje će sastavljati njegov dvor.

— Ja sam sve to pročitao.

— Pažljivo?

— Znam sve napamet.

— I sve ste razumeli? Oprostite, ja to smem da pitam jednog mladića zaboravljenog u Bastilji. Samo se po sebi razume da kroz osam dana neću imati više ništa da pitam čoveka vaše pameti, koji će biti slobodan i svemoćan.

— Hajde, ispitujte me; ja hoću da budem učenik koga učitelj ispituje naučenu lekciju.

— Pre svega, o vašoj porodici, Vaša svetlosti.

— O mojoj majci, Ani Austrijskoj? O svim njenim jadima i njenoj strašnoj bolesti? Oh! Znam sve o njoj. Znam sve!

— O vašem mlađem bratu? — reče Aramis klanjajući se.

— Vi ste priložili uz one beleške portrete koji su tako dobro opisani, nacrtani i naslikani, da sam ja pomoću tih portreta poznao ljude o čijem se karakteru, navikama i životu govori u vašim beleškama. Moj brat je lep, crnomanjast mlad čovek bleda lica; on ne voli svoju ženu Anrijetu, koju sam ja, Luj XIV pomalo voleo, koju još i sad pomalo volim, mada sam zbog nje toliko plakao onoga dana kad je htela da otera La Valijerovu.

— Čuvajte se pogleda La Valijerove — reče Aramis. — Ona iskreno voli sadašnjeg kralja. Pogled žene koja voli teško može da se prevari.

— Ona je plava, ima plave oči; poznaju je po njenom nežnom pogledu. Pomalo hramlje, piše mi svakoga dana pismo na koje de Sen-Enjan odgovara u moje ime.

— Poznajete li njega?

— Kao da ga gledam, i znam napamet poslednje stihove koje mi je ispevao, kao i one koje sam ja spevao kao odgovor na njegove.

— Vrlo dobro. Poznajete li svoje ministre?

— Kolber je ružan i natmuren čovek, ali inteligentan; kosa mu pokriva čelo, ima veliku, nezgrapnu, okruglu glavu; smrtni je neprijatelj g. Fukea.

— Ostavimo njega zasad.

— Ne, jer vi ćete neminovno tražiti da ga prognam, jelte?

Aramis, zadivljen, samo odgovori.

— Bićete veliki, Vaša svetlosti.

— Vidite li, — dodade princ — da odlično znam svoju lekciju, i božjom pomoći, a zatim vašom, neću se prevariti.

— Postoji još jedan čovek, čiji vas pronicljiv pogled može dovesti u nepriliku, Vaša svetlosti.

— Da, vrhovni zapovednik musketara, g. d’Artanjan, vaš prijatelj.

— Da, moram priznati, moj prijatelj.

— Hoćete li tražiti od mene da i njega oteram u izgnanstvo.

— Nikad, Sire. D’Artanjan je čovek kome ću u pogodnom trenutku reći sve; ali čuvajte ga se, jer ako nam uđe u trag pre nego što mu sve otkrijemo, vi ili ja, bićemo uhvaćeni i ubijeni. To je čovek čvrste ruke.

— Misliću na to. Govorite mi sada o g. Fukeu. Šta ćete sa njim da uradite?

— Još samo jedan trenutak, Vaša svetlosti, molim vas. Oprostite mi, možda će vam se učiniti da vas ne poštujem dovoljno, jer vam neprestano postavljam pitanja.

— To je vaša dužnost, a i vaše pravo.

— Pre nego što pređemo na gospodina Fukea, osećam da bi me grizla savest ako bih zaboravio još jednog svog prijatelja.

— G. di Valona, Herkulesa Francuske. Što se njega tiče, njega sreća prati.

— Ne, nisam hteo o njemu da govorim.

— Onda o grofu de La Fer?

— I o njegovom sinu, koga nas četvorica smatramo kao svoga sina.

— O onom mladiću koji gine od ljubavi za La Valijerovom koju mu je moj brat nepošteno oteo! Budite spokojni, ja ću mu je vratiti. Kažite mi jednu stvar, gospodine d’Erble: Da li čovek zaboravlja uvrede kad voli? Oprašta li ženi koja ga je prevarila? Je li to urođeno francuskom duhu? Je li to zakon ljudskog srca?

— Čovek čija je ljubav duboka, kao što je ljubav Raula de Braželona, zaboravlja zločin svoje dragane; ali ja ne znam da li će Raul zaboraviti.

— Ja ću se za to postarati. Je li to sve što ste hteli da mi kažete o svome prijatelju?

— To je sve.

— Pređimo sada na g. Fukea.

— Šta mislite, koji položaj da mu damo?

— Položaj vrhovnog rukovaoca finansijama, na kome je i dosada bio, molim vas.

— Neka bude! Ali on je danas i prvi ministar.

— Ne sasvim.

— Biće potreban prvi ministar neukom i neveštom kralju kao što ću ja biti.

— Hoće li Vašem veličanstvu biti potreban prijatelj?

— Ja imam samo jednog; to ste vi.

— Kasnije ćete imati i drugih prijatelja; ali nikad tako odanih, nikada tako željnih da vam služe.

— Vi ćete biti moj prvi ministar.

— Ne odmah, Vaša svetlosti. To bi izazvalo i suviše podozrenja i iznenađenja.

— G. de Rišelje, prvi ministar moje babe Marije de Mediči, bio je samo episkop u Lisabonu, kao što ste vi episkop u Vanu.

— Vidim da su Vašem kraljevskom veličanstvu dobro koristile beleške. Presrećan sam zbog vaše čudesne bistrine.

— Ja znam dobro da je g. de Rišelje, koga je štitila kraljica, uskoro postao kardinal.

— Bolje će biti, — reče Aramis poklonivši se — da ja postanem prvi ministar tek pošto Vaše kraljevsko Veličanstvo izdejstvuje da budem postavljen za kardinala.

— Neće proći ni dva meseca a vi ćete to biti, gospodine d’Erble. Ali to je sitnica. Vi me nećete uvrediti ako tražite više, a učinićete mi nažao ako se zaustavite samo na tome.

— I zato, ima još nešto čemu se ja nadam, Vaša svetlosti.

— Recite, recite!

— G. Fuke neće uvek upravljati poslovima; on će brzo ostariti. On voli uživanja, koja danas još može da uskladi sa svojim radom, zahvaljujući onom ostatku mladosti koji je sačuvao; ali toj mladosti će biti kraj kada naiđe prva nedaća ili prva bolest. Mi ćemo ga poštediti od nedaća, zato što je on otmen i plemenit čovek. Mi ga nećemo moći spasti od bolesti. To smo dakle prečistili. Kad budete isplatili sve dugove g. Fukea, doveli u red njegove finansije, g. Fuke će moći da ostane kralj u svom dvoru pesnika i slikara; učinićemo ga bogatim. I tada, kad budem postao prvi ministar Vašega kraljevskog veličanstva, moći ću da mislim na vaše interese, i na svoje. Vi ćete mi dati presto Svetog Petra, meni koji sam vam dao presto Francuske. Tada ću moći da vam kažem: „Podelimo svet, nas dvojica: meni duhovni, vama materijalni. I kako ću ja umreti pre vas, vi ćete me naslediti. Kako vam se sviđa moj plan, Vaša svetlosti?

— Srećan sam i gord već samo zato što sam vas razumeo, gospodine d’Erble; vi ćete postati kardinal; kada budete kardinal, postaćete moj prvi ministar. A zatim ćete me naučiti šta treba da radim da bi vas izabrali za papu; ja ću to uraditi. Tražite od mene da vam to zajemčim.

— To je nepotrebno; meni nije potrebno jemstvo.

— I tako… moj će brat… iščeznuti?

— Na sasvim jednostavan način. Mi ćemo ga oteti iz njegove postelje ispod koje ćemo dati da se načini otvor u podu, koji će se otvarati pomoću jedne opruge. Zaspaće kao kralj, a probudiće se kao zatočenik. Od toga trenutka vi ćete biti jedini gospodar, i za vas će biti od najveće koristi da me zadržite pored sebe.

— To je istina! Evo moje ruke, g. d’Erble.

— Dozvolite mi da kleknem pred vama, Sire, sa najdubljim poštovanjem. Poljubićemo se onoga dana kada vi budete nosili na glavi krunu, a ja tijaru.

— Poljubite me još danas i budite mi otac!

Slušajući ga, Aramis oseti da će se raznežiti. Učini mu se da se u srcu rađa uzbuđenje koje mu je dotada bilo nepoznato; ali taj utisak se brzo izgubi.

— Njegov otac! — pomisli on — Da, sveti otac!

I oni ponovo uđoše u kočije koje brzo pojuriše putem koji je vodio u Vo le Vikont.

CCXVII

ZAMAK VO-LE-VIKONT

Zamak Vo-le-Vikont, koji se nalazi na milju od Melena, sagradio je Fuke 1653. U to doba je u Francuskoj bilo malo novaca. Mazaren beše skoro sve pokupio, a Fuke je trošio ono što je ostalo. Ali kako mane izvesnih ljudi urode plodom, i kako su njihovi poroci korisni, Fuke je, rasipajući milione na ovaj zamak, uspeo da pronađe tri slavna čoveka: Levoa, koji je napravio plan za zamak, Le Notra, koji je napravio plan za vrtove i Le Brena, koji je ukrasio unutrašnjost zamka.

Kada se prođe kroz glavnu kapiju na čijim se krajevima nalaze karijatide i uđe u prostrano svečano dvorište opasano dubokim šančevima oivičenim divnom kamenom ogradom, čovek se nađe pred glavnim delom zamka Vo-le-Vikont. Nema ničeg veličanstvenijeg od istaknutog dela u sredini, koji na vrhu svojih stepenica izgleda kao kralj na prestolu.

Ova kuća, koju je jedan podanik sagradio, ličila je više na neku kraljevsku kuću nego one kraljevske kuće koje je Volze smatrao da mora da pokloni svome gospodaru, jer se bojao da ovaj ne postane zavidljiv.

Ali ako se raskoš i smisao za lepo naročito ističu u jednom delu ovog dvorca, ako se nešto može više voleti od izvanrednog uređenja u unutrašnjosti zamka, od obilja pozlate, od mnoštva slika i kipova, to je park, to su vrtovi u Vou. Vodoskoci, koji su bili čudo od lepote 1653, to su i danas; vodopadima su se divili svi kraljevi, svi prinčevi; a što se tiče one čuvene pećine koju su opevali toliki slavni pesnici, to boravište proslavljene nimfe iz Voa, neka nas čitalac oslobodi od toga da mu opisujemo njene lepote.

Ući ćemo u ovaj park koji postoji od pre osam godina i u koji je presađeno, iščupano zajedno sa korenom, svako drvo iz susedstva koje je davalo nade da će biti lepo. G. Fuke je svakako mogao da kupuje drveće da bi ukrasio svoj park, kad je mogao da kupi tri sela i sve što je u njima bilo da bi ga proširio.

Ova veličanstvena kuća je bila spremna da primi najmoćnijeg kralja na svetu.

Prijatelji g. Fukea behu tu dovezli, jedni svoje glumce i njihove dekoracije, jedni svoje kipare i slikare, drugi su pak doneli svoja dobro zašiljena pera. Trebalo je smelo, na licu mesta, izmisliti mnoge zabave.

Čitava vojska slugu trčala je, u grupama, po dvorištima i dugim hodnicima, dok se g. Fuke, koji je stigao tog jutra, i čije je oko moglo odmah sve da zapazi, mirno šetao i izdavao poslednja naređenja.

To je bilo, kao što smo kazali, 15. avgusta. Sunčevi zraci su pravo padali na ramena bogova od mermera i bronze; oni su zagrevali vodu u bazenima koji su imali oblik školjke; na njima su sazrevale u voćnjacima one divne breskve za kojima je kralj toliko žalio pedeset godina docnije, kad u svojim vrtovima u Marliu, koji je koštao Francusku dva puta više nego što je koštao dvorac u Vou, nije imao tako dobre vrste; veliki kralj je nekom kazao:

— Vi ste suviše mladi, da ste mogli da jedete breskve g. Fukea.

Aramis je, naravno, rukovodio pripremama i pobrinuo se da se postave straže na kapijama i da se spreme sobe. Fuke je imao samo da pregleda kako sve to izgleda. Ovde omu je Gurvil pokazivao kako će se izvesti vatromet; tamo mu je Molijer pokazao pozornicu; i najzad, pošto je obišo kapelu, salone i galerije, Fuke je, premoren, silazio niz stepenice, kad ugleda Aramisa koji mu dade znak.

Vrhovni rukovalac priđe svome prijatelju, koji ga odvede do jedne velike slike koja tek što beše završena.

Predano radeći, slikar Le Bren je sav znojav, umrljan bojama, bled od umora i nadahnuća, dovršavao tu sliku popravljajući pojedina mesta brzim potezima kičice. To je bila slika kralja koga su očekivali, u svečanom odelu koje Persen beše blagoizvoleo da pokaže vanskom episkopu pre svečanosti.

Fuke stade ispred te slike koja je bila tako reći živa. On je gledao lice, ocenjivao rad, divio se; a kako nije našao čime bi dostojno mogao da nagradi to herkulovsko delo, on zagrli slikara i poljubi ga. G. vrhovni rukovalac isprlja svoje odelo koje je koštalo hiljadu pistola, ali time malo okrepi Le Brena.

Umetnik je bio sav srećan, a g. Persen, koji je pratio g. Fukea i divio se na slici odelu koje je napravio za njegovo veličanstvo kralja — tom umetničkom delu, kako je on govorio, koje se moglo porediti samo sa odelima vrhovnog rukovaoca — vrlo nesrećan.

Njegovo jadikovanje je prekinuto znakom koji je dat sa vrha kuće. Stražari iz Voa behu primetili u ravnici, sa one strane Melena, kraljevu i kraljičinu pratnju: njegovo veličanstvo kralj je ulazio u Melen sa svojom dugom povorkom kočija i plemića na konju.

— Kroz jedan sat — reče Aramis Fukeu.

— Kroz jedan sat! — odvrati ovaj, uzdišući.

— A ovaj se narod sigurno pita čemu služe te kraljevske svečanosti! — nastavi vanski episkop, smejući se onim svojim usiljenim smehom.

— Ah, i ja, koji nisam taj narod, i ja se pitam.

— Odgovoriću vam na to kroz dvadeset i četiri sata, Vaša svetlosti. Razvedrite lice, kao što to vi umete, jer ovo je radostan dan.

— Hoćete li mi verovati, d’Erble, — reče vrhovni rukovalac poveravajući mu se i pokazujući prstom na Lujevu povorku u daljini — on me ne voli mnogo, ni ja njega, ali ne znam otkuda to da je on, otkako se približava mome domu…

— Pa šta?

— Pa eto, otkako se približava još veća svetinja za mene, moj kralj; skoro mi je drag.

— Drag? Da — reče Aramis igrajući se ovom reči, kao što je to mnogo docnije učinio opat Tere povodom Luja XV.

— Ne smejte se, d’Erble; osećam da bih mogao da volim ovog mladog čoveka, samo kad bi on to hteo.

— Ne treba to meni govoriti, — nastavi Aramis — već g. Kolberu.

— G. Kolberu!— uzviknu Fuke — A zašto?

— Zato što će vam on, kada bude postao vrhovni rukovalac, izdejstvovati da dobijete penziju.

Kad baci ovu strelu on se pokloni.

— Kuda ćete?— produži Fuke, postajući opet turoban.

— U svoju sobu da se presvučem, Vaša svetlosti.

— Koju ste sobu uzeli za sebe, d’Erble?

— Plavu sobu na drugom spratu.

— Onu koja je iznad kraljeve?

— Tako je.

— Zašto uzimate na sebe takve obaveze? Nećete smeti ni da se krećete slobodno!

— Ja cele noći spavam ili čitam u postelji, Vaša svetlosti.

— A vaša posluga?

— Ja imam samo jedno lice u svojoj službi.

— Tako malo!

— Dovoljan mi je samo onaj koji mi čita. Zbogom, Vaša svetlosti; nemojte se suviše zamarati. Štedite sebe, da biste bili sveži i odmorni kad kralj doće.

— Kada ću vas opet videti? Kad ću videti vašeg prijatelja di Valona?

— Dao sam mu sobu pored svoje. On se sad oblači.

U znak pozdrava, Fuke klimnu glavom, nasmeši se i prođe kao glavno komandujući koji obilazi predstraže, jer mu je javljeno da se približava neprijatelj.

CCXVIII

MELENSKO VINO

Kralj beše ušao u Melen sa namerom da samo prođe kroz grad. Mladi vladar je bio željan uživanja. Za vreme puta je samo dvaput video La Valijerovu i shvativši da će moći da razgovara sa njom tek uveče u vrtu, posle svečanog dočeka, on je žurio da stigne u Vo. Ali je on pravio račun bez svoga zapovednika musketara i g. Kolbera.

Naš Gaskonjac nije mogao da se uteši što nije pogodio zašto je Aramis tražio od Persena da mu pokaže nova kraljeva odela.

— Jedno je sigurno, — govorio je on u sebi — da je moj prijatelj, vanski episkop, imao nekog razloga kad je tako postupio.

Uzalud se mučio da pogodi.

Kad je d’Artanjan, koji je odlično umeo da pronikne sve dvorske spletke, koji je znao bolje i od samog Fukea u kakvom se položaju ovaj nalazi, čuo za ovu svečanost koja bi upropastila i nekog bogatog čoveka, a koja je bila neizvodljiva i bezumna za jednog čoveka koji je već novčano upropašćen, njemu se to učinilo čudno i sumnjivo, sumnjivo i sve ono što ga je mučilo već nekoliko nedelja: prisustvo Aramisa koji se beše vratio iz Bel-Ila i kome je g. Fuke poverio pripremanje i izvođenje svečanosti, njegovo neprestano mešanje u sve poslove vrhovnog rukovaoca finansijama, njegove posete Bezmou.

— Ljude Aramisovog kova,— govorio je on — čovek može da pobedi samo sa oružjem u ruci. Dok je Aramis bio samo ratnik, čovek je mogao da se nada da ga može pobediti; otkako je postao i episkop, svaka je nada izgubljena. Ali, šta hoće Aramis?

I d’Artanjan je razmišljao.

— Ali šta se to najzad mene tiče ako on samo želi da sruši g. Kolbera?… Šta bi drugo mogao želeti?

D’Artanjan je češao čelo, tu plodnu zemlju odakle su njegovi nokti, kao ralom, izvukli toliko sjajnih i korisnih ideja.

Jednog trenutka pomisli da se udruži sa g. Kolberom, ali su ga prijateljstvo i ranija zakletva na vernost suviše vezivali za Aramisa, i on odustade od te pomisli. Uostalom, on je mrzeo tog finansijera.

On htede da se poveri kralju, ali kralj ne bi shvatio te njegove sumnje, koje su izgledale neosnovane.

On reši da se obrati samom Aramisu, kad ga prvi put bude video.

— Gledaću ga pravo u oči, — reče musketar u sebi — tražiću od njega da bude iskren, i on će mi kazati. Šta će mi kazati? Da, nešto će mi kazati, jer se sigurno iza toga nešto krije, dođavola!

Malo umiren, d’Artanjan poče da se sprema za put i usredsredi svu svoju pažnju da kraljeva vojna kuća, koja je još bila prilično mala, ima dobre zapovednike i da u njoj raspored bude dobar. Prema tom rasporedu kralj je ušao u Melen na čelu musketara, Švajcaraca i jednog odreda gardista. Moglo bi se reći na čelu jedne male vojske. G. Kolber je sav srećan posmatrao ove vojnike. Želeo je da ih ima za trećinu više.

— Zašto? — upitao je kralj.

— Da bismo ukazali više časti g. Fukeu — odgovorio je Kolber.

— Da biste ga brže upropastili — pomislio je d’Artanjan.

Vojska stiže do Melena, čiji najugledniji građani donesoše kralju ključeve i pozvaše ga da uđe u opštinu da ispije tradicionalnu čašu vina.

Kralj, koji je imao nameru da prođe samo kroz grad i da što pre stigne u Vo, pocrvene od ljutine.

— Ko je taj glupak kome imam da zahvalim za ovo zadržavanje? — progunđa on kroz zube dok je predsednik opštine držao govor.

— Ne meni — odgovori d’Artanjan. — Ali mislim da za to imate da zahvalite g. Kolberu.

Kolber ču da je pomenuto njegovo ime.

— Šta želi g. d’Artanjan? — upita on.

— Želeo bih da znam da li je zbog vas kralj morao da ispije čašu briskog vina?

— Da, gospodine.

— Onda je vama kralj dao jedno ime.

— Koje, gospodine?

— Ne mogu da se setim… Čekajte… budala… ne, ne… glupak, glupak, tupavko, eto tako je Njegovo veličanstvo kralj nazvao onoga zbog koga je morao da pije melensko vino.

Pošto izli ovaj pljusak uvreda, d’Artanjan mirno pomilova svoga konja.

Kraljevo lice je bilo sve crvenije.

— Sto mu gromova, — reče hladnokrvno musketar — kralja će udariti kap. Kako ste, dođavola, došli na tu pomisao, gospodine Kolberu? Nemate sreće.

— Gospodine, — reče rukovalac finansijama uspravljajući se — došao sam na tu pomisao iz želje da revnosno služim kralju.

— Koješta!

— Gospodine, Melen je jedan dobar grad, grad koji dobro plaća i nije trebalo izazvati nezadovoljstvo kod tamošnjih građana.

— Neće biti da je zbog toga! Ja koji se ne razumem u finansije, ja sam u svemu tome video nešto drugo.

— Šta to, gospodine?

— Da ste hteli da naljutite malo g. Fukea koji se napreže tamo, na svojim kulama, da nas ugleda.

Udarac je bio težak i tačno je pogodio. Kolber se zbuni i povuče, postiđen. Srećom govor bi završen i kralj ispi čašu, a zatim svi krenuše kroz grad. Kralj se ugrizao za usnu, jer se noć spuštala i svaka nada na šetnju sa La Valijerovom bila izgubljena. Stoga je kralj goreo od nestrpljenja i navaljivao na kraljice da odmah nastave put, kako bi stigli pre mraka. Ali u trenutku kad su hteli da krenu, iskrsnuše teškoće.

— Zar kralj neće da prenoći u Melenu? — upita g. Kolber tiho d’Artanjana.

Kolber je mnogo pogrešio što se toga dana obratio vrhovnom zapovedniku musketara. Ovaj beše pogodio da kralj jedva čeka da krene. On je hteo da kralj uđe u Vo sa celom svojom pratnjom. S druge strane, osećao je da ovo zadržavanje razdražuje ovu nervoznu prirodu. Kako da dovede u sklad ove dve teškoće?

— Sire, — reče on — g. Kolber pita da li će Vaše veličanstvo da prenoći u Melenu?

— Da prenoćim u Melenu? A zašto? — uzviknu Luj XIV — Da prenoćim u Melenu! Ko je, dođavola, mogao doći na takvu pomisao, kad nas g. Fuke očekuje večerae?

— Došao sam na tu pomisao, — odvrati brzo Kolber, — što sam se bojao da bi onda Vaše veličanstvo moralo da uspori svoje putovanje, jer ono, prema dvorskim pravilima ne može nigde da uđe dok njegov konačar ne odredi gde će kralj stanovati i gde će biti smešten njegov garnizon.

D’Artanjan je pažljivo slušao, grickajućc brkove.

I kraljice su čule. One su bili umorne; želele su da spavaju, a pre svega da spreče kralja da se uveče šeta sa g. de Sen-Enjanom i počasnim gospođama; jer ako su princeze morale da ostanu u svojim odajama, kako su nalagala dvorska pravila, počasne gospođe su, po svršenoj dužnosti, bile slobodne da se šetaju.

Vidimo da se zbog svih ovih različitih interesa spremala bura. Kralj nije imao brkove da bi mogao njih da gricka; on je grickao dršku svoga biča. Kako da se izvuče iz ovog neprijatnog položaja? D’Artanjan se ljubazno smešio, a Kolber je bio sav nakostrešen. Na koga da iskali svoj gnev?

— Pitaćemo kraljice šta misle o tome — reče Luj XIV klanjajući se gospođama.

— Ja ću uraditi kako kralj želi, i to vrlo rado — reče Marija.

— Koliko je potrebno vremena da stignemo u Vo? — upita Ana Austrijska, otežući svaki slog i pritiskujući svoje bolesne grudi.

— Jedan sat kočijama Vaših veličanstava, — reče d’Artanjan — po prilično dobrim putevima.

Kralj ga pogleda.

— Četvrt sata kralju — požuri on da doda.

— Moći ćemo da stignemo pre mraka — reče Luj XIV.

— Ali ma kako kralj žurio, on neće moći da uđe u Vo dok se ne odredi gde će biti smeštena njegova vojna kuća — primeti Kolber blagim glasom.

— Glupače! — pomisli d’Artanjan — Kad bi mi išlo u račun da upropastim tvoj ugled, mogao bih to da učinim za deset minuta. Da sam ja na kraljevom mestu, — dodade on glasno — kad bih išao kod g. Fukea, koji je otmen čovek, ja bih ostavio svoju pratnju i otišao bih kao prijatelj; ušao bih samo sa svojim zapovednikom straže; tako bih za njega bio još uzvišeniji i neprikosnoveniji.

Kraljeve oči zasijaše od radosti.

— To je dobar savet, gospođe, — reče on — idemo kod prijatelja kao prijatelji. Idite polako, gospodo u kočijama; a mi ostali, gospodo, napred!

On povuče za sobom sve one koji su bili na konjima.

Kolber sakri svoju veliku, namrgođenu glavu iza vrata svoga konja.

— Tako ću moći — mislio je d’Artanjan jašući — još večeras da razgovaram sa Aramisom. A uostalom, g. Fuke je otmen čovek, sto mu gromova! Kazao sam da je tako, u to treba verovati.

I evo kako je kralj, bez trubača, bez svojih stražara, bez izvidnica, bez musketara, stigao oko sedam sati uveče ispred kapije Voa, gde je Fuke, koga su obavestili, čekao već pola sata, gologlav, okružen članovima svoga doma i svojim prijateljima.

CCXIX

NEKTAR I AMBROZIJA

G. Fuke pridrža kralju uzengiju; kralj sjaha i pruži ljubazno Fukeu ruku, koju ovaj sa puno poštovanja prinese ustima, iako je kralj pokušao da je neprimetno povuče.

Kralj je želeo da sačeka kočije u prvom dvorištu. Nije imao dugo da čeka. Vrhovni rukovalac beše naredio da se putevi utru, tako da se od Melena do Voa nije mogao naći ni kamen veličine jajeta. Stoga su u osam sati kočije, koje su išle kao po kakvom ćilimu, dovezle sve gospođe, a one nisu osetile ni truckanje ni zamor. Njih je dočekala gospođa vrhovnog rukovaoca, a u trenutku kad su se pojavile, u vrtu je sa svih strana blesnula svetlost, da se videlo kao usred dana. Ovaj čarobni prizor je trajao sve dok njihova veličanstva nisu ušla u dvorac.

Sva ova čuda od lepote, sav ovaj sjaj i svu ovu raskoš, koji su bili stvoreni da u njima uživaju čula i duh, Fuke beše stvarno pružio svome kralju u ovom začaranom i skrivenom kutku, kakvim nijedan vladar u Evropi nije mogao da se podiči.

Mi nećemo govoriti ni o velikoj gozbi na kojoj su bili kralj i kraljice, ni o koncertima, ni o čarobnim prizorima koji su se svakog časa menjali; zadovoljićemo se samo da opišemo kraljevo lice, koje je, od veselog i otvorenog, uskoro postalo mračno, usiljeno i srdito. On se sećao svoga dvorca i one raskoši u njemu, koja je u poređenju sa svim ovim izgledala bedna, i koja je pripadala samo onome koji je na prestolu, a nije bila sopstvenost kralja kao čoveka. Velike vaze u Luvru, stari nameštaj i posuđe Anrija II, Fransoa I, Luja XI, bili su samo istorijske uspomene, dok su kod Fukea sve stvari bile skupocene i umetnički izrađene; one su bile napravljene za njega i njemu pripadale. Fuke je jeo iz zlatnog posuđa. Fuke je pio vina čija imena kralj Francuske nije znao; on je pio iz pehara od kojih je svaki vredeo više nego ceo kraljev podrum.

A šta da kažemo o dvoranama, o skupocenim zastorima, slikama, mnogobrojnoj posluzi? Šta da kažemo o načinu usluživanja svih onih koji su se pokoravali naređenjima domaćina, a čija je glavna dužnost bila da udovolje željama zvanica i da im stvore uživanja.

Ovo mnoštvo ljudi koji su obavljali svoj posao nečujno, ove mnogobrojne zvanice, ova bezbrojna jela i zlatne i srebrne posude, ovo more svetlosti, ovo obilje retkog cveća, sve to što je bio samo uvod u svečanost koja je imala da dođe, beše očaralo prisutne, koji u više mahova ispoljiše svoje divljenje, ne rečima ili pokretima već ćutanjem i pažljivim posmatranjem.

Izgledalo je da će kralj da zaplače; on nije više smeo da gleda kraljicu. Ana Austrijska, koja je bila najoholija žena na svetu, porazi domaćina prezirom koji je pokazivala za sve ono čime su je služili.

Mlada kraljica, koja je bila dobra i željna da upozna život, hvalila je Fukea, jela sa uživanjem, i pitala za imena raznog voća koje je donošeno na sto. Fuke odgovori da ne zna njihova imena. Ovo voće raste u njegovim voćnjacima; često ga i sam gaji, pošto se razume u gajenju voća koje ne raste u Francuskoj. Kralj oseti tu njegovu pažnju. Ali se zbog toga oseti još više ponižen. Trudio se da izgleda ravnodušan, da pokazuje ili krajnji prezir ili obično divljenje.

Ali Fuke beše sve to predvideo: on je bio od onih ljudi koji sve predvide.

Kralj beše izričito izjavio da želi, dok je kod Fukea, da se za vreme obeda ne pridržava dvorskih pravila, i da prema tome hoće da večera sa ostalima. Ali se vrhovni rukovalac pobrinuo da kralja, iako je sedeo u sredini zajedničkog stola, služe, ako tako možemo da kažemo, kao da sedi odvojen od ostalih. Za vreme ove večere, koja je bila izvanredna, služena su jela koja kralj voli, i obično rado jede. Luj, koji je imao najbolji apetit u svojoj kraljevini, nije mogao da se izvinjava da nije gladan.

G. Fuke je učinio i nešto više: on je, da bi poslušao kralja, seo za sto; ali čim su čorbe bile poslužene, on je ustao i počeo lično da ga služi, a gospođa vrhovnog rukovaoca je stajala iza naslonjače kraljice majke. Preziranje kraljice majke i mrgođenje kralja nisu mogli da odole ovoj velikoj ljubaznosti. Kraljica majka pojede jedan biskvit umočen u san-likarsko vino, a kralj je od svega jeo i rekao g. Fukeu:

— Nemoguće je bolje jesti, gospodine vrhovni rukovaoče.

To nije smetalo da kralj, pošto je utolio svoju glad, ne postane opet neraspoložen, naročito zbog ljubaznosti koju su njegovi dvorani pokazivali prema Fukeu.

D’Artanjan, koji je mnogo jeo i dobro pio, iako se to nije primećivalo, nije propustio nijedan zalogaj, ali je mnogo stvari zapazio koje su mu docnije koristile.

Posle večere kralj ne htede da izgubi šetnju. Vrt je bio osvetljen, i mesec je, kao da se i on stavio u službu gospodara Voa, bacao svoju srebrnastu svetlost na jezera i gusto drveće. Svežina je bila prijatna. Staze su bile posute tako sitnim peskom da je bilo zadovoljstvo šetati se njima. Uživanje u svečanosti je bilo potpuno, jer kralj srete na kraju jedne šumice gospođicu de La Valijer i mogade da joj stegne ruku i da joj kaže: „Volim vas”, a da ga niko ne čuje, osim d’Artanjana koji je išao iza njega i g. Fukea koji je išao ispred njega.

Ova čarobna noć je odmicala. Kralj zatraži da ga odvedu u njegovu sobu. Odmah se svi užurbaše. Kraljice pođoše u svoje sobe uz zvuke teorba i flauta. Popevši se, kralj zateče svoje musketare koje g. Fuke beše doveo iz Melena i pozvao na večeru.

D’Artanjana nisu više mučile sumnje. On je bio umoran, beše dobro večerao, i želeo je bar jednom u životu da uživa u jednoj svečanosti koju priređuje pravi kralj.

— G. Fuke je čovek kakvog ja volim.

Kralja svečano odvedoše u sobu boga Morfeja¹²⁵, koju ćemo u nekoliko reči opisati čitaocu. To je bila najlepša i najprostranija soba u dvorcu. Le Bren beše naslikao na svodu prijatne i mračne snove, kakve Morfej šalje kraljevima kao i ostalim smrtnima.

Kad kralj uđe u ovu veličanstvenu sobu njega obuze jeza. Fuke ga upita šta je razlog tome.

— Spava mi se — odgovori Luj, prilično bled.

— Hoće li Vaše veličanstvo da pozovem njegovu poslugu?

— Ne, imam da razgovaram sa nekoliko osoba — reče kralj. — Obavestite g. Kolbera.

Fuke se pokloni i izađe.

CCXX

NAŠAO SE NEKO PREPREDENIJI I OD GASKONJCA

D’Artanjan nije gubio vreme; to nije imao običaj da čini. Pošto se beše raspitao gde je Aramis, on pođe brzo da ga potraži, i najzad ga nađe. Međutim, Aramis se, otkako je kralj stigao u Vo, beše povukao u svoju sobu, razmišljajući svakako šta bi još mogao da izmisli za kraljevu razonodu i zabavu.

D’Artanjan zatraži da ga prijave, i zateče vanskog episkopa na drugom spratu, u jednoj sobi, koju su zbog njenih plavih tapeta nazivali plavom, u društvu Portosa i nekoliko modernih epikurejaca.

Aramis priđe, zagrli svoga prijatelja i ponudi mu najbolju naslonjaču; primetivši da musketar želi da nasamo razgovara sa Aramisom, epikurejci se oprostiše i iziđoše.

Portos se ne pomače. Istina, pošto je dobro večerao, on je spavao u svojoj naslonjači i blagozvučno hrkao. On nije smetao njihovom razgovoru.

D’Artanjan oseti da on treba da započne razgovor. Teško je bilo izmamiti ono priznanje koje je došao da traži; i zato on otvoreno pređe na glavnu stvar.

— Pa lepo, evo nas dakle u Vou? — reče on.

— Da, d’Artanjane. Volite li vi ovo mesto?

— Mnogo; a volim i g. Fukea.

— Jelte da je on divan čovek?

— Izvanredan.

— Kažu da se kralj u početku ponašao hladno prema njemu, a da je sada Njegovo veličanstvo ljubaznije.

— Vi to, dakle, niste videli, kad kažete kažu?

— Nisam; vršio sam sa ovom gospodom koja su sada izašla pripreme za sutrašnju predstavu i za viteške igre na konjima.

— A, tako! Vi ovde upravljate svečanostima, vi?

— Ja sam, kao što znate, prijatelj uživanja za koja je potrebna mašta; ja sam uvek bio pomalo pesnik.

— Sećam se vaših stihova; bili su divni.

— Ja sam ih zaboravio; ali se radujem da naučim stihove drugih, kada se ti drugi zovu Molijer, Pelison, La Fonten, itd.

— Znate li, Aramise, šta mi je večeras za vreme večere palo na um?

— Ne znam. Kažite mi, jer inače neću moći pogoditi; vama toliko mnogo stvari pada na um!

— Pa lepo, palo mi je na um da pravi kralj Francuske nije Luj XIV.

— Šta kažete? — reče Aramis pogledavši i nehotice musketara pravo u oči.

— Ne; to je g. Fuke.

Aramis odmahnu i nasmeši se.

— Sad ste i vi ljubomorni, kao i svi ostali! — reče on. Kladim se da ste to čuli od g. Kolbera.

Da bi se umilio Aramisu, d’Artanjan mu ispriča Kolberove neprilike zbog vina iz Melena.

— Gadan je to čovek, taj Kolber! — reče Aramis.

— Bogami, jeste!

— Kada čovek pomisli — dodade episkop — da će kroz četiri meseci taj biti vaš ministar.

— Koješta!

— I da ćete mu služiti kao Rišeljeu, kao Mazarenu.

— Kao što vi služite Fukeu — reče d’Artanjan.

— S tom razlikom, dragi prijatelju, što g. Fuke nije Kolber.

— To je istina.

I d’Artanjan se pretvarao da se sneveselio.

— Ali, — dodade on posle nekoliko trenutaka — zašto ste mi kazali da će g. Kolber kroz četiri meseci biti ministar.

— Zato što g. Fuke to više neće biti — odvrati Aramis.

— On će biti upropašćen, jelte? — reče d’Artanjan.

— Potpuno.

— Zašto onda priređuje svečanosti? — reče musketar sa tako prirodnom dobronamernošću, da episkop za jedan trenutak poverova u nju. — Kako ga vi niste odvratili od toga?

Ove poslednje reči bile su suvišne. Aramis ponovo postade nepoverljiv.

— Radi se o tome — reče on — da se sačuva kraljeva blagonaklonost.

— Upropašćujući sebe?

— Da, upropašćujući sebe zbog njega.

— Čudna računica!

— Nužnost.

— Ja je ne vidim, dragi Aramise.

— Kako da ne; vi valjda primećujete da g. Kolber počinje da zauzima neprijateljski stav.

— I da g. Kolber nagovara kralja da se oslobodi vrhovnog rukovaoca.

— To je očigledno.

— I da se protiv g. Fukea kuju spletke.

— To je poznato.

— Ne izgleda verovatno da će kralj zauzeti stav protiv čoveka koji je sve potrošio da bi njemu ugodio.

— To je istina — reče polako Aramis, koji nije bio mnogo ubeđen, i koji je želeo da pređe na drugi razgovor.

— Postoje ludosti i ludosti — produži d’Artanjan. — Ja ne volim sve one koje vi činite.

— Koje?

— Večera, bal, koncert, prikazivanje komedije, viteške igre, vodopadi, vatromet, svečano osvetljavanje i pokloni, to je dobro, to sve primam; ali zar svi ti izdaci nisu bili dovoljni? Zar je trebalo…?

— Šta?

— Zar je, na primer, trebalo svima u kući napraviti nova odela?

— Oh, to je istina! Ja sam to rekao g. Fukeu; on mi je odgovorio da bi, da je dovoljno bogat, ponudio kralju jedan zamak koji bi bio potpuno nov — od vetrokaza na krovu, pa do podruma — i u kome bi bilo sve novo; i da bi posle kraljevog odlaska sve to zapalio da ništa od svega toga ne služi drugome.

— To je špansko shvatanje!

— Ja sam to kazao. On je na to dodao: „Svako ko mi bude savetovao da štedim, biće moj neprijatelj.”

— Kažem vam da je to bezumlje, isto kao i onaj portret.

— Koji portret? — reče Aramis.

— Kraljev; ono iznenađenje…

— Ono iznenađenje?

— Da, zbog koga ste vi uzimali uzorak kod Persena.

D’Artanjan ućuta. On beše bacio strelu, sada se radilo samo o tome da oceni da je pogodila cilj.

— To je bila jedna lepa pažnja — odgovori Aramis.

D’Artanjan priđe svome prijatelju, uze ga za obe ruke i gledajući ga u oči reče mu:

— Aramise, volite li me vi bar još malo?

— Da li vas volim? Kakvo pitanje!

— Dobro! Učinite mi onda jednu uslugu. Zašto ste uzeli kod Persena uzorak kraljevog odela.

— Pođite sa mnom da to upitate onog jadnog Le Brena koji je na tome radio dva dana i dve noći.

— Aramise, to je ono u šta hoćete da veruju ostali; ali ja…

— Zaista, d’Artanjane, iznenađujete me!

— Budite dobri prema meni. Kažite mi istinu; vi ne biste hteli da mi se dogodi neka neprijatnost, jelte?

— Dragi prijatelju, prestajem da vas razumem. Kakva vas to, dovraga, sumnja muči?

— Verujete li vi u moja naslućivanja. Nekada ste verovali u njih. Pa, eto, nešto mi kaže da vi imate neku skrivenu nameru.

— Ja, neku nameru?

— Nisam sasvim siguran.

— Dovraga!

— Nisam sasvim siguran, ali bih se zakleo u to.

— No, d’Artanjane, ovo me je mnogo zabolelo. Stvarno ako imam neku nameru koju moram da krijem od vas, ja ću je kriti, jelte? Ako imam neku koju treba da vam otkrijem, pa ja bih to već učinio.

— Ne, Aramise, ima namera koje se otkrivaju tek u pogodnom trenutku.

— Prema tome, dragi prijatelju, — produži episkop smejući se — taj pogodan trenutak još nije došao.

D’Artanjan setno odmahnu glavom.

— Prijateljstvo, prijateljstvo! — reče on — Prazna reč! Evo jednoga čoveka koji bi dozvolio da ga zbog mene iseku na komade kada bih ja to od njega tražio.

— To je istina — reče Aramis dostojanstveno.

— I taj čovek, koji bi mi dao ovu krv koja teče u njegovim žilama, neće da mi otvori nijedan kutak svoga srca. Prijateljstvo, ponavljam, ti si samo varka i obmana kao i sve što blista na ovom svetu!

— Ne govorite tako o našem prijateljstvu — odgovori episkop odlučno i ubedljivo. — Ono nije takvo kakvo ga vi prikazujete.

— Pogledajte nas, Aramise. Od nas četvorice trojica smo ovde prisutni. Vi me ne obmanjujete, ja vas sumnjičim, a Portos spava. Krasno društvo trojice prijatelja, jelte? Lepi ostaci!

— Mogu da vam kažem samo jedno, d’Artanjane, i zaklinjem se na jevanđelje da je tako. Volim vas kao što sam vas nekada voleo. Ako sam ponekad nepoverljiv prema vama, to je zbog drugih, ne zbog vas ili zbog sebe. U svemu što budem uradio i u čemu budem uspeo, vi ćete imati svoj udeo. Obećajte mi isto prijateljstvo, hajde!

— Ako se ne varam, Aramise, ovo su reči u ovom trenutku pune velikodušnosti.

— To je moguće.

— Vi spremate zaveru protiv g. Kolbera. Ako je samo to, sto mu gromova, kažite mi, ja ću vas pomoći!

Aramis nije mogao da sakrije prezrivi osmeh koji se pojavio na njegovom licu.

— A kad bih i spremao zaveru protiv g. Kolbera, kakvo bi to zlo bilo?

— To bi bilo suviše malo za vas, i vi niste išli da tražite uzorke od Persena da biste srušili Kolbera. Oh, Aramise, mi nismo neprijatelji, braća smo. Kažite mi šta hoćete da preduzmete, i dajem vam časnu reč, ako ne mogu da vam pomognem, neću vam odmagati.

— Ja ne preduzimam ništa — reče Aramis.

— Aramise, nešto u meni mi govori, jasno mi kaže; taj me glas nije nikada prevario. Vi nešto snujete protiv kralja!

— Protiv kralja! — uzviknu episkop, pretvarajući se da je ljut.

— Vaš izraz lica me neće ubediti da nije tako. Ponavljam, protiv kralja.

— Hoćete li mi pomoći? — reče Aramis smejući se i dalje podrugljivo.

— Aramise, učiniću i nešto više nego da vam pomognem ili da vam ne odmognem, jer ću vas spasti.

— Vi ste ludi, d’Artanjane.

— U ovom slučaju ja sam mudriji.

— Vi me sumnjičite da hoću da ubijem kralja!

— Ko vam govori o tome? — reče musketar.

— Onda, objasnimo se: ja ne vidim šta možemo uraditi zakonitom kralju, kao što je naš, osim da ga ubijemo.

D’Artanjan ne odgovori ništa.

— Vi uostalom imate ovde svoje stražare i svoje musketare — reče episkop.

— To je tačno.

— Vi niste kod g. Fukea, vi ste u svojoj kući..

— To je istina.

— U ovom trenutku g. Kolber savetuje kralju šta da uradi protiv g. Fukea, što biste mu možda i vi savetovali da ja nisam na njegovoj strani.

— Aramise! Aramise! Preklinjem vas, recite jednu prijateljsku reč!

— Reč prijatelja, to je reč istine. Neka me grom ubije ako pomišljam da samo prstom dirnem sina Ane Austrijske, prvog kralja Francuske, ako nemam čvrstu nameru da se bacim na kolena pred njegovim prestolom; ako ne želim da sutrašnji dan, ovde u Vou, ne bude najslavniji dan u životu moga kralja.

Aramis beše izgovorio ove reči lica okrenutog prema ložnici svoje sobe gde d’Artanjan, koji je, uostalom, bio leđima naslonjen na nju, nije mogao da nasluti da se neko nalazi. Ova zakletva, koja beše izgovorena blagim, namerno sporim i svečanim glasom, potpuno zadovolji musketara. On uze obe Aramisove ruke i prijateljski ih steže.

Aramis je podneo prekore ne prebledevši; crveneo je slušajući pohvale. Činilo mu je čast što je obmanuo d’Artanjana. Stideo se što je d’Artanjan imao poverenja u njega.

— Vi odlazite? — reče mu on, grleći ga da bi sakrio da je pocrveneo.

— Da, dužnost me zove. Treba da primim lozinku za noćas.

— Gde ćete spavati?

— Mislim u sobi ispred kraljeve. A Portos?

— Povedite ga, molim vas; hrče kao top.

— A!… on ne stanuje u istoj sobi sa vama? — reče d’Artanjan.

— Bože me sačuvaj! Njegove se odaje nalaze ne znam ni sam gde.

D’Artanjan snažno protrese Portosa za rame i pozva ga da pođu.

— Polako! — reče Aramis — Vi hodate tako da ćete probiti pod.

— To je istina — reče musketar. — Ova se soba nalazi iznad sobe sa kubetom.

— I ja je nisam izabrao za dvoranu za mačevanje. Ne zaboravite da je moj pod tavanica kraljeve sobe. Laku noć dragi prijatelji, ja ću kroz deset minuta već spavati.

I Aramis ih isprati, smejući se tiho. Zatim, pošto oni iziđoše, on brzo stavi reze na vrata, zamrači sve prozore i pozva:

— Vaše veličanstvo! Vaše veličanstvo!

Filip izađe iz ložnice otvorivši jedna tajna vrata koja su se nalazila iza postelje.

— G. d’Artanjan nešto mnogo podozreva — reče on

— A, poznali ste, dakle, g. d’Artanjana?

— I pre nego što ste izgovorili njegovo ime.

— To je vaš vrhovni zapovednik musketara.

— On mi je vrlo odan — odvrati Filip naglašavajući tu ličnu zamenicu.

— Veran je kao pas, ali ponekad hoće da ujede! Ako vas d’Artanjan ne pozna pre nego što onaj drugi iščezne, možete računati na d’Artanjana do kraja života; jer ako ništa ne primeti, ostaće i dalje veran; a ako primeti suviše kasno, on je lukav Gaskonjac i neće nikada priznati da se prevario.

— Ja sam tako i mislio. Šta ćemo sad da radimo?

— Vi ćete odavde da posmatrate, kada kralj pođe da legne, kako ćete odlaziti na spavanje bez velikog ceremonijala.

— Vrlo dobro. Gde da stanem.

— Sedite na ovu stoličicu. Ja ću da pomaknem parket. Vi ćete gledati kroz ovaj otvor načinjen u kubetu kraljeve sobe. Vidite li?

— Vidim kralja.

I Filip zadrhta kao da je ugledao neprijatelja.

— Šta radi?

— Poziva jednog čoveka da sedne pored njega.

— G. Fukea.

— Ne njega; čekajte…

— Setite se beležaka, portreta, Vaše veličanstvo!

— Čovek koga kralj poziva da sedne u njegovom prisustvu, to je g. Kolber.

— Kolber kod kralja? — uzviknu Aramis. — Nemoguće!

— Pogledajte.

Aramis pogleda dole, kroz prorez na podu.

— Da, — reče on — to je Kolber glavom. Oh, Vaše veličanstvo! Šta ćemo sada čuti i šta će se izroditi iz ovog razgovora u četiri oka?

— Sigurno ništa dobro za g. Fukea.

— Slušajmo, Vaše veličanstvo.

I budući kralj n budući papa žudno su slušali razgovor ove dvojice običnih smrtnika koji su tu bili pod njihovim nogama i koje su mogli da smrve, da su hteli.

— Kolberu, — reče kralj — danas ste me mnogo naljutili.

— Sire… ja sam to znao.

— Vrlo dobro! Dopada mi se vaš odgovor. Da, znali ste. Za to je trebalo imati hrabrosti!

— Izlagao sam se opasnosti da izazovem nezadovoljstvo Vašeg veličanstva; ali sam se isto tako izlagao opasnosti da mu ne pokažem što je u njegovom interesu da uradi.

— Šta? Vi ste se plašili da mi se nešto ne dogodi?

— Ako ništa drugo, Sire, a ono da ne pokvarite stomak; — reče Kolber — jer ovakve gozbe priređuju kralju samo zato da bi ga ugušili preteranim jelom.

I pošto je izbacio ovu grubu šalu, Kolber je zadovoljno čekao da vidi kakav će utisak ona izazvati na kralja.

— Zaista, — reče on — g. Fuke mi je priredio isuviše lepu večeru. Kažite mi, Kolberu, odakle on uzima novac da bi podmirio svoje ogromne izdatke? Znate li vi to?

— Da, Sire, znam.

— Vi ćete to da mi malo sračunate.

— Vrlo lako, tačno u paru.

— Ja znam da vi tačno računate.

— To je prva osobina koja se mora zahtevati od rukovaoca finansijama.

— Svi je nemaju.

— Zahvaljujem Vašem veličanstvu na tako laskavoj pohvali.

— Dakle, g. Fuke je bogat, vrlo bogat, što ceo svet zna, gospodine.

— Ceo svet, živi kao i mrtvi.

— Šta to treba da znači, g. Kolberu?

— Živi vide bogatstvo g. Fukea; oni se dive onome što on pruža, oni to hvale na sav glas; ali mrtvi, koji više znaju od nas, znaju poreklo toga bogatstva, i oni optužuju.

— Pa lepo, čemu g. Fuke ima da zahvali za svoje bogatstvo?

— Poziv rukovaoca finansijama često ide na ruku onome ko ga vrši?

— Vi imate nešto poverljivije da mi kažete; ne plašite se ničega, potpuno smo sami.

— Ja se nikad nečega ne plašim, Sire, kada me štite moja savest i moj kralj.

I Kolber se pokloni.

— Dakle, kada bi mrtvi mogli da govore?…

— Oni ponekad govore, Sire, pročitajte.

— Ah, — šapnu Aramis na uho princu, koji je slušao pored njega ne gubeći nijednu reč — pošto se ovde nalazite da biste naučili svoj zanat vladara, Vaše veličanstvo, čujte jednu veličanstvenu podlost. Vi ćete prisustvovati jednoj od onih scena kakve sam bog, ili bolje reći, đavo, jedini znaju da smisle i da izvedu. Dobro slušajte, to će vam koristiti.

Princ je još pažljivije slušao i gledao, i on vide kako Luj XIV uzima iz Kolberovih ruku jedno pismo koje mu je ovaj pružao.

— Rukopis pokojnog kardinala! — reče kralj.

— Vaše veličanstvo ima dobro pamćenje, — odgovori Kolber poklonivši se — i to je divna sposobnost za jednog kralja da može da pozna nečiji rukopis na prvi pogled.

Kralj pročita Mazarenovo pismo, za koje je čitalac saznao još za vreme one svađe između Aramisa i gospođe de Ševrez.

— Ne razumem dobro — reče kralj, koga ovo pismo jako zainteresova. — Vidim da je u pitanju novac koji je dat g. Fukeu.

— Trinaest miliona. Lepa svota!

— Jeste… I tih trinaest miliona nedostaju u celokupnom računu? Eto šta ja ne razumem sasvim dobro, kažem vam. Kako bi i zašto bi taj manjak bio mogućan?

— Ne kažem mogućan; kažem da on stvarno postoji.

— Vi kažete da u završnom računu nedostaju trinaest miliona?

— Ne kažem to ja, to stoji zapisano u knjigama.

— I ovo Mazarenovo pismo kazuje na šta je upotrebljena ta svota i ime onoga kod koga se ona nalazi?

— Kao što Vaše veličanstvo može iz njega da se uveri.

— Da, zaista, iz ovoga se vidi da g. Fuke, izgleda, još nije vratio tih trinaest miliona.

— To se vidi iz računa, da, Sire.

— Pa lepo, dakle?…

— Dakle, Sire, pošto g. Fuke nije vratio tih trinaest miliona, znači da ih je zadržao za sebe, a sa trinaest miliona može se stvoriti četiri puta više i biti četiri puta izdašniji, nego što je to Vaše veličanstvo moglo da učini u Fontenblou, gde smo ukupno potrošili tri miliona, ako se sećate.

To je, od strane jednog smetenjaka, bila vrlo vešta podlost, to podsećanje na svečanost za vreme koje je kralj, zahvaljujući jednoj reči g. Fukea, prvi put opazio da je ovaj nadmoćniji od njega. Kolber je vraćao u Vou ono što mu je Fuke učinio u Fontenblou, a kao dobar finansijer, on mu je to vraćao sa velikim interesom. Pošto je izazvao takvo raspoloženje kod kralja, Kolberu nije ostalo još mnogo da uradi. On to oseti; kralj se beše natmurio. Kolber je čekao da kralj progovori, sa isto onoliko nestrpljenja sa koliko su Aramis i Filip čekali na svojoj osmatračnici.

— Znate li šta se zaključuje iz svega ovoga, gospodine Kolberu? — reče kralj, pošto je malo razmislio.

— Ne, Sire, ne znam.

— Ako se dokaže da su ovih trinaest miliona prisvojeni…

— Ali to je dokazano.

— Hoću da kažem, ako se to objavi, gospodine Kolberu.

— Mislim da bi to moglo biti još sutra, kada Vaše veličanstvo…

— Ne bi bilo kod g. Fukea — odgovori kralj dostojanstveno.

— Kralj je svuda u svojoj kući, Sire, a naročito u kućama koje su plaćene njegovim novcem.

— Izgleda mi, — reče Filip tiho Aramisu — da je arhitekt, koji je gradio ovo kube, trebalo da predvidi čemu bi ono moglo poslužiti, i da je trebalo da ga učini pokretnim, kako bi čovek mogao da ga sruči na glavu nevaljalaca koji imaju tako gadan karakter kao što ga ima onaj g. Kolber.

— I ja sam na to pomislio; — reče Aramis — ali, g. Kolber je u ovom trenutku tako blizu kralja!

— To je istina, to bi izazvalo pitanje nasledstva.

— Od koga bi imao koristi samo vaš mlađi brat, Vaše veličanstvo. Hajde, ne mičimo se i slušajmo i dalje.

— Nećemo još dugo slušati, reče mladi princ.

— A zašto, Vaše veličanstvo?

— Zato što, da sam ja kralj, ja ne bih više ništa odgovorio.

— A šta biste uradili?

— Ništa do sutra ujutru, da bi mogao da razmislim.

Luj XIV podiže oči i pogleda Kolbera koji je sa nestrpljenjem čekao da on progovori:

— Gospodine Kolberu, — reče on, prelazeći brzo na drugi predmet razgovora — dockan je, hoću da legnem.

— A, — reče Kolber — imaću…

— Doviđenja, sutra. Sutra ujutru ću doneti odluku.

— Vrlo dobro, Sire — reče Kolber strahovito ljut, mada se savlađivao pred kraljem.

Kralj učini jedan pokret rukom i rukovalac finansijama pođe prema vratima.

— Oficir na službi! — viknu kralj.

Oficir na službi uđe u kraljeve odaje.

Filip htede da napusti mesto sa koga je posmatrao.

— Još koji trenutak; — reče mu Aramis sa svojom uobičajenom blagonaklonošću — ono što se maločas dogodilo samo je uzgredna stvar o kojoj sutra nećemo više misliti; ali noćna služba, primenjivanje dvorskih pravila kada kralj odlazi na spavanje, ah, Vaše veličanstvo, to je ono što je važno. Naučite, Sire, naučite, kako da ležete u postelju. Gledajte, gledajte!

CCXXI

KOLBER

Istorija će zabeležiti, ili bolje reći, istorija je zabeležila ono što se dogodilo sutradan, i opisala nam sjajne svečanosti koje je vrhovni rukovalac priredio u čast svoga kralja; šetnju, večeru, pozorišnu predstavu. Prikazana je komedija u kojoj je Portos, na svoje veliko iznenađenje, poznao g. Koklena de Volijera, koji je igrao u „lakrdiji” Nametljivci. Tako je g. de Brasje de Pjerfon nazivao tu međuigru s pevanjem.

Svakako da La Fonten nije imao isto mišljenje, on koji je pisao svome prijatelju g. Mokruu da su ovim Molijerovim delom svi na dvoru ushićeni, da se njegova slava daleko pronela, da se on tome mnogo raduje, jer veoma ceni i poštuje Molijera.

Uostalom i Portos je bio La Fontenovog mišljenja, i on bi rekao isto kao i ovaj: „Dovraga, i ja cenim i poštujem ovog čoveka, ali samo kao krojača!” Što se tiče pozorišta, kazali smo već, Molijer je za g. de Brasjea de Pjerfona, bio samo lakrdijaš.

Brižan zbog onoga što se dogodilo dan ranije, osećajući se kao otrovan zbog onog što mu je Kolber saopštio, kralj je celoga toga dana, koji je bio tako divan tako pun događaja i nepredviđenih uživanja kao iz Hiljadu i jedne noći, kralj je bio hladan, uzdržan, ćutljiv. Ništa nije moglo da ga razvedri. Tek pred podne poče da biva malo bolje raspoložen. Svakako da beše doneo odluku.

Aramis, koji je pratio svaki njegov korak, svaku njegovu misao, zaključi da će se uskoro dogoditi ono što je očekivao.

Celoga toga dana kralj je, osećajući svakako potrebu da odstrani neku tužnu misao, tražio društvo La Valijerove, s istom revnošću sa kojom je izbegavao društvo g. Kolbera ili g. Fukea.

Dođe veče. Kralj je želeo da pođe u šetnju tek posle partije karata i zato su igrali karata između večere i šetnje. Kralj dobi hiljadu pistola koje stavi u džep i ustade rekavši:

— Hajde, gospodo, pođimo u park.

Tu zateče gospođe. Rekli smo već da je kralj dobio na kartama hiljadu pistola i da ih beše stavio u džep. Ali g. Fuke je udesio da izgubi deset hiljada, i zato su lica dvorana i časnika kraljevog doma zračila od zadovoljstva.

S kraljem nije bio isti slučaj. I pored dobiti, koja ga nije ostavljala ravnodušnim, na njegovom licu se još uvek pomalo videlo neraspoloženje. Kolber ga je čekao na zavijutku jedne staze. Svakako da se on tu nalazio zato što mu je kralj na tom mestu zakazao sastanak, jer mu Luj XIV, koji ga je pre toga izbegavao, dade znak i uđe sa njim u park.

Ali i La Valijerova beše primetila da je kraljevo čelo natmureno i da njegov pogled seva; i kako ništa od onoga što je on u sebi krio nije bilo nedokučno njenoj ljubavi, ona je shvatila da je nekome pretila opasnost od ovog kraljevog uzdržanog gneva. Ona je stajala na putu osvete kao anđeo milosrđa.

Sva tužna, sva zbunjena, skoro izbezumljena što je tako dugo bila rastavljena od svoga dragana, brižna zbog tog uzbuđenja koje je on krio, a koje je ona naslutila, ona se tako zbunjena pojavi pred kraljem koji to, s obzirom na duševno raspoloženje u kome se nalazio, nepovoljno protumači.

Tada, kada su bili sami, ili skoro sami — jer se Kolber, opazivši mladu devojku, zaustavi sa puno poštovanja na odstojanju od deset koraka — kralj priđe La Valijerovoj i uze je za ruku.

— Gospođice, — reče joj on — mogu li, a da ne izgledam suviše radoznao, da vas upitam šta vam je? Izgleda mi da vam se grudi nadimaju, da su vam oči vlažne.

— Oh, Sire, ako se moje grudi nadimaju, ako su moje oči vlažne, jednom reči, ako sam tužna, to je zato što je Vaše veličanstvo tužno.

— Ja tužan? Oh, gospođice, vi ne vidite dobro. To što u ovom času osećam nije tuga.

— A šta osećate, Sire?

— Poniženje.

— Poniženje? Ah, šta vi to govorite?

— Kažem, gospođice, da tamo gde se ja nalazim, niko drugi ne bi trebalo da bude gospodar. Pa eto, pogledajte, da li mene, mene kralja Francuske, ne baca u zasenak gospodar ovoga poseda. Oh! — nastavi on, stežući zube i pesnicu — Oh!… I kada pomislim da je taj kralj…

— Produžite, Sire — reče La Valijerova, uplašena.

— Da je taj kralj neverni sluga koji se razmeće onim što je ukrao od mene! I zato ću tome bezočnom ministru da pretvorim njegova slavlja u žalost, koju će nimfa iz Voa, kao što kažu pesnici, dugo pamtiti.

— Oh! Vaše veličanstvo…

— Pa lepo, gospođice, da nećete da branite g. Fukea — reče kralj ljutito.

— Ne, Sire, samo bih htela da vas upitam da li ste dobro obavešteni. Vaše veličanstvo je više puta imalo prilike da se uveri koliko vrede dvorske optužbe.

Luj XIV dade Kolberu znak da priđe.

— Govorite, gospodine Kolberu,— reče mladi vladar — jer zaista mislim da je gospođici de La Valijer potrebno da čuje vašu reč da bi verovala u kraljevu. Kažite gospođici šta je uradio g. Fuke. A vi, gospođice, oh, to neće duto trajati, budite dobri da saslušate, molim vas.

Zašto je Luj XIV tako navaljivao? To je bilo lako razumeti! On nije bio ni spokojan ni ubeđen; on je iza ove priče o trinaest miliona naslućivao neku mračnu, tajanstvenu, podmuklu smicalicu, i on je želeo da čisto srce La Valijerove, koje se bunilo na pomisao o krađi, jednom reči odobri tu odluku koju on beše doneo, ali koju se ipak kolebao da sprovede u delo:

— Govorite, gospodine; — reče La Valijerova Kolberu koji beše prišao — govorite pošto kralj želi da vas saslušam. Hajde, recite, kakav je zločin učinio gospodin Fuke.

— Oh, ne mnogo težak, gospođice, — reče ova mračna ličnost — samo zločin zloupotrebe poverenja…

— Ispričajte, ispričajte, Kolberu, i kada budete gotovi, ostavite nas; idite i obavestite g. d’Artanjana da imam da mu izdam naređenja.

— G. d’Artanjana! — uzviknu La Valijerova — A zašto tražite da se pozove g. d’Artanjan, Sire? Preklinjem vas da mi to kažete.

— Dovraga! Da uhapsi toga gordoga diva, koji veran svome geslu preti da se uspne do moga neba.

— Da uhapsi g. Fukea, kažete?

— A! To vas čudi?

— U njegovoj kući?

— A zašto da ne? Ako je kriv, kriv je bilo da je u svojoj kući, bilo na ma kom drugom mestu.

— G. Fukea, koji u ovom trenutku upropašćuje sebe da bi ukazao što više počasti svome kralju?

— Čini mi se, zaista, da vi, gospođice, branite toga izdajnika.

Kolber poče tiho da se smeje. Kralj se okrete kada ču taj piskavi smeh.

— Sire, ja ne branim g. Fukea, nego vas — reče La Valijerova.

— Mene!… Vi mene branite?

— Sire, vi kaljate svoju čast, izdajući takvo naređenje.

— Ja kaljam svoju čast? — prošaputa kralj i strašno preblede od gneva. — Zaista, gospođice, vi o tome govorite sa nekom čudnom vatrenošću.

— Ja u svoje reči unosim toliko vatrenosti samo zato što želim da služim Vašem veličanstvu — odgovori plemenita mlada devojka. — Ja bih za to dala i svoj život, ako bi bilo potrebno, i to sa istom vatrenošću, Sire.

Kolber htede nešto da progunđa. Tada se La Valijerova, to pitomo jagnje, pobuni protiv njega, i pogledom koji je sevao, natera ga da ćuti.

— Gospodine, — reče ona — ako kralj postupa dobro, a time nanosi štetu meni i mojima, ja se ne bunim; ali ako postupa rđavo, pa makar time činio uslugu meni ili onima koje ja volim, ja mu to otvoreno kažem.

— Ali, čini mi se, gospođice, — usudi se da kaže Kolber — da i ja volim kralja.

— Da, gospodine, mi ga volimo oboje, svako na svoj način — odvrati La Valijerova takvim glasom, tako da je srce mladoga vladara bilo ganuto. — Samo, ja ga volim tako žarkom ljubavlju da i sam kralj ne sumnja u moju ljubav… On je moj kralj i moj gospodar. Ja mu verno služim, i svaki onaj koji dira u njegovu čast, dira u moj život. Dakle, ja ponavljam da oni koji savetuju kralju da uhapsi g. Fukea u njegovoj kući, kaljaju kraljevu čast.

Kolber saže glavu, jer je osećao da ga kralj napušta Međutim, saginjući glavu on prošaputa:

— Gospođice, imao bih da vam kažem samo jednu reč.

— Nemojte je reći, gospodine, jer ja neću da je čujem. Šta biste uostalom, mogli da mi kažete? Da je g. Fuke izvršio zločin? Ja to znam, pošto je kralj to kazao; i pošto je kralj kazao: „Ja verujem” nije mi potrebno da mi druga usta kažu: „Ja tvrdim.” Ali, bio g. Fuke i poslednji čovek, ja ovo kažem glasno, g. Fuke je svetinja za kralja, jer je kralj njegov gost. Da je u njegovoj kući razbojničko gnezdo, da je Vo pećina u kojoj se kuje lažan novac ili u kojoj se kriju zločinci, njegova je kuća svetinja, njegov je zamak neprikosnoven, jer u njemu stanuje njegova žena, i to je sklonište koje ni dželati ne bi oskrnavili!

La Valijerova ućuta. Kralj joj se divio i protiv svoje volje; vatrenost ovih reči i ove odbrane behu ga pobedili. Kolber se osećao pobeđenim u ovoj nejednakoj borbi. Najzad kralj odahnu, zatrese glavom i pruži ruku La Valijerovoj.

— Gospođice, — reče on blago — zašto govorite protiv mene? Znate li šta će uraditi onaj nevaljalac, ako ga pustimo da predahne?

— Eh! Bože moj, nije li to plen koji će vam pasti u ruke kad god budete hteli?

— A ako izmakne, ako pobegne?— uzviknu Kolber.

— Pa lepo, gospodine, to će kralju večito služiti na čast što je dozvolio da g. Fuke pobegne; i ukoliko je on više kriv, utoliko će kraljeva slava biti veća, kad se uporedi sa tom bedom, sa tom sramotom.

Luj poljubi ruku La Valijerove i kleče na kolena pred njom.

— Izgubljen sam — pomisli Kolber.

A zatim mu se lice najednom ozari:

— Oh! Ne, ne, još ne! — pomisli on.

I dok je kralj, zaklonjen iza jedne velike lipe, grlio La Valijerovu svim žarom jedne neopisive ljubavi, Kolber poče mirno da traži po svojoj lisnici, odakle izvadi jedno presavijeno pismo koje je bilo malo požutelo, ali koje je moralo biti veoma dragoceno, pošto se rukovalac smešio gledajući ga. Zatim upravi pogled pun mržnje u ovo dvoje zaljubljenih čija se senka ocrtavala u polutami, i koje odjednom osvetli svetlost buktinja koje su se približavale.

Luj vide kako ova svetlost baca odsjaj na belu haljinu La Valijerove.

— Idi Lujza,— reče on — jer evo ih, dolaze.

— Gospođice, gospođice, evo ih, dolaze — reče Kolber želeći da mlada devojka što pre ode.

Lujza brzo iščeze između drveća. Zatim, dok je kralj ustajao, jer on beše klekao pred mladom devojkom, Kolber reče:

— Ah, gospođica de La Valijer je nešto ispustila.

— Šta to? — upita kralj.

— Neku hartiju, neko pismo, nešto belo, pogledajte, Sire.

Kralj se brzo saže, podiže pismo i zgužva ga.

U tom se trenutku pojaviše buktinje i obasjaše jakom svetlošću ovaj mračni prizor.

CCXXII

LJUBOMORA

Ova blještava svetlost, ova žurba svih prisutnih da mu ugode, ove nove počasti koje mu je Fuke ukazivao, pokolebaše Luja XIV u njegovoj odluci, koju La Valijerova beše već prilično pokolebala.

Kralj pogledom zahvali Fukeu što je pružio La Valijerovoj priliku da se pokaže onako plemenita i da tako silno zagospodari njegovim srcem.

Tek što Fuke povede kralja prema dvorcu, kad se na vrhu Voa pojavi jaka svetlost, praćena veličanstvenim praskom, i osvetli potpuno vrt.

Vatromet beše počeo. Kolber, koji je stajao na dvadeset koraka od kralja — pored koga su se nalazili gospodari zamka i ukazivali mu počasti — pokušao je da navede kralja da opet misli na ono na šta beše, zbog ovog veličanstvenog prizora, već prestao da misli.

U trenutku kad je hteo da pruži Fukeu ruku, kralj oseti da drži ono pisamce koje je, vrlo verovatno, La Valijerova bacila kraj kraljevih nogu u trenutku kad je pobegla.

Pri svetlosti ovog vatrometa koji je bivao sve lepši, i koji je izazivao uzvike divljenja u okolnim selima, kralj pročita pismo za koje je mislio da je ljubavno pismo koje je La Valijerova njemu pisala.

Dok je čitao, sve je više bledeo, i ova pritajena srdžba uplašila bi svakog onog koji bi mogao da pročita šta se zbiva u ovom srcu koje su raspinjale najužasnije od svih strasti. Ljubomora i bes mu više nisu davali mira. Od onog trenutka kad je saznao strašnu istinu, nestalo je svakog poštovanja, svake nežnosti, gostoprimstvo nije bilo više svetinja.

Malo je trebalo pa da zbog ovog žestokog bola koji je razdirao njegovo srce koje je bilo još suviše slabo da krije patnje, malo je trebalo pa da pozove u pomoć svoje stražare.

Pogodili smo da je ovo pismo, koje je Kolber bacio kraj kraljevih nogu, ono isto koje je u Fontenblou nestalo zajedno sa poverljivim slugom Tobijem, posle onog Fukeovog pokušaja da osvoji srce La Valijerove.

Fuke je video da je kralj bled, ali nije naslućivao šta ga muči; Kolber je primetio da je gnevan, i radovao se buri koja se sprema.

Fukeov glas trže mladoga vladara iz njegovog mučnog razmišljanja.

— Šta vam je, Sire? — upita ljubazno vrhovni rukovalac.

Luj se savlada sa krajnjim naporom.

— Ništa — reče on.

— Bojim se da Vašem veličanstvu nije dobro.

— Nije mi dobro, to sam vam već kazao, ali to nije ništa.

I ne čekajući da se završi vatromet, kralj se uputi prema dvorcu.

Fuke pođe sa kraljem. Svi ostali pođoše za njima.

Vrhovni rukovalac pokuša da još ispituje Luja XIV, ali mu ovaj ništa ne odgovori. On je mislio da su se Luj i La Valijerova posvađali u parku i da kralj, čija ljutnja nije obično dugo trajala — ali koji ludo voli — sad mrzi ceo svet zato što je njegova dragana ljuta na njega. Ova pomisao je bila dovoljna da ga umiri; on se čak, želeći da ga uteši, prijateljski nasmeši na njega kad mu ovaj požele laku noć.

Ali je kralj još imao da izdrži svečano spremanje za odlazak na spavanje. To spremanje je imalo da se obavi sa velikim ceremonijalom. Sutra su kretali natrag. Trebalo je nekom ljubaznošću zahvaliti domaćinu za onih potrošenih dvanaest miliona.

Jedino što Luj nađe prijatno da kaže Fukeu, kad se opraštao od njega, bile su ove reči:

— Gospodine Fuke, sutra ćete saznati šta nameravam da uradim; molim vas naredite da pozovu g. d’Artanjana da dođe.

I vatrena krv Luja XIII, koju beše toliko zauzdavao, uzavre tako u njegovim žilama, da je bio gotov da naredi da zadave Fukea, kao što je to njegov prethodnik učinio sa vojvodom d’Ankrom. Stoga on prikri onu svoju strašnu odluku jednim od onih kraljevskih osmeha koji nagoveštavaju državne udare.

Fuke uze kraljevu ruku i poljubi je. Luj uzdrhta celim telom, ali dozvoli da je usne g. Fukea dodirnu.

Pet minuta docnije d’Artanjan, kome behu preneli kraljevo naređenje, uđe u sobu Luja XIV.

Aramis i Filip su bili u svojoj, odakle su i dalje pažljivo slušali.

Kralj i ne sačeka da vrhovni zapovednik musketara dođe do njegove naslonjače.

On mu brzo pođe u susret.

— Pobrinite se da niko ne uđe ovde.

— Dobro, Sire — odvrati vojnik, čiji pogled beše već odavno uočio da se kraljevo lice strašno izmenilo.

On izdade naređenje straži pred vratima, zatim se vrati kod kralja i reče mu:

— Vaše veličanstvo ima nešto da mi kaže?

— Koliko ljudi imate ovde? — upita kralj, odgovarajući ovako na pitanje koje mu je postavljeno.

— Zašto su potrebni, Sire?

— Koliko ljudi imate?! — ponovi kralj lupnuvši nogom o pod.

— Imam musketare.

— I?

— Imam dvadeset stražara i trinaest Švajcaraca.

— Koliko je potrebno ljudi da se…

— Da se…? — reče musketar gledajući mirno.

— Da se uhapsi g. Fuke.

D’Artanjan pođe jedan korak unazad.

— Da se uhapsi g. Fuke! — uzviknu on.

— Hoćete li i vi da kažete da je to nemoguće? — uzviknu kralj glasom punim uzdržanog besa i mržnje.

— Ja nikad ne kažem da je neka stvar nemoguća — odvrati d’Artanjan, do srca uvređen.

— Izvršite onda to!

D’Artanjan se ljutito okrete i uputi prema vratima.

Put koji je imao da pređe nije bio dug; on ga pređe u šest koraka. Tu stade i reče:

— Oprostite, Sire.

— Šta je? — reče kralj.

— Da bih izvršio ovo hapšenje, želeo bih da imam pismeno naređenje.

— Zbog čega to? Otkad kraljevo usmeno naređenje nije dovoljno?

— Zbog toga što kralj može, promenivši raspoloženje, da promeni i naređenje koje je u ljutini izdao.

— Govorite otvoreno, gospodine! Nije to pravi razlog.

— Evo pravog, Sire — odgovori d’Artanjan. — Vi naređujete da se uhapsi jedan čovek, a nalazite se još u njegovoj kući: to činite zato što ste ljuti. Kad ne budete više ljuti, vi ćete se pokajati. Želim da mogu onda da vam pokažem vaš potpis. Ako to ne može da popravi stvar, bar će nam pokazati da kralj greši što se ljuti.

— Greši što se ljuti? — dreknu kralj. — Zar se moj otac i moj ded nisu ljutili, dođavola?

— Kralj vaš otac i kralj vaš ded su se ljutili samo kad su u svojoj kući.

— Kralj je svuda gospodar kao u svojoj kući.

— Tu rečenicu je morao kazati neki laskavac, sigurno g. Kolber, ali to nije nikakva istina. Kralj je gospodar u svakoj kući iz koje istera vlasnika.

Kralj se ujede za usnu.

— Kako, — reče d’Artanjan — evo jednog čoveka koji dovodi sebe do propasti da bi vam ugodio, a vi hoćete da ga uhapsite? Sto mu gromova! Sire, kad bih se ja zvao g. Fuke, i kad bi to sa mnom učinili, odjednom bih progutao deset raketa i upalio bih sebe, da sam izgorim, a i svi ostali. Ali svejedno, vi tako hoćete, idem kod njega.

— Idite! — reče kralj. — Ali, imate li dovoljno ljudi?

— Mislite li, Sire, da ću povesti sa sobom čitav puk pešadije? Uhapsiti g. Fukea tako je lako, da bi i dete to moglo da učini. Uhapsiti g. Fukea, to je kao popiti čašicu pelinkovače. Čovek se malo namršti, i gotovo.

— Ako se bude branio?

— On? Koješta! Da se brani kad će ga ovako surova kazna učiniti kraljem i mučenikom! Čujte, ako mu je ostao još jedan milion — u što sumnjam — kladim se da bi ga dao da ovo postigne. Dobro, Sire, idem kod njega.

— Čekajte! — reče kralj.

— A, imate još nešto da mi kažete!

— Nemojte ga uhapsiti javno.

— To je teže.

— Zašto?

— Zato što ništa nije jednostavnije nego naći g. Fukea koga okružuju hiljadu oduševljenih lica i reći mu: „Hapsim vas u ime kralja, gospodine!” Ali naći ga, obigravati oko njega, saterati ga u neki ugao odakle ne može da pobegne, ukrasti ga njegovim zvanicama, to je, stvarna, prava i najveća teškoća. Čikam i najveštije da to učine.

— Recite još jednom: „To je nemoguće!” i time će sve biti rečeno. Ah, bože moj! da nisam slučajno okružen samo ljudima koji me sprečavaju da uradim ono što hoću!

— Ja vas ne sprečavam da radite što hoćete. Je li rešeno?

— Čuvajte g. Fukea, a ja ću sutra doneti neku odluku.

— Učiniću tako, Sire.

— Dođite sutra kad budem ustajao da dobijete nova naređenja od mene.

— Doći ću.

— Hoću sad da budem sam.

— Nije vam čak potreban ni g. Kolber? — reče musketar, šaljući pri odlasku poslednju strelu.

Kralj uzdrhta. Sav zanesen svojom osvetom on beše zaboravio na predmet koji dokazuje krivicu.

— Ne, niko, — reče on — niko. Ostavite me!

D’Artanjan izađe. Kralj zatvori sam vrata i poče besno da hoda po sobi, kao ranjen bik. Najzad poče da viče da bi sebi olakšao:

— Ah, bednik! Ne samo da krade moj novac, nego sa tim novcem podmićuje moje sekretare, prijatelje, generale, umetnike, otima mi čak i draganu! Ah, evo zašto ga je ona verolomnica onako hrabro branila!… To je bilo iz zahvalnosti!… Ko zna?… iz ljubavi, možda.

On utonu jedan trenutak u bolno razmišljanje.

— Patim; — pomisli on sa onom dubokom mržnjom koju sasvim mladi ljudi osećaju za zrele ljude koji još misle na ljubav — faun koji trči za ljubavnim pustolovinama i kome nijedna žena nije odolela! Ženskaroš koji poklanja zlatan nakit ukrašen dijamantima i koji ima svoje slikare, koji rade portrete njegovih dragana.

Kralj uzdrhta od očajanja.

— On mi sve ukalja!— nastavi on.— On mi sve upropasti! On će me ubiti! On je moj smrtni neprijatelj! Ovog čoveka moram srušiti! Mrzim ga!… Mrzim!… Mrzim!…

Govoreći ovo on je stalno udarao pesnicom o drveni deo naslonjače u kojoj je sedeo.

— Sutra! Sutra!… Kako će biti lep dan; — prošaputa on — sutra će ovaj čovek tako nisko pasti, da će najzad priznati da sam veći od njega!

I kako kralj nije mogao više da se savlađuje, on obori pesnicom jedan sto koji se nalazio kraj njegove postelje, i osećajući bol, plačući i gušeći se, on se onako obučen sruči na postelju i poče da grize čaršav da bi se smirio.

Postelja zaškripi pod ovim teretom, i u sobi boga Morfeja su se čuli samo uzdasi koji su se otimali iz kraljevih zadihanih grudi.

CCXXIII

UVREDA VELIČANSTVA

Ova silna razdraženost, koja beše obuzela kralja kad je pročitao pismo koje je Fuke napisao La Valijerovoj, pretvori se u težak zamor.

Mladost koja je puna zdravlja i života i kojoj je potrebno da odmah nadoknadi ono što izgubi — ne zna za beskrajne besane noći. Kad mlad čovek iznenada sazna za neku nesreću, on se istroši vikom, neposrednom borbom i brže podlegne neumitnom neprijatelju protiv koga se bori. Kad podlegne, on više ne pati.

Luj bi savladan za četvrt sata; zatim prestade da steže pesnice i da sažiže pogledom predmete svoje mržnje; prestade da optužuje Fukea i La Valijerovu uvredljivim rečima; njegov bes se pretvori u očajanje, očajanje u malaksalost.

Glava mu klonu na čipkano uzglavlje, iz grudi mu se otimao samo po koji uzdah.

Bog Morfej, koji je vladao kao neograničeni gospodar u ovoj sobi kojoj je dao svoje ime, u koga je on upirao svoje oči umorne od gneva i crvene od plača, bog Morfej prosu po njemu mrak i kralj polako sklopi oči i zaspa.

Tada mu se učini da ga bog Morfej, koji je bio naslikan na tavanici, gleda ljudskim očima; da se nešto svetli i pokreće na svodu, da vidi lice nekog čoveka koji je stavio ruku na usta i posmatrao zamišljen i, čudna stvar, taj čovek je toliko ličio na kralja, da se Luju činilo da vidi svoje lice u nekom ogledalu. Samo je to lice bilo tužno, usled dubokog sažaljenja koje se na njemu ogledalo.

Zatim mu se učini da se svod malo pomalo udaljuje, i da lica i sve ostalo što je Le Bren naslikao na svodu postaje tamno, i postepeno iščezava. Nepomična postelja se sad lagano i ravnomerno njihala, kao kad lađa ulazi u neki talas. Kralj je svakako sanjao.

Postelja se i dalje spuštala. Kraljeva soba je postajala sve mračnija; nešto hladno, mračno i neobjašnjivo ispuni vazduh. Nestade slika, pozlata, kadifenih zavesa; videli su se samo tamni, sivi zidovi. Postelja se, međutim, i dalje, spuštala, i posle jednog minuta — koji se kralju učinilo da traje čitav vek — ona je dospela do jednog sloja mračnog i ledenog vazduha. Tu se zaustavila.

Kralj je video svetlost svoje sobe, kao što se sa dna bunara vidi svetlost dana.

— Sanjam strašan san! — pomisli on — Vreme je da se probudim. Hajde, probudimo se!

Ali kad izgovori reči: „Probudimo se” on vide da ne samo da je budan, već i da su mu oči otvorene. Tada pogleda oko sebe.

Levo i desno od njega stajala su dva naoružana čoveka sa obrazinama, uvijena u široke ogrtače.

Jedan od njih je držao u ruci mali fenjer, čija je svetlost osvetljavala najtužniju sliku koju je kralj ikad video.

Luj pomisli da njegov san još traje i da je dovoljno da bi ga prekinuo, da samo pokrene ruku, ili da progovori. On skoči sa postelje i oseti pod nogama vlažnu zemlju. Tada se obrati onome koji je držao fenjer:

— Šta je ovo gospodine, — reče on — i kakva je ovo šala?

— To nije nikakva šala — odgovori jedan prigušen glas, glas jednog od one dvojice ljudi sa obrazinama, glas onoga koji je držao fenjer.

— Jeste li vi ljudi g. Fukea? — upita kralj, malo zaprepašćen.

— Malo je važno čiji smo ljudi! — reče fantom — Mi smo Vaši gospodari, i to je sve.

Kralj, koji je bio više razdražen nego uplašen, okrete se onom drugom čoveku sa obrazinom i reče mu:

— Ako je to neka komedija, reći ćete g. Fukeu da nalazim da je nepristojna, i naređujem da je prekinete.

Onaj drugi čovek sa obrazinom, onaj kome se kralj beše obratio, bio je čovek visoka rasta i krupan. Stajao je prav i nepomičan kao kakva mramorna stena.

— Šta je, — dodade kralj, udarajući nogom o zemlju — ne odgovarate mi!

— Ne odgovaramo vam, mladi moj gospodine, — reče div gromkim glasom — jer nemamo šta da vam odgovaramo, sem to da ste vi najveći nametljivac, i da je g. Koklen de Volijer zaboravio da vas uvrsti među one svoje…

— Ali, najzad, šta hoćete od mene? — uzviknu Luj, ljutito skrstivši ruke.

— To ćete docnije saznati — odgovori onaj koji je nosio fenjer.

— Dok čekam, recite mi gde se nalazim.

— Pogledajte!

Luj stvarno pogleda; ali pri svetlosti fenjera koji čovek sa obrazinom beše podigao, on samo vide vlažne zidove i, ovde onde po njima, sjajne tragove koje su ostavili puževi golaći.

— O! O! Neka tamnica? — reče kralj.

— Ne, podzemni hodnik.

— Koji vodi?…

— Budite dobri da pođete sa nama.

— Neću se pokrenuti sa ovoga mesta — uzviknu kralj.

— Ako se budete opirali, mladi moj prijatelju, odgovori onaj snažniji, ja ću vas podići, uvući vas u jedan ogrtač, i ako se ugušite, utoliko gore po vas, bogami.

Kad to reče, on izvuče ispod ogrtača ruku, koju bi Milon iz Krotona¹²⁶ poželeo da ima onog dana kad je došao na nesrećnu pomisao da poseče svoj poslednji hrast, i pripreti svome kralju.

Kralj se plašio nasilja jer beše shvatio da ova dvojica ljudi, u čijoj se vlasti nalazio, nisu dovde doveli stvari da bi se sad povukli, i da će, prema tome, ići do kraja. On zatrese glavom.

— Izgleda da sam pao u šake dvojice ubica — reče on. — Pođimo!

Nijedan od ove dvojice ne odgovori na ovo. Onaj koji je nosio fenjer, išao je prvi; kralj je išao za njim; onaj drugi, sa obrazinom, išao je poslednji. Tako prođoše kroz jedan dug i krivudav hodnik u kome se nalazilo bezbroj stepenica. Najzad stigoše do jednog hodnika koji su zatvarala jedna gvozdena vrata. Čovek koji je nosio fenjer otvori ta vrata jednim od ključeva koje je nosio o pojasu, a koje je kralj za sve vreme puta slušao kako zveckaju.

Kada se vrata otvoriše, i kada kroz njih uđe vazduh, Luj poznade mirise koji se šire iz drveća na kraju toplih letnjih dana. On se jedan trenutak zaustavi, premišljajući se, ali ga snažni čuvar koji je išao za njim gurnu i natera da izađe iz podzemnog hodnika.

— Još jednom vas pitam, — reče kralj okrećući se onome koji se usudio da se dotakne svoga vladara — šta nameravate da uradite sa kraljem Francuske?

— Potrudite se da zaboravite tu reč — odgovori zapovedničkim glasom čovek koji je nosio lampu.

— Trebalo bi vas mučiti na točku zbog te reči koju ste izgovorili, — dodade div gaseći fenjer koji mu njegov drug beše dodao — ali kralj je isuviše čovečan.

Kad ču pretnju, Luj se tako naglo trže, da se moglo pomisliti da hoće da beži; div mu stavi ruku na rame i prikova ga na mestu.

— Ali recite mi najzad kuda idemo — reče kralj.

— Pođite! — odgovori onaj prvi sa nekom vrstom poštovanja, i povede svoga zatvorenika prema kočijama koje su izgleda tu čekale.

Te kočije su bile potpuno skrivene u lišću. Dva konja su bila privezana za donje grane jednog velikog hrasta.

— Popnite se — reče onaj isti čovek, otvarajući vrata od kočija i spuštajući papučicu.

Kralj posluša, sede u dno kočija, čija se vrata zatvoriše čim on i njegov vođa uđoše. Div preseče uže kojim su bili privezani konji, upreže ih sam, i pope se na sedište koje je bilo slobodno. Odmah kočije pođoše u trku, izađoše na put za Pariz i u senarskoj šumi nađoše odmorne konje, koji su bili privezani za drveće kao i oni prvi. Čovek koji je sedeo na kočijaševom mestu promeni konje i nastavi da tera brzo prema Parizu, gde stiže oko tri sata ujutru. Kočije prođoše kroz predgrađe Sen-Antoan, i pošto je kočijaš doviknuo stražaru: „Po naređenju kralja!” on potera konje u kružno dvorište Bastilje, iz koga se ulazilo u dvorište Uprave. Tu se konji, koji su se pušili, zaustaviše ispred stepenica. Jedan stražar dotrča.

— Probudite g. upravnika — reče kočijaš gromkim glasom.

Posle deset minuta se na vratima pojavi g. Bezmo u sobnoj haljini.

— Šta je opet? — upita on — Koga mi to dovodite?

Čovek sa fenjerom otvori vrata od kočija i reče nešto kočijašu. Ovaj odmah siđe sa svog sedišta, uze pušku koja je ležala kraj njegovih nogu i prisloni cev na grudi zatvorenika.

— Pucajte, ako bude govorio! — dodade sasvim glasno čovek koji je izlazio iz kočija.

— Dobro! — odvrati onaj drugi.

Sad se onaj koji je doveo kralja pope uz stepenice, na vrhu kojih ga je čekao upravnik.

— Gospodine d’Erble! — uzviknu ovaj.

— Pst! — učini Aramis — Uđimo u vaš stan.

— Oh, bože! Zbog čega dolazite u ovo doba?

— Zbog jedne greške, dragi moj gospodine Bezmo — odgovori mirno Aramis. — Izgleda da ste pre neki dan vi bili u pravu.

— Povodom čega? — upita upravnik.

— Povodom onog naređenja o puštanju iz zatvora, dragi moj prijatelju.

— Objasnite mi to, gospodine… ne, Vaše preosveštenstvo — reče upravnik koji se gušio od iznenađenja i užasa.

— To je sasvim prosto: sećate li se, dragi gospodine Bezmo, da su vam pre neki dan poslali jedno naređenje o puštanju na slobodu?

— Da, za Maršialija.

— Pa lepo, jelte da smo svi mislili da je to bilo za Maršialija?

— Svakako. Setite se, međutim, da sam ja sumnjao; da nisam hteo da ga izvršim; da ste me vi prisilili da to učinim.

— Oh, kakvu to reč izgovarate, dragi Bezmo!… Savetovao samo.

— Savetovali, da, savetovali da vam ga predam, i da ste ga odveli svojim kočijama.

— Pa lepo, dragi moj gospodine Bezmo, to je bila greška. Primetili su to u ministarstvu, i evo sad vam donosim kraljevo naređenje da se pusti na slobodu… Seldon, onaj ubogi Škotlanđanin, znate?

— Seldon? Ovoga puta ste sigurni?…

— Naravno! Pročitajte sami — dodade Aramis predajući mu naređenje.

— Ali ovo je naređenje koje sam već imao u rukama, reče Bezmo.

— Zaista?

— To je ono za koje sam vam pre neko veče tvrdio da sam ga video. Pa da! Poznao sam ga po mrlji od mastila.

— Ne znam da li je to ono isto, ali jedno je tačno, a to je da vam ga donosim.

— A onaj drugi, onda?

— Koji drugi?

— Maršiali.

— Dovodim vam ga natrag.

— Ali to mi nije dovoljno. Da bih ga ponovo zatvorio potrebno mi je novo naređenje.

— Govorite kao dete, dragi moj Bezmo! Gde je naređenje koje ste dobili, ono koje se odnosi na Maršialija?

Bezmo brzo ode do svog gvozdenog ormana i izvuče ga.

Aramis ga ščepa, mirno ga pocepa na četiri dela, prinese parčad lampi i spali ih.

— Šta to radite? — uzviknu Bezmo prestravljen.

— Razmotrite malo situaciju, dragi upravniče — reče Aramis sa onom svojom savršenom hladnokrvnošću — i videćete kako je ona jednostavna. Vi nemate više naređenje koje pravda Maršialijev izlazak iz zatvora.

— Bože moj, ne! Ja sam izgubljen čovek!

— Ni najmanje, pošto vam dovodim natrag Maršialija. A pošto sam ga doveo natrag, to je kao da nije ni izlazio iz zatvora.

— A! — reče upravnik, zgranut.

— Svakako. Vi ćete ga odmah ponovo zatvoriti.

— Pa naravno!

— I predaćete mi tog Seldona koga novo naređenje oslobađa. Tako će vaše knjige biti u redu. Razumete li?

— Ja… ja…

— Razumete — reče Aramis. — Vrlo dobro!

Bezmo sklopi ruke.

— Ali zašto mi sad dovodite natrag Maršialija? — uzviknu nesrećni upravnik, sav tužan i tronut.

— Za jednoga prijatelja kao što ste vi, za onog koji mi tako verno služi kao vi, nemam tajni — reče Aramis.

I Aramis šapnu Bezmou na uvo:

— Vama je poznato da postoji sličnost između ovog nesrećnika i…?

— I kralja; da.

— Pa lepo, prvo što je Maršiali učinio kad je pušten na slobodu bilo je da tvrdi, pogodite šta?

— Kako mogu da pogodim?

— Da tvrdi da je kralj Francuske.

— Dobri bože!

— Eto zašto vam ga dovodim natrag, dragi prijatelju. On je lud, i svima priča tu svoju glupost.

— Šta da radim onda?

— To je sasvim prosto: nemojte mu dozvoliti da ma s kim dođe u vezu. Vi razumete da je kralj bio besan kad je čuo za ovu Maršialijevu glupost. Tako da sad, zapamtite dobro ovo, dragi gospodine Bezmo, jer se to vas tiče, tako da sad preti smrtna kazna onima koji budu dozvolili da ma s kim dođe u vezu, sem sa mnom ili sa kraljem. Razumete li, Bezmo, smrtna kazna!

— Da li razumem, sto mu muka!

— A sad siđite i ponovo odvedite ovog nesrećnika u njegovu ćeliju, sem ako ne volite više da naredite da dođe ovde.

Bezmo ode do kočija da primi zatvorenika koga je Portos, savesno vršeći svoju dužnost, čuvao držeći mu stalno pušku na grudima.

— A, tu ste, nesrećniče! — uzviknu Bezmo kad ugleda kralja — Dobro je! Dobro je.

I čim kralj izađe iz kola, on ga povede zajedno sa Portosom koji nije ni skidao svoju obrazinu, i Aramisom koji ponovo beše stavio svoju, na drugi sprat kule Bertodijer i otvori mu vrata sobe u kojoj je šest godina Filip čamio.

Kralj uđe u ćeliju ne izgovorivši nijednu jedinu reč. On je bio bled i unezveren.

Bezmo zatvori za njim vrata, lično dva puta okrenu ključ u bravi, i vrativši se kod Aramisa, reče mu tiho: — Bogami, zaista liči na kralja! Ipak manje nego što vi kažete.

— Tako da se vi ne biste prevarili da je izvršena zamena?

— No, čujte?

— Vi ste dragocen čovek, dragi moj Bezmo — reče Aramis. — A sad pustite Seldona.

— Tako je; zaboravio sam… Sad ću da naredim.

— Ne mora sad! Sutra, imate vremena.

— Sutra? Ne, ne, odmah.

— Onda vi idite i svršavajte svoje poslove, a ja idem da svršavam svoje. Razumeli ste, jelte?

— Šta sam razumeo?

— Da će moći da se uđe kod zatvorenika samo sa kraljevim naređenjem, naređenjem koje ću ja lično doneti.

— Sporazumeli smo se. Zbogom, Vaše preosveštenstvo.

Aramis se vrati kod svog druga.

— Hajdemo u Vo, prijatelju Portose! Požurimo.

— Čovek se oseća lakim kad je verno služio svome kralju, i služeći njemu, spasao svoju zemlju — reče Portos. — Konji sad neće imati šta da vuku. Pođimo.

I kočije pređoše preko pokretnog mosta koji podigoše čim oni prođoše.

CCXXIV

JEDNA NOĆ U BASTILJI

Kada mladi kralj, zaprepašćen i izmučen onim što mu se događalo, vide da su ga zatvorili u jednu sobu u Bastilji, on najpre pomisli da i mrtav čovek sanja isto onako kao i živ čovek kad zaspi, i da je njegova postelja propala kroz pod u Vou, da je to prouzrokovalo njegovu smrt i da on, mrtvi kralj Luj XIV, i dalje sanja, da sanja one grozote koje su u životu nemoguće, a koje se nazivaju svrgnuće s prestola, hapšenje i nanošenje uvrede jednom kralju koji je doskora bio svemoćan.

— Je li to ono što se naziva večnost, pakao? — prošaputa Luj XIV u trenutku kada Bezmo lično za njim zatvori vrata.

On čak i ne pogleda oko sebe i tu, u toj sobi, naslonjen na zid, on ponovo poče sa užasom da razmišlja o svojoj smrti i zatvori oči da ne bi video nešto još gore.

— Kako sam umro? — upita se on skoro izbezumljen — Da nije namerno udešeno da moja postelja propadne kroz pod? Ali ne, ne sećam se da sam se uopšte udario o nešto… Da me možda nisu otrovali za vreme večere ili možda ugušili dimom sveća kao Žanu d’Albre, moju prababu?

Najedanput Luj oseti kako se hladnoća ove sobe spušta na njegova ramena kao ogrtač.

— Video sam — pomisli on — kako je moj otac ležao na odru u svom kraljevskom odelu. On je još uvek ličio na kralja. Na odru je izgledao kao da se još uvek nalazi na prestolu presvučenom kadifom. Ništa ne beše izgubio od svoga dostojanstva. Bog, koji nije kaznio njega koji je tolike ljude poslao u smrt, neće kazniti ni mene koji nisam ništa učinio.

Neki čudan šum privuče pažnju mladog čoveka. On pogleda i vide na kaminu, ispod velikog raspeća naslikanog na zidu, jednog ogromnog pacova, koji je grickao neku koricu tvrdog hleba koja tu beše ostavljena, gledajući novoga domaćina pametnim i radoznalim pogledom.

Kralj se uplaši: oseti odvratnost; on poče da uzmiče prema vratima i strašno viknu. I kao da je taj krik, koji mu se beše oteo iz grudi, bio potreban da bi došao k sebi, Luj shvati da je živ, da nije izgubio razum i svest.

— Zatočenik! — uzviknu on — Ja, ja sam zatočenik!

On potraži pogledom zvonce da bi pozvao nekoga.

— U Bastilji nema zvonca, — pomisli on — a ja sam zatvoren u Bastilji. A sad da razmislim kako su me zatvorili? To je sigurno neka zavera g. Fukea. U Vou su mi spremili klopku. G. Fuke nije sam umešan u ovo. Njegov pomoćnik… onaj glas… to je bio g. d’Erble; poznao sam ga. Kolber je bio u pravu. Ali šta hoće Fuke sa mnom? Hoće li da vlada mesto mene? Nemoguće! Ko zna… — pomisli kralj koji posta turoban. — Moj brat, vojvoda od Orleana, radi možda protiv mene ono što je celoga svog života moj stric želeo da uradi protiv moga oca. A kraljica? A moja majka? A La Valijerova? Oh! La Valijerova! Sa njom će Gospođa uraditi šta bude htela. Drago dete! Da, tako je, mora da su i nju zatvorili isto kao i mene. Rastavili su nas zauvek.

I na samu pomisao o rastanku, zaljubljeni dragan poče da uzdiše, da jeca i da viče.

— Ovde postoji upravnik — produži kralj, besan. — Govoriću sa njim. Pozovimo ga.

On pozva. Nikakav glas ne odgovori na njegov. On uze stolicu i poče njome da udara o teška vrata od hrastovine. Začuše se samo tužni odjeci u dubini stepeništa; ali mu nijedno živo biće ne odgovori.

To je za kralja bio nov dokaz da ga u Bastilji nimalo ne uvažavaju. Zatim, pošto beše malo stišao svoj gnev, i primetivši da kroz jedan prozor sa rešetkama ulazi malo rumene svetlosti zore, Luj poče ponovo da doziva, najpre tiho, a zatim glasno. Niko mu ne odgovori.

Dvadeset drugih pokušaja nisu imali nikakvog uspeha.

Krv u njemu poče da se budi i udara mu u glavu. Ta priroda koja je bila naviknuta da joj se svi pokoravaju, sada je drhtala od besa, kada joj se dogodilo da je neko ne posluša. Njegov je gnev postajao sve jači. Zatočenik slomi stolicu koja je bila suviše teška za njegove ruke i poče njome da udara u vrata kao maljem. Beše podigao strašnu galamu. Tu i tamo mu odgovoriše prigušenim zvucima.

Ovi su glasovi čudno delovali na kralja. On prestade da udara, da bi ih slušao. Bili su to glasovi zatvorenika koji su nekada bili njegove žrtve, a sada njegovi drugovi u nesreći. Pošto je sve te ljude lišio slobode, kralj je sad ovde došao da ih lišava sna.

Ova pomisao umalo ga ne dovede do ludila. Ona udvostruči njegovu snagu, ili bolje reći, njegovu volju, i on poče ponovo da udara komadom polomljene stolice.

— Hej, vi tamo! Jeste li poludeli? — reče iza zatvorenih vrata jedan hrapav i grub glas. Koji vam je đavo od jutros?

— Od jutros? — pomisli kralj, iznenađen. Zatim reče učtivo:

— Gospodine, jeste li vi upravnik Bastilje?

— Dragi moj, vi nemate sve daske u glavi, ali to nije razlog da dižete toliku galamu. Ćutite, dovraga!

— Jeste li vi upravnik? — upita kralj po drugi put.

Jedna vrata se ponovo zatvoriše. Hapsandžija ode, ne udostojivši ga čak ni odgovora.

Kad se kralj uveri da je ovaj otišao, njegovom besu nije bilo kraja. Hitar kao tigar, on skoči sa stola na prozor, čije rešetke poče da trese. On razbi jedno okno, i prasak stakla se razleže po dvorištu. On je dozivao do promuklosti: „Upravnik! Upravnik!” Taj je nastup trajao jedan sat; izgledalo je kao da je kralj u vrućici.

Kose u neredu i prilepljene za čelo, pocepanog i uprljanog odela i rublja, kralj prestade da viče i da udara tek kada je potpuno iznemogao, i tek tada shvati koliko su te zidine debele i neumoljive, i da ih samo vreme, potpomognuto očajanjem, može da sruši.

On nasloni čelo na vrata i malo pomalo poče da se stišava.

— Doći će neko da mi donese hranu koju dele svim zatvorenicima. Tada ću nekog videti, govoriću s njim, on će mi odgovoriti.

I kralj pokuša da se seti u koliko se sati zatvorenicima u Bastilji deli prvi obrok. Čak ni tu pojedinost nije znao. I on oseti, kao potmuo i surov udar nožem u srce, grižu savesti što je živeo dvadeset i pet godina i bio kralj i srećan čovek, a nikada nije pomislio koliko pati nesrećnik koga nepravično lišavaju slobode. Kralj pocrvene od stida. On oseti da mu bog, koji je dozvolio da bude tako strašno ponižen, samo vraća za sve one muke na koje je on osudio druge.

Ali se Luj i ne usudi da klekne i da se moli bogu da ga zamoli da prekine ovo strašno iskušenje.

— Bog radi dobro, bog je u pravu. Bilo bi kukavički od mene da tražim od boga ono što sam ja često odbijao da učinim svojim bližnjima.

Dok je tako razmišljao, on opet začu onaj isti šum, a zatim zaškripaše ključ u bravi i reze na vratima.

To je hapsandžija donosio korpu punu namirnica.

Kralj je nespokojan posmatrao tog čoveka, čekao je da ovaj prvi progovori.

— Ah, — reče hapsandžija — slomili ste svoju stolicu, dobro sam rekao. Vi mora da ste pobesneli!

— Gospodine, — reče kralj — dobro pazite na sve što ćete mi reći, za vas je to vrlo važno.

Ključar spusti korpu na sto i pogleda svoga sabesednika.

— Šta kažete? — reče on, iznenađen.

— Recite da sam naredio da upravnik dođe kod mene — dodade kralj dostojanstveno.

— Hajde, dete moje, — reče hapsandžija — vi ste uvek bili tako krotki; ali ludilo čini čoveka zlim, i hoću da vas upozorim: vi ste slomili stolicu i podigli veliku ga-

lamu, to je prestup koji se kažnjava zatvaranjem u podzemnu tamnicu. Obećajte mi da nećete ponovo to činiti, i onda neću ništa reći ulravniku.

— Hoću da vidim upravnika — reče kralj hladno.

— Pazite, narediće da vas zatvorim u tamnicu. — Ja to zahtevam! Čujete li?

— Ah, opet vam je pogled divlji. Dobro! Oduzeću vam nož.

I hapsandžija učini to što je kazao, zatvori vrata i izađe, ostavljajući kralja začuđenijeg, nesrećnijeg i usamljenijeg nego što je ikada bio.

Uzalud je počeo ponovo da udara polomljenom stoli . com; uzalud je bacao kroz prozor činije i tanjire; svuda je vladala potpuna tišina.

Dva sata docnije to više nije bio kralj; to je bio ludak koji je lomio nokte o vrata, koji je pokušavao da istrgne iz poda kamene ploče, i koji je tako strašno vikao da je izgledalo da se stara Bastilja trese do temelja zato što se usudila da se pobuni protiv svoga gospodara.

A upravnik se i ne pokrenu. Ključari i stražari ga behu obavestili o tome; ali zar je to bilo važno? Zar ludaci nisu bili obična pojava u ovoj tvrđavi, i zar zidine nisu bile jače od ludaka?

G. Bezmo je želeo samo jedno: da ludak Maršiali bude dovoljno lud i da se obesi o neku prečagu ili polugu za koje je bila pričvršćena zavesa iznad postelje.

I zaista, taj zatvorenik nije mnogo donosio, a počeo je da biva vrlo nezgodan. Sve te zamršene stvari u vezi sa Seldonom i Maršialijem, u vezi sa puštanjem na slobodu, ponovnim zatvaranjem i onom sličnošću, mogle bi na taj način imati vrlo zgodan svršetak.

— A zatim, — govorio je Bezmo svome pomoćniku — i običan uhapšenik dovoljno je nesrećan što je uhapšenik; dovoljno pati da bi čovek iz milosrđa mogao da mu poželi smrt. Utoliko pre kad je taj uhapšenik poludeo, kad može da ujede i podigne galamu u Bastilji; tada, bože moj, nije to više samo milosrđe poželeti mu smrt; to je dobro delo koje treba izvršiti ubijajući ga blagom smrću.

I posle toga dobri upravnik doručkova po drugi put.

CCXXV

SENKA G. FUKEA

Još pod teškim utiskom posle onog razgovora sa kraljem, d’Artanjan se pitao da li je još pri čistoj svesti; da li se taj događaj odigrao u Vou; da li je zaista on, d’Artanjan, vrhovni zapovednik musketara, a g. Fuke sopstvenik dvorca u kome je pružio gostoprimstvo Luju XIV. Ovako ne bi mogao da razmišlja pijan čovek. Međutim, dobro su se gostili u Vou. Gospodin vrhovni rukovalac nije štedeo svoja vina. Ali je Gaskonjac bio hladnokrvan čovek; on je u važnim prilikama umeo da postupa kako treba.

— Eto, — pomisli on, izlazeći iz kraljevih odaja — umešan sam u događaje koji će za kralja i za njegove ministre biti od istorijskog značaja; biće zapisano da je g. d’Artanjan, gaskonjski kadet, uhapsio g. Nikolu Fukea, vrhovnog rukovaoca finansijama Francuske. Moji potomci, ako ih budem imao, proslaviće se zbog ovog hapšenja. Radi se samo o tome da sada izvršim kraljevu volju kako valja. Dabome da bi svaki čovek umeo da kaže g. Fukeu: „Predajte mi svoj mač, gospodine!” Ali svako ne bi umeo da čuva g. Fukea, a da ne izazove uzbunu.

D’Artanjan tako nabra čelo da je bilo žalosno pogledati ga. Musketar se borio sa svojom savešću.

Poslati tako u smrt (jer je bilo izvesno da Luj XIV mrzi g. Fukea), kažemo, poslati u smrt onoga koga smo malo pre toga proglasili za otmenog čoveka, bilo je zaista pitanje savesti.

— Izgleda mi — pomisli d’Artanjan — da bi trebalo, ako nisam hulja, da stavim do znanja g. Fukeu kakve su kraljeve namere prema njemu. Ali ako izdam tajnu svoga gospodara, ja sam verolomnik i izdajnik, a to je zločin predviđen vojnim zakonima, i ja sam za vreme ratova video dvadeset puta kako vešaju nesrećnike koji su uradili mnogo beznačajnije stvari od onih koje mi moja preosetljiva savest savetuje da uradim. Ne, mislim da jedan mudar čovek treba iz ovoga mnogo veštije da se izvuče. A zatim, mogu li smatrati da sam mudar? To je sporno, jer sam u toku četrdeset godina potrošio toliko mudrosti da bi bila velika sreća ako mi je ostalo još za groš.

D’Artanjan se uhvati za glavu obema rukama, iščupa nekoliko dlaka iz svojih brkova, i dodade:

— Iz kog razloga je g. Fuke mogao pasti u nemilost? Iz ova tri: prvo, što ga g. Kolber ne voli; drugo, što je pokušao da voli La Valijerovu; treći, što kralj voli g. Kolbera i gospođicu de La Valijer. On je izgubljen čovek! Ali hoću li ga ja, koji sam pošten čovek, dotući sada kad podleže pod teretom spletaka koje su skovale žene i činovnici? Fuj! Ako je opasan, ja ću ga uništiti; ako je samo proganjan, videću! Došao sam dotle da ni kralj, ni ma ko drugi, ne mogu da mi nametnu svoje mišljenje.

I d’Artanjan popravi svoj kajas jednim pokretom koji je bio samo njemu svojstven i uputi se pravo kod g. Fukea, koji se, pošto se beše oprostio od gospođa, spremao da mirno spava posle sjajnih uspeha koje je doživeo u toku dana.

G. Fuke se tek beše povukao u svoju sobu, raspoložen, ali mrtav umoran. Nije više slušao, nije više ništa video; postelja ga je neodoljivo privlačila. Sluga mu je već pomagao da se svuče, kada se na vratima njegove sobe pojavi g. d’Artanjan.

— Gle! G. d’Artanjan? — reče g. Fuke, koji već beše svukao desni rukav.

— Stoji vam na usluzi — odvrati musketar.

— Uđite samo, dragi gospodine d’Artanjane.

— Hvala.

— Jeste li došli da mi učinite neku zamerku u vezi sa današnjom svečanošću? Vi ste tako oštrouman duh.

— Oh, ne.

— Da li vas neko ometa u vršenju vaše službe?

— Ni najmanje.

— Možda ste rđavo smešteni?

— Divno sam smešten.

— Pa lepo, hvala vam što ste tako ljubazni, ja sam vam veoma zahvalan na svim tim laskavim rečima.

Te su reči neosporno značile: „Dragi moj d’Artanjane, idite da legnete, pošto imate postelju i pustite mene da to isto učinim.

Izgledalo je da d’Artanjan nije razumeo.

— Hoćete već da legnete? — reče on vrhovnom rukovaocu.

— Da. Imate li nešto da mi saopštite?

— Ništa, gospodine, ništa. Vi dakle ovde spavate?

— Kao što vidite.

— Gospodine, vi ste kralju priredili veoma lepu svečanost.

— Nalazite?

— Oh! Divnu.

— Je li kralj zadovoljan?

— Ushićen.

— Da vas nije zamolio da mi to saopštite?

— Ne bi izabrao vesnika tako malo dostojnog te počasti, Vaša svetlosti.

— Vi potcenjujete sebe, g. d’Artanjane.

— Je li ovo vaša postelja?

— Jeste. Ali zašto me to pitate? Zar niste zadovoljni svojom?

— Treba li da vam govorim otvoreno?

— Svakako.

— Pa eto, nisam.

Fuke uzdrhta.

— Gospodine d’Artanjane, — reče on — uzmite moju sobu.

— Da vas nje lišim, Vaša svetlosti? To nikako!

— Šta da uradim, onda?

— Da mi dozvolite da je delim sa vama.

G. Fuke pogleda musketara pravo u oči.

— A! A! — reče on — vi dolazite od strane kralja?

— Pa da, Vaša svetlosti.

— I kralj bi želeo da vi prenoćite u mojoj sobi?

— Vaša Svetlosti…

— Vrlo dobro, gospodine d’Artanjane, vrlo dobro. Vi ste ovde gospodar. Ne ustručavajte se, gospodine.

— Uveravam vas, Vaša svetlosti, da ja nikako neću da zloupotrebim…

G. Fuke se obrati svome sobaru i reče mu:

— Ostavite nas.

Sobar izađe.

— Vi imate da razgovarate sa mnom, gospodine? — reče on d’Artanjanu.

— Ja?

— Čovek pametan kao što ste vi, ne dolazi u ovo doba da razgovara sa čovekom pametnim kao što sam ja, a da nema ozbiljnog razloga za to.

— Nemojte me ispitivati.

— Naprotiv, hoću da mi kažete šta hoćete od mene?

— Samo da budem u vašem društvu.

— Hajdemo u vrt, — reče iznenada vrhovni rukovalac — u park.

— Ne,— odgovori živo musketar — ne!

— Zašto?

— Svežina…

— Hajde, priznajte da ste došli da me uhapsite — reče vrhovni rukovalac musketaru.

— Bože sačuvaj!— reče ovaj.

— Onda, dakle, da pazite na mene?

— Iz počasti, da, Vaša svetlosti.

— Iz počasti?… To je druga stvar! A! Hapsite me u mojoj kući?

— Nemojte to da kažete!

— Naprotiv, to ću da vičem na sav glas.

— Ako budete vikali biću primoran da vas nateram da ćutite.

— Krasno! Nasilje u mojoj kući? Ah, to je divno!

— Mi se uopšte ne razumemo. Gle, evo jedne šahovske table; hajde da igramo šaha, Vaša svetlosti.

— Gospodine d’Artanjane, ja sam dakle pao u nemilost?

— Ni govora o tome; ali…

— Ali mi je zabranjeno da se odvajam od vas?

— Ne razumem ni reči od onoga što mi kažete, Vaša svetlosti; i ako želite da se povučem, samo mi to kažite.

— Dragi gospodine d’Artanjane, vaše ponašanje će me dovesti do ludila. Nisam više mogao da gledam toliko mi se spavalo, vi ste me probudili.

— To sebi nikada neću moći da oprostim, i ako hoćete da to učinim…

— Pa šta?

— Pa eto, spavajte tu, u mom prisustvu; biće mi vrlo milo.

— Motrite na mene?

— Onda idem.

— Ja vas više ne razumem.

— Laku noć, Vaša svetlosti.

I d’Artanjan učini pokret kao da hoće da ode.

Tada g. Fuke potrča za njim.

— Ja neću leći — reče on. — Ozbiljno vam kažem, pošto odbijate da se ponašate prema meni kao prema čoveku, pošto hoćete da me nadmudrite, ja ću vas naterati da mi odgovorite.

— Koješta! — uzviknu d’Artanjan, pokušavajući da se nasmeši.

— Narediću da se upregnu moji konji i otići ću u Pariz — reče g. Fuke, pokušavajući da pronikne šta se događa u duši zapovednika musketara.

— Ah! Ako je tako, Vaša svetlosti, onda je to druga stvar.

— Vi ćete me uhapsiti?

— Ne, ali ću poći sa vama!

— Sada je dosta, gospodine d’Artanjane — odvrati Fuke hladno.— Niste vi badava čuveni kao duhovit i dovitljiv čovek; ali sa mnom je sve to izlišno. Pređimo odmah na stvar: tražim od vas jednu uslugu. Zašto me hapsite? Šta sam učinio?

— Oh! Ništa ja ne znam šta ste vi učinili, ali ja vas neću uhapsiti… večeras…

— Večeras! — uzviknu Fuke prebledevši — Ali sutra?

— Ah! Sutrašnji dan još nije svanuo, Vaša svetlosti. Ko je ikada mogao da odgovara za ono što će se sutra dogoditi?

— Brzo, brzo, zapovedniče, pustite me da razgovaram sa g. d’Erbleom!

— Nažalost, to je nemoguće, Vaša svetlosti. Imam naređenje da pazim da ni sa njim ne razgovarate.

— Sa g. d’Erbleom, zapovedniče, sa vašim prijateljem!

— Vaša svetlosti, da nije slučajno g. d’Erble, moj prijatelj, jedini sa kojim bi trebalo da vas sprečim da stupite u vezu?

Fuke pocrvene, i pretvarajući se kao da je pomiren sa sudbinom, reče:

— Gospodine, vi ste u pravu; dobio sam od vas lekciju do koje nije trebalo da dozvolim da dođe. Čovek koji je pao u nemilost nema pravo ništa da očekuje, čak ni od onih kojima je pomogao da uspeju u životu, a utoliko manje od onih kojima nije imao sreće da ikad učini neku uslugu.

— Vaša svetlosti!

— To je istina, g. d’Artanjane, vi ste uvek bili u povoljnom položaju prema meni, u položaju koji odgovara čoveku koji je određen da me uhapsi. Vi nikad niste ništa od mene tražili!

— Vaša svetlosti, — odgovori Gaskonjac — dirnut ovim rečitim i plemenitim bolom, hoćete li, molim vas, da mi date časnu reč da nećete izaći iz ove sobe?

— Zašto je to potrebno, dragi gospodine d’Artanjane, pošto me vi čuvate? Da se ne bojite da ću da se upustim u borbu sa najhrabrijim čovekom u kraljevini?

— Nije u tome stvar, Vaša svetlosti, već hoću da idem da vam dovedem g. d’Erblea, i prema tome da vas ostavim samog.

Fuke uzviknu od radosti i iznenađenja:

— Da idete da dovedete g. d’Erblea! Da me ostavite samog! — reče on sklopivši ruke.

— Gde stanuje g. d’Erble? U plavoj sobi?

— Da, prijatelju, da.

— Prijatelju! Hvala vam na toj reči, Vaša svetlosti.

— Ah, vi me spasavate!

— Treba dobrih deset minuta da se ode do plave sobe i da se otuda vrati, jelte? — produži d’Artanjan.

— Toliko otprilike.

— I pet minuta da probudim i obavestim Aramisa koji, kad spava, čvrsto spava: biću odsutan svega četvrt sata. Sada, Vaša svetlosti, dajte mi časnu reč da nećete pokušati ni na koji način da pobegnete, i da ću vas ovde zateći kada se budem vratio?

— Dajem vam je, gospodine — odgovori Fuke i steže musketarovu ruku prijateljski i sa zahvalnošću.

D’Artanjan izađe.

Fuke je gledao kako odlazi, on sačeka sa vidljivim nestrpljenjem da se vrata zatvore za njim, a zatim grozničavo dohvati svoje ključeve, otvori nekoliko tajnih fi oka, potraži, bez uspeha neke hartije koje svakako behu ostale u Sen-Mandeu, a za koje je izgledalo da žali što ih nije tu našao; zatim dočepa žurno pisma, ugovore i razne spise, stavi ih na gomilu na mramornu ploču ognjišta, i sve to brzo spali.

Zatim, pošto to svrši, on se potpuno satrven sruči u jednu naslonjaču, kao čovek koji je izbegao veliku opasnost i koga snaga izdaje čim nema više razloga da se boji te opasnosti.

D’Artanjan se vrati i zateče Fukea u istom položaju. Čestiti musketar nije ni za trenutak posumnjao da će Fuke održati reč koju je dao; ali je pomislio da će iskoristiti njegovo odsustvo i da će uništiti sve hartije, sve zabeleške, sve ugovore koji bi mogli otežavati njegov već i onako težak položaj.

I zato, podižući glavu kao pas koji njuši, on pokuša da oseti miris dima koji je očekivao da će osetiti u vazduhu, i pošto ga oseti, on zadovoljno zatrese glavom.

Kad d’Artanjan uđe, Fuke podiže glavu; nijedan d’Artanjanov pokret mu ne beše promakao. Zatim im se pogledi sretoše; obojica videše da su se razumeli mada ne behu izmenjali nijednu reč.

— Šta je, — upita prvi g. Fuke — a g. d’Erble?

— Bogami, Vaša svetlosti, — odgovori d’Artanjan — mora da g. d’Erble voli noćne šetnje i da sa nekoliko vaših pesnika sastavlja stihove na mesečini; nije u svojoj sobi.

— Kako! Nije u svojoj sobi? — uzviknu Fuke, koji vide kako iščezava i poslednja njegova nada: jer mada nije bio svestan na koji način vanski episkop može da mu pomogne, on je shvatao da samo od njega može da očekuje pomoć.

— Ili, ako je u svojoj sobi, — produži d’Artanjan — imao je razloga zašto nije odgovorio.

— Ali zar ga vi, gospodine, niste dozivali tako da vas čuje?

— Vi ne pretpostavljate, Vaša svetlosti, da sam ja, koji sam već prekršio naređenje na osnovu koga nisam smeo da vas ostavim samog nijednog trenutka, bio toliko lud da probudim celu kuću i da dozvolim da me ljudi vide u hodniku koji vodi u sobu vanskog episkopa, i da tako omogućim g. Kolberu da utvrdi da sam vam dao vremena da spalite svoje hartije.

— Moje hartije?

— Svakako; bar ja bih to učinio da sam bio na vašem mestu. Kad mi neko otvori vrata, ja to iskoristim.

— Pa lepo! Hvala vam; da, ja sam to iskoristio.

— I dobro ste uradili, sto mu gromova! Svako ima svoje sitne tajne koje se ne tiču drugih. Ali vratimo se na Aramisa, Vaša svetlosti.

— Kažem vam, mora da ste dozivali suviše tiho; mora da vas nije čuo.

— Ma koliko tiho da čovek doziva Aramisa, Vaša svetlosti, Aramis uvek čuje kada mu je stalo do toga da čuje. Ja dakle ponavljam ono što sam kazao: Aramis nije bio u svojoj sobi, Vaša svetlosti, ili je imao razloga da ne pozna moj glas. Ti razlozi su meni nepoznati, a možda su nepoznati i vama, mada vam je Njegova svetlost, Njegovo preosveštenstvo vanski episkop potpuno odan.

Fuke uzdahnu, ustade, obiđe tri-četiri puta oko sobe i najzad sede, potpuno utučen, na svoju divnu postelju od kadife ukrašenu izvanrednim čipkama.

D’Artanjan pogleda Fukea sa osećanjem dubokog sažaljenja.

— Video sam u svom životu kako su hapšeni mnogi ljudi — reče setno musketar. — Bio sam tada vrlo mlad. Ali, sto mu gromova, gospodine Fuke, čovek kao što ste vi ne sme da bude tako potišten. Kada bi vas vaši prijatelji videli!…

— Gospodine d’Artanjane, — odvrati vrhovni rukovalac sa tužnim osmehom — vi mene ne razumete; baš zato što me moji prijatelji ne vide ja sam ovakav kakvog me vi vidite. Ja ne živim kada sam sam! Ja ne predstavljam ništa kada sam sam. Imajte na umu da sam ja proveo svoj život u tome da stvaram sebi prijatelje za koje sam se nadao da će biti moj oslonac. Ja nikad nisam znao šta je to usamljenost. Siromaštvo! Ja ga primam, ja ga priznajem, ja ga prihvatam kao nesrećnog prijatelja, jer siromaštvo nije ono što je samoća, što je progonstvo, što je zatvor! Zar bih ja ikada mogao da budem siromašan kada imam prijatelje kao što su Pelison, La Fonten, Molijer? Kad imam draganu kao što je…? Oh! Samoća za mene, čoveka koji voli vrevu, koji voli uživanja, za mene koji postojim samo zato što drugi postoje!… Oh, da znate kako se u ovom trenutku osećam usamljen! I kako mi vi izgledate, vi koji me rastavljate od svega što sam voleo, oličenje usamljenosti, ništavnosti, smrti!

— Ali, ja sam vam već kazao, gospodine Fuke, — odgovori d’Artanjan, koji je bio ganut do dna duše — ja sam vam već kazao da preuveličavate stvari. Kralj vas voli.

— Ne, reče Fuke, vrteći glavom, ne!

— G. Kolber vas mrzi.

— G. Kolber? šta me se to tiče!

— On će vas novčano upropastiti.

— Oh! Što se toga tiče, čikam ga: ja sam već upropašćen.

Posle ovog čudnog priznanja vrhovnog rukovaoca, d’Artanjan pređe oko sobe pogledom koji je bio malo rečit. Mada nije ni reči rekao, Fuke ga je tako dobro razumeo, i on dodade:

— Oh! Ja znam dobro šta vi mislite, g. d’Artanjane. Da je Vo vaš vi biste ga prodali i kupili biste neko imanje u unutrašnjosti. Ovo bi imanje bilo pokriveno šumom, voćnjacima, poljima; ono bi hranilo svoga gospodara. Od četrdeset miliona, vi biste napravili bar…

— Deset miliona — prekide ga d’Artanjan.

— Nijedan milion, dragi moj zapovedniče. Niko u Francuskoj nije dovoljno bogat da bi mogao da kupi Vo za dva miliona i da ga održava ovakvog kakav je; niko to ne bi mogao, niko to ne bi umeo.

— Bože moj! — uzviknu d’Artanjan — U svakom slučaju, imati jedan milion…

— Pa šta?

— To ne znači biti u bedi.

— Ali nije daleko od toga, dragi moj gospodine.

— Kako?

— Oh, vi ne razumete. Ne, ja neću da prodam svoju kuću u Vou. Ja vam je poklanjam, ako je hoćete.

— Poklonite je kralju, napravićete bolji posao.

— Kralju nije potrebno da mu je ja poklanjam; — reče Fuke — on će mi je mirno uzeti ako mu to čini zadovoljstvo; eto zašto ja više volim da propadne. Eto, gospodine d’Artanjane, da kralj nije pod mojim krovom, ja bih uzeo ovu sveću, otišao bih da stavim ispod glavnog kubeta dva sanduka raketa za vatromet koje su preostale, zapalio bih sve to, i pretvorio bih svoj dvorac u prah i pepeo.

— Koješta! — odvrati nemarno musketar — U svakom slučaju ne biste zapalili vrtove. A to je ono što je kod vas najlepše.

— A zatim, — odvrati Fuke prigušenim glasom — šta ja to govorim, bože moj! Da spalim Vo! Da uništim svoj dvorac! Ali Vo ne pripada meni; istina, pravo uživanja u ovim bogatstvima, u ovim krasotama pripada onome ko ih je platio; ali oni za večita vremena pripadaju onima koji su ih stvorili. Vo pripada Le Brenu; Vo pripada Le Notru, Vo pripada Pelisonu, Levou, La Fontenu; Vo pripada Molijeru koji je u njemu prikazao Nametljivce; najzad, Vo pripada potomstvu. Vi vidite, gospodine d’Artanjane, da ja više nemam kuće.

— Hvala bogu, — reče d’Artanjan — ova mi se misao dopada; ona je dostojna g. Fukea. Ako ste materijalno upropašćeni, Vaša svetlosti, pomirite se sa tim; vi isto tako, sto mu gromova, pripadate potomstvu i vi nemate prava da unizite sebe. Evo, pogledajte me, mene koji izgledam kao da imam nad vama neku nadmoćnost zato što vas hapsim; sudbina koja deli uloge u komediji koju igramo na ovome svetu dodelila mi je manje lepu, prijatnu, nego što je bila vaša. Vi ste uživali u životu, vi ste naređivali; ja sam vukao svoj ular, ja sam slušao naređenja, ja sam se mučio. Pa lepo, ma koliko da malo vredim u poređenju sa vama, Vaša svetlosti, ja vam izjavljujem: sećanje na ono što sam uradio podstiče me da ne sagnem isuviše svoju staru glavu. Učinite kao ja, gospodine Fuke; nećete se zbog toga osećati gore. To se događa ljudima kao što ste vi samo jedanput u životu. Postoji jedna latinska poslovica, zaboravio sam kako glasi, ali se sećam smisla, jer sam često o njemu razmišljao; smisao je ovaj: „Konac delo krasi.”

Fuke ustade, jednom rukom zagrli d’Artanjana i pritisnu ga na svoje grudi, a drugom mu steže ruku.

— Ovo je bila lepa pridika — reče on posle kratkog ćutanja.

— Pridika musketara, Vaša svetlosti.

Fuke se ponovo zamisli, i posle nekoliko trenutaka reče:

— A gde li može biti g. d’Erble?

— Ah! Eto, to je ono što ne znam!

— Ne smem da vas zamolim da ponovo odete da ga potražite.

— I kada biste me zamolili, ja to ne bih učinio, gospodine Fuke. To je nesmotreno. Saznalo bi se; i Aramis, koji nije umešan u čitavu tu stvar, mogao bi biti izložen neprilici i zajedno sa vama pasti u nemilost.

— Čekaću da svane — reče Fuke.

— Da, to je najbolje.

— Šta ćemo raditi kad svane?

— To ne znam, Vaša svetlosti.

— Učinite mi jednu uslugu, gospodine d’Artanjane.

— Vrlo rado.

— Vi me čuvate, vi izvršavate naređenje koje ste dobili, jelte?

— Da, tako je.

— Pa lepo! Kada je tako, budite i dalje moja senka! Više volim tu senku nego neku drugu.

D’Artanjan se pokloni.

— Ali zaboravite da ste g. d’Artanjan, vrhovni zapovednik musketara, zaboravite da sam ja rukovalac finansijama, i razgovarajmo o mojim stvarima.

— Dovraga, to je neprijatno.

— Zaista?

— Da; ali za vas, gospodine Fuke, ja ću učiniti i nemoguće.

— Hvala. Šta vam je kralj kazao?

— Ništa.

— A! tako vi, dakle, razgovarate?

— Nego!

— Šta vi mislite o mome položaju?

— Vi ste u teškom položaju.

— Zbog čega?

— Zbog toga što ste u svojoj kući.

— Ma kako da je položaj težak, ja ga dobro shvatam.

— Zaboga! Zar vi mislite da bih ja sa nekim drugim bio toliko iskren?

— Kako, toliko iskren? Zar ste vi bili sa mnom iskreni! Vi koji odbijate da mi ma šta kažete?

— Čujte, Vaša svetlosti, kako bih se ja ponašao da je u pitanju neko drugi, a ne vi: došao bih pred vaša vrata, pošto vaši ljudi odu, ili, ako bi bili još tu, sačekao bi da izađu, i pohvatao bi sve, jednog po jednog, kao zečeve; nečujno bi sve pohapsio, ispružio bi se u hodniku na ćilim pred vašim vratima i pazio bih na vas, a vi to ne biste ni znali. Na taj način ne bi bilo ni bruke, ni galame ni otpora; ali g. Fuke ne bi bio obavešten, ne bi mu bili učinjeni oni ustupci i ona pažnja koje učtivi ljudi čine jedni drugima u odlučnim trenucima. Da li biste bili zadovoljni tim planom?

— Uzdrhtim kada pomislim na njega.

— Jelte, da bi bilo žalosno da sam se sutradan pojavio i zatražio da mi predate svoj mač, a da vas nisam ranije pripremio na to?

— Oh! gospodine, umro bih od stida i od besa!

— Pa dobro, Vaša svetlosti, sada ako ste zadovoljni sa mnom, ako ste se povratili od potresa koji sam pokušao da ublažim koliko sam mogao, ostavimo da vreme čini svoje; vi ste premoreni, vi želite da razmišljate; preklinjem vas, lezite na ovu postelju i spavajte, ili se pretvarajte da spavate. Ja ću da spavam u ovoj naslonjači, a kad zaspim, ja spavam tako čvrstim snom, da ni top ne može da me probudi.

Fuke se nasmeši.

— Ali, izuzimam slučaj, — produži musketar — ako bi neko otvorio vrata, bilo tajna ili ona koja se vide hteo da uđe ili da izađe. Oh, za to imam preosetljivo uvo! Hajde, dakle, hodajte, šetajte po sobi; pišite, brišite, cepajte, spaljujte; ali ne dirajte ključ u bravi.

— Zaista d’Artanjane, vi ste najduhovitiji čovek koga poznajem, i ja žalim samo jedno: što sam vas tako dockan upoznao.

D’Artanjan uzdahnu kao da je hteo da kaže:

— Nažalost, možda ste to učinili suviše rano!

Zatim se zavali u svoju naslonjaču, dok je Fuke, koji se beše navalio na svoju postelju, nalakćen razmišljao o onome što mu se događalo.

Ostavivši sveće da gore, obojica su tako čekali da svane dan i kada bi Fuke suviše glasno uzdisao, d’Artanjan bi jače zahrkao.

Niko, čak ni Aramis, ne dođe da ih uznemiri svojom posetom; u velikoj kući se nije čuo ni najmanji šum.

Napolje se samo čulo kako škripi pesak pod nogama noćnih stražara i patrola musketara. Dodajmo tome još i šum vetra i vode u vodoskocima koji večito žubore, ne obazirući se na one sitne događaje iz kojih se sastoji život i smrt čoveka.

CCXXVI

JUTRO

Filip siđe iz Aramisove sobe na isti način na koji je kralj sišao iz Morfejeve. Svod, čiji mehanizam d’Erble beše pokrenuo, spusti se polako, i Filip se nađe ispred kraljevske postelje koja se beše vratila gore pošto je ostavila zatvorenika na dnu mračnih podzemnih hodnika.

Kad se Filip nađe sam usred ove raskoši, kad postade svestan svoje svemoći i pomisli na ulogu koju će morati da igra, on prvi put oseti sva ona uzbuđenja koja jedan kralj oseća.

Ali kad vide ovu praznu postelju na kojoj je do pre nekoliko trenutaka ležao njegov brat, on preblede.

Ovaj nemi saučesnik se beše vratio pošto je pomogao da se izvrši delo. On se vratio sa tragovima zločina; on je govorio krivcu iskreno i grubo, kako se jedan saučesnik nikad ne plaši da govori drugom. On je govorio istinu.

Kad se Filip naže da bi bolje video, on opazi maramicu koja je još bila vlažna od hladnog znoja koji je curio sa čela Luja XIV. Taj znoj užasnu Filipa, kao što je Aveljeva krv užasnula Kajina.

— Evo me sad pred onim što mi je sudbina odredila — reče Filip, čiji je pogled bio zažaren, lice bledo. — Da, kralj je ležao na ovoj postelji; njegova glava je ugnula jastuk; njegove gorke suze su pokvasile ovu maramicu, i ja se ustežem da legnem na ovu postelju, da uzmem ovu maramicu na kojoj su izvezeni kraljev grb i početna slova njegovog imena!… Hajde, ugledajmo se na g. d’Erblea koji uvek misli na sebe, i koji sebe naziva poštenim čovekom ako je samo kod svojih neprijatelja izazvao nezadovoljstvo ili ih izneverio. Ja bih ležao u ovoj postelji da mi je Luj XIV nije oteo, zahvaljujući zločinu naše majke. Ova maramica na kojoj je izvezen grb Francuske bi meni pripadala da sam bio ostavljen u kraljevskoj kolevci. Filipe, sine kralja Francuske, lezi u svoju postelju! Filipe, jedini kralju Francuske, uzmi natrag svoj grb! Filipe, jedini prirodni nasledniče Luja XIII, tvoga oca, budi bez milosti prema otimaču prestola koji u ovom trenutku ne oseća čak ni grižu savesti zbog sveg onog što si ti prepatio!!!

Kad to reče, Filip, uprkos fizičke odvratnosti, uprkos drhtanja i užasa koje je jakom voljom savlađivao, leže na kraljevsku postelju i stavi na čelo maramicu vlažnu od znoja.

Kad spusti glavu na meko uzglavlje Filip spazi, naslikanu iznad njegove glave, krunu Francuske, koju je držao, kao što smo pomenuli, jedan anđeo sa zlatnim krilima.

Sad predstavimo sebi kako je izgledao ovaj kraljevski uljez mračna pogleda, uzdrhtala tela. On je ličio na tigra koji je zalutao jedne olujne noći i legao u pećinu odsutnoga lava. Zadah njemu sličnih ga je privukao. Našao je tu postelju od suve trave, spustio se na nju tromo, naslonio svoju veliku njušku na svoje ogromne šape, spreman da spava, spreman za borbu. S vremena na vreme munja koja zasija kroz pukotine jazbine, šum grana koje udaraju jedna o drugu, lupa kamenja koje pada, neodređen strah od opasnosti, otržu ga iz tog mrtvog sna, izazvanog umorom.

Može neko da teži da legne u postelju lava, ali ne treba da se nada da će tu spavati mirno.

Filip je naprezao sluh da bi čuo svaki šum, srce bi mu zalupalo čim bi mu se učinilo da će nešto strašno da se dogodi.

Ali se ništa ne dogodi. Tišina, taj smrtni neprijatelj nespokojnih duša, taj smrtni neprijatelj slavoljubivih ljudi, obavi svojim gustim velom noć i budućeg kralja Francuske, koji je spavao pod zaštitom ukradene krune.

Ujutro jedan čovek, pre bi se moglo reći senka, uđe nečujno u kraljevu eobu; Filip koji ga je očekivao, ne iznenadi se.

— Pa, gospodine d’Erble? — reče on.

— Sve je svršeno, Sire.

— Kako?

— Onako kako smo očekivali.

— Je li bilo otpora?

— Velikog: plač, vika.

— Zatim?

— Zatim otupelost.

— I najzad?

— Najzad, potpuna pobeda i potpuno ćutanje.

— Da li je upravnik Bastilje nešto posumnjao?

— Ništa.

— A sličnost?

— Uzrok je uspehu.

— A jeste li pomislili na to da će zatvorenik sigurno razjasniti stvar?

— Već sam se pobrinuo. Kroz nekoliko dana, možda i pre, ako bude potrebno, izvešćemo zatočenika iz Bastilje i prognaćemo ga u neku tako daleku zemlju…

— Ali se iz progonstva može vratiti, gospodine d’Erble.

— Kazao sam, u tako daleku zemlju iz koje bi povratak tako dugo trajao da za njega ne bi bili dovoljni ni ceo život čoveka, ni njegova fizička snaga.

Mladi kralj i Aramis se još jednom pogledaše i razumedoše jedan drugog.

— A g. di Valon? — upita Filip, da bi promenio razgovor.

— Danas će vam biti predstavljen, i u poverenju će vam čestitati što ste izbegli opasnost kojoj vas je izlagao ovaj otimač prestola.

— Šta mu treba učiniti?

— G. di Valonu?

— Da, podariti mu titulu vojvode sa poveljom, mislim?

— Da, titulu vojvode — reče Aramis smešeći se čudno.

— Zašto se smešite, gospodine d’Erble?

— Smešim se što vidim da ste predostrožni, Vaše veličanstvo.

— Predostrožan? Šta pod tim podrazumevate?

— Vaše veličanstvo se bez sumnje plaši da ovaj jadni Portos ne postane neugodan svedok i hoće da ga se oslobodi.

— Na taj način što ću mu podariti titulu vojvode?

— Pa naravno. Vi ga ubijate; on će umreti od radosti, i tajna će nestati sa njim.

— Ah, bože!

— A ja ću izgubiti jednog dobrog prijatelja — reče hladnokrvno Aramis.

U tom trenutku, usred ovog beznačajnog razgovora pomoću koga su ova dva zaverenika skrivala radost i ponos što je stvar uspela, Aramis ču nešto zbog čega poče pažljivo da sluša.

— Šta je? — reče Filip.

— Svanulo je, Sire.

— Pa?

— Pa eto, pre nego što ste sinoć legli u ovu postelju, verovatno ste rešili da nešto učinite jutros, u toku dana?

— Rekao sam svom vrhovnom zapovedniku musketara da ću ga čekati — odgovori živo mladić

— Ako ste mu to rekli, on će sigurno doći, jer to je tačan čovek.

— Čujem korake u predsoblju.

— To je on.

— Hajde, otpočnimo napad — reče mladi kralj odlučno.

— Pazite šta radite, — uzviknu Aramis — početi napad od d’Artanjana, bila bi ludost. D’Artanjan ne zna ništa, d’Artanjan nije ništa video, d’Artanjan je daleko od toga da ma šta naslućuje od naše tajne; ali ako on prvi jutros uđe ovde, on će nanjušiti da se tu nešto dogodilo zbog čega treba da se brine. Vidite li, Sire, pre nego što pustimo d’Artanjana da uđe ovde, treba dobro da provetrimo sobu, ili da u nju uvedemo toliko ljudi da bismo naveli na lažan trag najveštije njuškalo u kraljevini.

— Ali na koji način da ga udaljim, kad sam mu kazao da dođe u ovo vreme? — primeti vladar koji je jedva čekao da podeli megdan sa tako opasnim protivnikom.

— Ja to uzimam na sebe; — odgovori episkop — i prvo ću mu zadati jedan udarac od koga će se naš junak onesvestiti.

— Čuju se njegovi udarci — dodade živo vladar.

I zaista, čuli su da neko lupa spolja.

Aramis se ne beše prevario: To je d’Artanjan javljao da je stigao.

Videli smo da je proveo noć u pametnim razgovorima sa g. Fukeom; ali musketar je bio sit svega, čak i da se pretvara da spava; i čim prvi zraci zore baciše svoju plavičastu svetlost na raskošne vence u sobi vrhovnog rukovaoca, d’Artanjan ustade iz svoje naslonjače, udesi mač, očisti odelo rukavom, očetka svoj šešir.

— Odlazite? — upita g. Fuke.

— Da, Vaša svetlosti; a vi?

— Ja ostajem.

— Dajete časnu reč?

— Časnu reč.

— Dobro. Ja uostalom izlazim samo da bih dobio onaj odgovor, znate?

— Hoćete da kažete onu presudu.

— Eto, ja pomalo ličim na starog Rimljanina. Kad sam jutros ustao, primetio sam da se moj mač nije zakačio ni za jedan gajtan i da opasač nije zapeo. To je siguran znak.

— Srećan znak?

— Da, možete li to da zamislite. Kad god bi se ovaj đavolji pojas od bivolje kože zakačio na leđima, g. de Trevil bi me kaznio ili bi g. Mazaren odbio da mi da novac. Kad god bi se mač zakačio za kajas, dobijao sam da odnesem neku neprijatnu poruku, kakve su pljuštale u mom životu. Kad god se mač sam izvlačio iz korica, to je bio znak da ću imati sreće u nekom dvoboju. Kad god se sasvim izvlačio iz korica, bio sam siguran da ću biti ranjen, da ću dva tri meseca imati posla sa hirurgom i sa zavojima.

— Ah, nisam znao da vaš mač tako dobro obaveštava — reče Fuke, tužno se smešeći. — Je li vaš mač neka vila, ili je začaran?

— Moj mač je, vidite li, jedan deo moga tela. Čuo sam da se priča da neke ljude obaveštava njihova noga ili kucanje u slepoočnicama. Mene obaveštava moj mač. Pa lepo, on mi jutros ništa nije kazao. Ah, jeste!… Evo, odmah se zakačio za poslednju rupu na kajasu. Znate li šta to predskazuje?

— Ne.

— Pa lepo, da ću danas imati nekog da uhapsim.

— A! — reče vrhovni rukovalac više začuđen nego ljut zbog ove iskrenosti — Ali vam vaš mač nije predskazao ništa žalosno, vama znači nije žao što ćete me uhapsiti?

— Da vas uhapsim! Vas?

— Svakako… to predskazuje…

— Ne odnosi se na vas, pošto ste vi od juče uhapšeni. Neću, dakle imati vas da hapsim. Eto, zašto sam radostan, eto zašto kažem da će moj dan biti srećan.

Zapovednik se oprosti od g. Fukea i pođe kod kralja. Bio je već na vratima, kad mu g. Fuke reče:

— Dajte mi još jedan znak svoje blagonaklonosti.

— Hoću, Vaša svetlosti.

— Dozvolite mi da vidim g. d’Erblea.

— Gledaću da vam ga dovedem.

D’Artanjan nije mislio da će se to tako brzo ostvariti.

On zakuca, kao što smo kazali, na kraljeva vrata. Vrata se otvoriše. Zapovednik je mogao da pomisli da je kralj došao lično da ih otvori. Ta pretpostavka nije bila nemoguća, s obzirom da je juče uveče ostavio kralja onako uznemirenog. Ali umesto lica kralja, koga se spremao da pozdravi sa poštovanjem, on ugleda dugo i hladno Aramisovo lice. Umalo što nije viknuo, toliko je njegovo iznenađenje bilo veliko.

— Aramis!— reče on.

— Dobar dan, dragi d’Artanjane — odgovori hladno episkop.

— Vi ovde? — promuca musketar.

— Njegovo veličanstvo kralj vas moli da objavite da se on odmara, pošto se cele noći osećao jako umoran.

— A! — učini d’Artanjan, koji nije mogao da shvati kako je vanski episkop, koji je do juče uveče bio tako malo u milosti, za šest sati postao tako veliki ljubimac.

Stvarno, da bi mogao da prenosi na vratima vladareve sobe kraljeva naređenja, da bi služio kao posrednik Luja XIV, da bi zapovedao u njegovo ime, kad je ovaj tu, trebalo je biti više nego što je Rišelje ikad bio za Luja XIII.

Izrazite d’Artanjanove oči, njegova otvorena usta, nakostrešeni brkovi, rekoše sve to, jasnije nego rečima, oholom ljubimcu koga to nimalo ne uzbudi.

— I još ćete biti tako dobri, gospodine vrhovni zapovedniče musketara, da uvedete samo najuglednije ličnosti. Njegovo veličanstvo hoće još da spava.

— Ali, — primeti d’Artanjan koji je bio gotov da se buni, a naročito gotov da izrazi svoje sumnje izazvane kraljevim ćutanjem — ali, gospodine episkope, Njegovo veličanstvo mi je kazalo da dođem jutros kod njega.

— Odložimo to za docnije, odložimo — začu se iz ložnice kraljev glas, od koga musketar uzdrhta.

On se pokloni, zaprepašćen, preneražen.

— A zatim, — nastavi episkop — da bih odgovorio na ono što ste došli da pitate kralja, dragi moj d’Artanjane, dajem vam ovo naređenje sa kojim ćete se odmah upoznati. To naređenje se tiče g. Fukea.

D’Artanjan uze naređenje koje mu beše pruženo.

— Puštanje na slobodu? — prošaputa on — A!

I on još jednom reče „A!”, a ono je pokazivalo, jasnije od prvog, da je sve razumeo.

Ovo mu je naređenje objašnjavalo Aramisovo prisustvo kod kralja, a i to da je Aramis, da bi mogao da izmoli milost za Fukea, morao uživati svu kraljevu blagonaklonost; sad mu je bilo jasno otkud g. d’Erbleu ona neverovatna sigurnost sa kojom je izdavao naređenja u ime njegovog veličanstva.

D’Artanjanu je bilo dovoljno da nešto razume, da bi sve razumeo. On se pokloni i pođe.

— I ja ću sa vama — reče episkop.

— Kuda?

— Kod g. Fukea; hoću da uživam u njegovoj radosti.

— Ah, Aramise, kako ste maločas zagolicali moju radoznalost — reče opet d’Artanjan.

— Ali sad razumete?

— Pa dabome da razumem — reče on glasno.

Zatim tiho procedi kroz zube:

— Bogami, ne! Ne, ne razumem. Svejedno, tu je naređenje.

I on dodade:

— Pođite napred, Vaše preosveštenstvo.

I d’Artanjan odvede Aramisa kod Fukea.

CCXXVII

KRALJEV PRIJATELJ

Fuke je čekao, nespokojan; on već beše udaljio nekoliko slugu, i nekoliko prijatelja koji behu došli ranije nego što je obično primao. Nikom od njih nije kazao kakva mu opasnost preti, ali je svakog pitao gde bi se mogao naći Aramis.

Kad vide da se d’Artanjan vraća, kad ugleda iza njega vanskog episkopa, obuze ga silna radost, koja je bila isto toliko velika koliko i njegovo nespokojstvo.

Videti Aramisa bila je za njega naknada za nesreću što je uhapšen.

— Šta, zapovedniče, dovodite mi g. d’Erblea?

— I donosim vam nešto što će vas još više obradovati, Vaša svetlosti.

— Šta to?

— Slobodu.

— Slobodan sam?

— Slobodni ste. Kraljevo naređenje.

Fuke se sasvim razvedri i pogledom upita Aramisa da li je to istina.

— Oh, tako je, možete da zahvalite g. vanskom episkopu, — nastavi d’Artanjan — jer njemu dugujete za tu promenu kod kralja.

— Oh — reče Fuke, koji se osećao više ponižen zbog te usluge, nego zahvalan zbog tog uspeha.

— Ali vi, — nastavi d’Artanjan obraćajući se Aramisu — vi koji ste se zauzeli za g. Fukea, zar nećete da učinite nešto i za mene?

— Što god hoćete, prijatelju — odgovori episkop onim svojim mirnim glasom.

— Samo jedno onda; i izjavljujem da ću se time zadovoljiti. Kako da vi, koji ste sa kraljem govorili samo dva puta u životu, postanete njegov ljubimac?

— Od prijatelja kao što ste vi, neću ništa kriti — odvrati Aramis lukavo.

— Kad je tako, onda recite.

— Pa lepo, vi mislite da sam sa kraljem bio samo dva puta, a ja sam sa njim bio više od sto puta. Samo smo to krili, i to je sve.

I ne obraćajući pažnju na to što je d’Artanjan pocrveneo kad mu je ovo otkrio, Aramis se okrete g. Fukeu koji je bio isto toliko iznenađen koliko i musketar.

— Vaša svetlosti, — nastavi on — kralj me je zamolio da vam kažem da je on više nego ikad vaš prijatelj i da ga je svečanost, koju ste sa toliko izdašnosti priredili u njegovu čast, dirnula.

Kad to reče, on se pokloni g. Fukeu sa toliko poštovanja, da ovaj, koji nije bio u stanju da razume ovu stvar koja je izvedena sa toliko veštine, zaneme i prestade da misli.

D’Artanjanu se učini da je razumeo da ova dva čoveka imaju nešto da kažu jedan drugom i htede da izađe, ali ga njegova silna radoznalost, koju je zagolicala ovolika tajanstvenost, prisili da ostane.

Tada se Aramis okrete prema njemu i reče mu blagim glasom:

— Nećete zaboraviti, prijatelju, jelte, da je kralj zabranio da uvedete kod njega one koji prvi ulaze kad kralj ustaje.

Ove reči su bile dovoljno jasne. Musketar ih razumede; on se, dakle pokloni g. Fukeu, zatim sa izvesnim podrugljivim poštovanjem, Aramisu i izađe.

Tada g. Fuke, koji je s nestrpljenjem očekivao ovaj trenutak, potrča prema vratima da ih zaključa, i vrativši se episkopu, reče mu:

— Dragi moj d’Erble, mislim da je krajnje vreme da mi objasnite šta se događa. Istinu da vam kažem, ništa ne razumem.

— Sve ću vam objasniti — reče Aramis sedajući, i zamolivši Fukea da sedne. — Čime da počnemo?

— Prvo ovim: Zašto mi kralj vraća slobodu?

— Pre bi trebalo da me pitate zašto je naredio da vas uhapse.

— Otkako sam uhapšen, imao sam vremena da razmislim o tome, i mislim da je u pitanju izvesna surevnjivost. Moja svečanost je smetala g. Kolberu, i g. Kolber je nešto pronašao protiv mene, onaj plan Bel-Ila, možda?

— Ne, još nije bila reč o Bel-Ilu.

— Šta, onda?

— Sećate li se onih priznanica na trinaest miliona koje je g. Mazaren naredio da vam ukradu.

— Oh, da. Pa?

— Pa eto, već su vas proglasili za lopova.

— Gospode bože!

— To nije sve. Sećate li se onog pisma koje ste pisali La Valijerovoj?

— Sećam se, nažalost.

— Proglasili su vas za izdajnika i zavodnika.

— Zašto mi je onda oprostio?

— Još nismo do toga došli. Želim da vam ova činjenica bude jasna. Zapamtite ovo: kralj zna da ste krivi za utaju novca. Oh, ja znam, naravno, da vi ništa niste utajili, ali kralj nije video priznanice, i sasvim je razumljivo što vas smatra krivcem.

— Oprostite, ja ne vidim…

— Videćete. Osim toga, kralju, koji je pročitao vaše ljubavno pismo i iz njega saznao za ono što ste ponudili La Valijerovoj, sasvim su jasne vaše namere odnosno ove lepotice, je li tako?

— Svakako. Ali šta zaključujete?

— Sad ću vam reći. Kralj je, dakle, vaš najveći, neumoljivi, večiti, neprijatelj.

— Slažem se. Ali zar sam ja toliko moćan da on nije smeo da me upropasti, iako me mrzi, iako me ima u rukama, zahvaljujući mojoj nemoći i mojoj nesreći.

— Utvrdili smo — nastavi hladno Aramis — da između kralja i vas postoji razdor koji se ne može izgladiti.

— Ali on mi oprašta.

— Verujete li vi to? — reče episkop gledajući ga ispitivački.

— Ako ne verujem u njegovu iskrenost, verujem u činjenice.

Aramis lako sleže ramenima.

— Zašto vam je, onda, Luj XIV naložio da mi kažete ono što ste mi saopštili? — upita Fuke.

— Kralj mi nije ništa naložio da vam kažem.

— Ništa!… — reče vrhovni rukovalac, zaprepašćen. — A ono naređenje, onda?…

— Ah, da, naređenje, tako je.

Aramis izgovori te reči tako čudno ih naglašavajući, da Fuke uzdrhta.

— Čujete, vidim da nešto krijete od mene.

Aramis pogladi bradu onim svojim tako belim prstima.

— Kralj me šalje u progonstvo?

— Nemojte i vi pogađati kao u onoj igri u kojoj deca pogađaju da li su blizu ili daleko od skrivenog predmeta, prema tome kako zvonce zvoni.

— Onda mi recite šta je!

— Pogodite.

— Plašite me.

— Koješta!… Znači niste pogodili.

— Šta vam je kralj kazao? Tako vam našega prijateljstva, nemojte to kriti od mene.

— Kralj mi nije ništa kazao.

— Mučite me, d’Erble, ostavljajući me da ovako dugo čekam. Jesam li još vrhovni rukovalac?

— Bićete to koliko god dugo budete želeli.

— Ali kakav ste vi to čudan uticaj najednom stekli nad Njegovim veličanstvom?

— Ah, eto!

— Naterujete ga da radi šta vi hoćete.

— Mislim da je tako.

— To je neverovatno.

— Tako će svi reći.

— Tako vam našeg sklopljenog saveza, d’Erble, tako vam našeg prijateljstva, tako vam svega onog što vam je najdraže na svetu, recite mi, preklinjem vas. Zahvaljujući čemu sad dobro stojite kod Luja XIV? On vas nije voleo, ja to znam.

— Kralj će me sada voleti — reče Aramis, naglašavajući ovu poslednju reč.

— Postoji nešto naročito što vas vezuje?

— Da.

— Neka tajna, možda?

— Da, neka tajna.

— Neka tajna koja je takve prirode da zbog nje kralj menja mišljenje jer je to korisno za njega.

— Vi ste stvarno vrlo oštrouman čovek, Vaša svetlosti. Sasvim ste dobro pogodili. Ja sam, zaista, otkrio jednu tajnu zbog koje kralj Francuske menja mišljenje jer je to korisno za njega.

— Ah! — reče Fuke, sa uzdržanošću otmenog čoveka koji neće da ispituje.

— Sami ćete prosuditi; — nastavi Aramis — reći ćete mi da li se varam kad mislim da je ta tajna tako važna.

— Slušam, pošto ste tako dobri i hoćete da mi je poverite.

Aramis razmišljaše jedan trenutak.

— Nemojte ništa reći! — uzviknu Fuke — Još nije kasno.

— Sećate li se, — reče episkop obarajući pogled — sećate li se rođenja Luja XIV?

— Kao da je juče bilo.

— Jeste li čuli nešto neobično o tom rođenju?

— Ništa, sem to da kralj nije stvarno sin Luja XIII.

— To nije važno za nas, a ni za kraljevinu. Francuski zakon kaže: Onaj ima oca kome zakon tog oca priznaje.

— To je tačno, ali je to vrlo ozbiljna stvar kad je u pitanju od kakvog je roda.

— To je sporedno. Niste, dakle, ništa neobično čuli?

— Ništa.

— Eto, odakle počinje moja tajna.

— A!

— Kraljica umesto da rodi jednog rodi dva sina.

Fuke podiže glavu.

— Taj drugi je umro? — reče on.

— Videćete. Trebalo je da ta dva blizanca budu ponos njihove majke i nada Francuske; ali se kralj, zato što je bio slab i sujeveran, poplaši svađe između dva brata koja su imala ista prava; on ukloni jednog od te dvojice blizanaca.

— Ukloni, kažete?

— Čekajte… Ova dva deteta su rasla: jedno na prestolu, i vi ste njegov ministar; drugo nepoznato i usamljeno.

— I ono je?

— Moj prijatelj.

— Gospode bože! Šta vi to govorite, gospodine d’Erble? A šta radi taj jadni princ?

— Prvo me pitajte šta je radio.

— Da, da.

— Bio je odgajen u jednom selu, zatim zatvoren u jednu tvrđavu koja se zove Bastilja.

— Je li to moguće? — uzviknu vrhovni rukovalac sklopivši ruke.

— Jedan je bio najsrećniji od svih smrtnih, drugi najnesrećniji od svih bednika.

— A njegova majka ne zna za to?

— Ana Austrijska zna sve.

— A kralj?

— Oh, kralj ne zna ništa.

— Utoliko bolje! — reče Fuke.

Taj uzvik kao da je jako delovao na Aramisa. On pogleda zabrinuto svoga sabesednika.

— Oprostite, prekinuo sam vas — reče Fuke.

— Rekao sam, dakle, — nastavi Aramis — da je taj jadni princ bio najnesrećniji čovek na svetu, kad mu bog, koji misli na sva svoja stvorenja, pomože.

— Oh, kako to?

— Videćete. Vladajući kralj… Kažem, vladajući kralj, vi sigurno pogađate zašto?

— Ne… Zašto?

— Zato što je trebalo da obojica budu kraljevi. Mislite li i vi da je tako?

— Mislim. Blizanci su dva tela a jedna duša.

— Volim da mi jedan odličan pravnik, koji uživa veliki ugled kao vi, da svoje mišljenje. Ustanovili smo, dakle, obojica da i jedan i drugi imaju ista prava, jelte?

— Ustanovili… Ali, kakav doživljaj, bože moj!

— Još niste sve čuli. Imajte strpljenja.

— Ah, imaću ga!

— Bog je dao mučeniku osvetnika, pomagača ako više volite tako da kažete. Dogodilo se da je vladajući kralj, otimač prestola… i vi ste stvarno mog mišljenja, jelte? Jer mirno, samoživo, uživanje jednog nasledstva čiju samo polovinu imate prava da uživate, otimačina je.

— Otimačina je prava reč.

— Nastavljam, dakle. Bog je hteo da otimač ima za prvog ministra jednog darovitog i blagorodnog čoveka, a pored toga i vrlo pametnog.

— Dobro, dobro — uzviknu Fuke. — Razumem: vi ste računali na mene da popravim nepravdu učinjenu jednom bratu Luja XIV? Na dobru ste misao došli: pomoćiću vam. Hvala, d’Erble, hvala!

— Nije o tome reč. Ne dozvoljavate mi da dovršim — reče hladno Aramis.

— Ćutaću.

— G. Fukea, rekao sam, koji je bio kraljev prvi ministar, omrznuo je kralj, i njegova imovina, položaj, sloboda, čak i život možda, bili su ugroženi. Ali je bog dozvolio, uvek za dobro žrtvovanog princa, da g. Fuke ima odanog prijatelja koji je znao za tu državnu tajnu i koji je imao snage da je obelodani, pošto je imao snage da je čuva dvadeset godina.

— Nemojte mi ništa više reći; — reče Fuke sav ponesen plemenitim mislima — razumeo sam vas i sve pogodio. Kad ste čuli da sam uhapšen, vi ste otišli kod kralja, preklinjali ste ga a on nije hteo da vas čuje; onda ste pripretili da ćete otkriti tajnu koju znate, i Luj XIV je, preplašen, morao da vam da ono što ste tražili. Razumem, razumem! Vi imate kralja u rukama; razumem!

— Ništa ne razumete — odgovori Aramis — i opet ste me prekinuli, prijatelju. A zatim, dozvolite mi da vam kažem da nemate mnogo doslednosti u mišljenju i da ne pozivate u pomoć svoje pamćenje.

— Kako to?

— Sećate li se šta sam naglasio u početku našeg razgovora?

— Da me Njegovo veličanstvo kralj mrzi i da je njegova mržnja nesavladiva. Ali koja bi mržnja mogla da odoli pretnji da će tajna biti otkrivena?

— Da će tajna biti otkrivena? Ah, evo gde ne pokazujete doslednost u mišljenju. Šta! Vi mislite da bih još bio u životu da sam kralju otkrio tu tajnu?

— Nije proteklo ni deset minuta otkako ste bili kod kralja.

— Lepo! On nije imao vremena da naredi da me ubiju, ali je imao vremena da naredi da mi zapuše usta i da me bace u neku podzemnu tamnicu. Hajde, treba malo sigurnije rasuđivati, sto mu gromova!

Kad ču ovu musketarsku psovku, kad vide da se zaboravio čovek koji se nikad nije zaboravljao, Fuke razumede do koje mere je razdražen ovaj hladnokrvni vanski episkop čije je misli bilo nemoguće proniknuti. On uzdrhta zbog toga.

— A zatim, — nastavi ovaj, pošto se savladao — da li bih bio onaj koji sam, da li bih bio pravi prijatelj da sam vas izložio, vas koga kralj već mrzi, nekom još opasnijem osećanju ovog mladog čoveka? Što ste mu ukrali novac, to nije ništa; što ste se udvarali njegovoj dragani, nije bogzna šta; ali što držite u svojim rukama njegovu krunu i njegovu čast, to je nešto sasvim drugo! Bio bi u stanju da vam lično iščupa srce!

— Niste mu ništa otkrili od te tajne?

— Pre bih progutao sve one otrove koje je Mitridat¹²⁷, da bi izbegao smrt, popio u toku dvadeset godina.

— Šta ste onda uradili?

— Ah, to je ono što je najvažnije, Vaša svetlosti. Mislim da ću da zagolicam malo vašu radoznalost. Slušate me, jelte?

— Da li vas slušam? Govorite!

Aramis prošeta naokolo po sobi, uveri se da je sve mirno i da su sami, i stade pored naslonjače u kojoj je Fuke sa velikim nespokojstvom čekao da mu on otkrije tu tajnu.

— Zaboravio sam da vam kažem, — nastavi Aramis, obraćajući se Fukeu, koji ga je slušao sa krajnjom pažnjom — zaboravio sam jednu značajnu pojedinost u vezi sa ovim blizancima: bog ih je stvorio toliko slične, da bi on jedini, kad bi ih pozvao na strašni sud, mogao da ih razlikuje. Njihova majka to ne bi mogla.

— Da li je moguće! — uzviknu Fuke.

— Iste plemenite crte, isti hod, isti stas, isti glas.

— Ali način mišljenja? Inteligencija? Poznavanje života?

— U tome su nejednaki, Vaša svetlosti. Da, jer je zatvorenik iz Bastilje, neosporno, u svakom pogledu bolji od svoga brata, i ako bi ta jadna žrtva iz zatvora došla na presto, Francuske, otkako postoji možda, ne bi imala mudrijeg i plemenitijeg gospodara.

Fuke nasloni glavu na ruke i ćutaše.

Aramis mu se približi t reče:

— Postoji i ta nejednakost između blizanaca, sinova Luja XIII, a ona se vas tiče: ovaj poslednji ne poznaje g. Kolbera.

Fuke odmah podiže glavu; bio je bled i izmenjen u licu.

— Razumeo sam vas, — reče on Aramisu — predlažete mi neku zaveru.

— Tako nešto.

— Jedan od onih pokušaja koji, kao što ste kazali na početku našeg razgovora, menjaju sudbinu kraljevina.

— I sudbinu vrhovnih rukovalaca; da, Vaša svetlosti.

— Jednom reči, vi mi predlažete da umesto sina Luja XIII koji spava u ovom trenutku, u sobi boga Morfeja dovedemo na presto sina Luja XIII koji je u ovom trenutku zatvoren u Bastilji?

Aramis se zlokobno nasmeši.

— Tako je! — reče on.

— Ali, — nastavi Fuke posle jednog trenutka mučnog ćutanja — vi niste razmislili da bi ovo političko delo izazvalo nered u celoj kraljevini?

Aramis se i dalje smešio.

— Razmislite da bi morali da sakupimo plemstvo, sveštenstvo i treći stalež; da zbacimo vladajućeg kralja, da upropastimo život i čast jedne žene, Ane Austrijske, život i mir druge jedne žene, Marije-Tereze, i kad sve to bude svršeno, ako to budemo mogli da svršimo…

— Ne razumem vas — reče hladno Aramis. — U svemu tome što ste kazali nema ničeg što bi moglo da koristi.

— Kako je moguće — reče vrhovni rukovalac iznenađen — da takav čovek kao što ste vi ne razmotri da li je stvar izvodljiva?

— Prijatelju, — reče Aramis naglašavajući ovu reč sa nekom vrstom prezrive prisnosti — šta radi bog kad hoće da zameni jednog kralja drugim?

— Bog! — uzviknu Fuke — Bog naredi svome pomoćniku, koji dočepa osuđenog i odnese ga, a postavi pobedioca na presto koji je ostao prazan. Ali vi zaboravljate da se taj pomoćnik zove smrt. Oh, bože, da ne mislite, gospodine d’Erble?…

— Ne radi se o tome, Vaša svetlosti. Ko vam govori o tome da se ubije Luj XIV? Ko vam govori o tome da se tačno postupi onako kako to bog čini? Ne. Hteo sam samo da vam kažem da bog svršava stvari bez izazivanja uzbuđenja, bez napora, i da ljudi koje bog nadahne uspevaju kao i on u onome što preduzmu, u onome čemu teže, u onome što rade.

— Šta hoćete time da kažete?

— Hteo sam da vam kažem, prijatelju, — nastavi Aramis naglašavajući reč prijatelj kao i prvi put — hteo sam da vam kažem da ako je izazvano uzbuđenje, negodovanje, ili učinjen napor, da vas čikam da mi to dokažete.

— Molim? — uzviknu Fuke prebledevši i brišući znoj sa čela. Kazali ste?…

— Idite u kraljevu sobu — nastavi mirno Aramis — i vas koji znate tajnu, čikam da primetite da zatvorenik iz Bastilje leži u postelji svoga brata.

— A kralj? — promuca Fuke koga užasnu ovo što je čuo.

— Koji kralj? — reče Aramis vrlo blago — Onaj koji vas mrzi ili onaj koji vas voli?

— Onaj… koji je juče bio kralj?

— Onaj koji je juče bio kralj? Umirite se; on je u Bastilji zamenio žrtvu koja je tamo tako dugo boravila.

— Pravedno nebo! A ko ga je tamo odveo?

— Ja.

— Vi?

— Da, i to na najjednostavniji način. Noćas sam ga oteo, i dok je on iščezao u tami, onaj drugi je izišao na svetlost. Ne verujem da se to čulo. Munja koja nije praćena grmljavinom nikad nikog ne probudi.

Fuke zaječa kao da ga je neka nevidljiva ruka udarila, grčevito se uhvati za glavu i prošaputa:

— Vi ste to uradili?

— Prilično vešto. Šta na to kažete?

— Vi ste svrgli kralja sa prestola? Vi ste ga zatvorili?

— To je gotovo.

— I to se odigralo ovde, u Vou?

— Ovde, u Vou, u sobi boga Morfeja. Zar ne izgleda da se prilikom njenog građenja imalo u vidu da će ta soba za takav neki slučaj poslužiti.

— I to se dogodilo?

— Noćas.

— Noćas?

— Između ponoći i pola jedan.

Fuke kao da htede da jurne na Aramisa; ali se uzdrža.

— U Vou? U mojoj kući!… — reče on prigušenim glasom.

— Mislim da je tako. Ova kuća je vaša, naročito otkako g. Kolber ne može više da naredi da vam je na nepošten način oduzmu.

— U mojoj kući je, dakle, izvršen taj zločin?

— Taj zločin! — reče Aramis, zaprepašćen.

— Taj strašni zločin! — nastavi Fuke žesteći se sve više — Taj zločin koji je gnusniji od mučkog ubistva! Taj zločin koji beščasti moje ime za večita vremena, zbog koga će me se potomstvo gnušati.

— Ta vi buncate, gospodine; — odgovori Aramis nesigurnim glasom — vi govorite isuviše glasno: pazite šta radite!

— Vikaću tako glasno da će me ceo svet čuti.

— Gospodine Fuke, pazite šta radite!

Fuke se okrete prema episkopu i pogleda ga pravo u oči.

— Da, — reče on — vi ste ukaljali moju čast ovim izdajstvom, ovim zločinom izvršenim nad onim koji je mirno počivao pod mojim krovom! Oh, teško meni!

— Teško onom koji je pod vašim krovom smišljao kako da vas dovede do propasti, koji vam je radio o glavi! Jeste li to zaboravili?

— To je bio moj gost, to je bio moj kralj.

Aramis ustade, zakrvavljenih očiju, iskrivljenih usta.

— Imam li posla sa jednim bezumnikom? — reče on.

— Imate posla sa jednim poštenim čovekom.

— Bezumniče!

— Sa jednim čovekom koji će vas sprečiti da izvršcte ovaj zločin.

— Bezumniče!

— Sa jednim čovekom koji bi više voleo da umre, koji bi vas pre ubio nego što bi vam dozvolio da ukaljate njegovu čast.

I Fuke jurnu da uzme svoj mač koji d’Artanjan beše ponovo stavio kraj uzglavlja postelje i odlučno zamahnu sjajnom čeličnom oštricom.

Aramis se namršti, uvuče ruku u grudnjak, kao da traži neko oružje. Taj pokret ne izmače Fukeu. Zbog toga on, sa velikodušnošću punom dostojanstvenosti i gospodstvenosti, baci daleko od sebe svoj mač, koji pade kraj postelje, priđe Aramisu i dodirnu mu rame rukom u kojoj više nije bilo oružja.

— Gospodine, — reče on — bilo bi mi prijatno da umrem ovde da ne bih preživeo svoju sramotu, i ako imate još malo prijateljstva za mene, preklinjem vas, ubijte me.

Aramis je stajao nepomičan i ćutao je.

— Ništa mi ne odgovarate?

Aramis polako podiže glavu i u očima mu se ponovo pojavi nada.

— Razmislite, Vaša svetlosti, — reče on — o svemu ovome što nas čeka. Pravda je izvršena, kralj je još živ, a njegovo zatvaranje vam spasava život.

— Da, odvrati Fuke, vi ste verovatno radili za moje dobro, ali neću da primam uslugu koju ste mi učinili. Ipak neću da vas upropastim. Odmah ćete izaći iz ove kuće.

Aramis savlada gnev koji ga beše obuzeo.

— Ja sam gostoljubiv prema svima, — nastavi Fuke sa neopisivom dostojanstvenošću — nećete ni vi biti žrtvovani, kao ni onaj koga ste upropastili.

— Ali ćete vi to biti; — reče Aramis prigušenim i proročanskim glasom — vi ćete to biti, vi ćete to biti!

— Možda će tako biti kao što mi proričete, gospodine d’Erble, ali me ništa neće zadržati. Napustićete Vo, napustićete Francusku; dajem vam četiri sata da umaknete kralju.

— Četiri sata! — reče Aramis podrugljivo i s nevericom.

— Dajem vam časnu reč da niko za to vreme neće poći za vama.

— Četiri sata! — ponovi Aramis urliknuvši od besa.

— To je više nego što je potrebno da se ukrcate i da stignete u Bel-Il, koji vam dajem da biste se tamo sklonili.

— A! — prošaputa Aramis.

— Bel-Il je po vašem mišljenju moj, kao što je po kraljevom mišljenju Vo moj. Idite, d’Erble, idite; dogod ja budem živ, nijedna vam dlaka s glave neće faliti.

— Hvala! — reč Aramis sa tužnom podrugljivošću.

— Idite; pozdravimo se i brzo pođimo obojica, vi da spasavate svoj život, ja da spasavam svoju čast.

Aramis izvuče ruku iz grudnjaka. Ona je bila umrljana njegovom krvlju; on je noktima razdirao svoje grudi da bi kaznio svoje telo što je smislilo tolike planove koji su svi bili ništavniji, luđi, podložniji propasti nego čovečije telo. Fuke se zgrozi i sažali; on raširi ruke i zagrli Aramisa.

— Nisam imao oružja — prošaputa ovaj.

Zatim, ne dodirnuvši Fukeovu ruku, on okrete glavu i pođe dva koraka unazad. Poslednje su mu reči bile proklinjanje.

Obojica žurno izađoše iz sobe i siđoše niz tajne stepenice koje su vodile u unutrašnja dvorišta.

Fuke naredi da se spreme njegovi najbolji konji, a Aramis se zaustavi u dnu stepenica, koje su vodile u Portosovu sobu. On dugo razmišljaše, dok su Fukeove kočije izlazile u najvećem trku iz glavnog dvorišta.

— Da pođem sam ?… — pitao se Aramis. — Da obavestim princa?… Ah, besan sam!… Da obavestim princa, pa šta onda da radim?… Da pođem sa njim?… Da svuda vučem za sobom onog koji je živi dokaz o mojoj krivici?… Da izazovem rat?… Građanski rat u kome nema milosti?… Nemam sredstava, nažalost!… Nemoguće!… Šta će on bez mene?… Oh, kad ostane bez mene, i on će propasti kao i ja… Ko zna?… Neka se dogodi ono što je sudbina odredila… Izgubljen sam!… Izgubljen!… Šta da radim?… Da idem u Bel-Il?… Da. A Portos će ostati ovde i sve ispričati! Portos koji će možda patiti! Neću da Portos pati. To je jedan deo mene samog: ako pati on, patiću i ja. Portos će poći sa mnom, i njega će snaći ono što i mene. Tako mora da bude.

I Aramis, plašeći se da ne sretne nekog kome bi se ova njegova žurba učinila sumnjivom, pope se uz stepenice, neopažen.

Portos koji se tek beše vratio iz Pariza, spavao je već snom pravednika.

Aramis uđe lagano kao senka i spusti ruku na rame diva.

— Hajdemo, — viknu on — hajdemo, Portose, hajdemo!

Portos posluša, ustade, otvori oči pre nego što se rasani.

— Polazimo — reče Aramis.

— A! — učini Portos.

— Polazimo na konju; moraćemo juriti brže nego ikad.

— A! — ponovi Portos.

— Obucite se, prijatelju.

On pomože divu da se obuče i stavi mu u džepove njegovo zlato i njegovo drago kamenje..

Dok je ovo radio, lak šum privuče njegovu pažnju. D’Artanjan je stajao u vratima i posmatrao. Aramis uzdrhta.

— Šta dođavola tu radite, tako uzbuđeni? — upita musketar.

— Pst! — prošaputa Portos.

— Idemo da izvršimo jedan zadatak koji nam je poveren — dodade episkop.

— Baš imate sreće! — reče musketar.

— Phe! — učini Portos — Umoran sam; više bih voleo da spavam, ali kraljeva služba!…

— Jeste li videli g. Fukea? — upita Aramis d’Artanjana.

— Da, u kočijama, ovog trenutka.

— Šta vam je kazao?

— Kazao mi je zbogom.

— Samo to?

— A šta ste hteli drugo da mi kaže? Zar ja nešto značim otkako ste svi vi u milosti?

— Slušajte, — reče Aramis grleći musketara — vaše srećno vreme je opet došlo; sad više nećete imati na koga da budete ljubomorni.

— Ah, koješta!

— Proričem vam da će se danas nešto dogoditi što će učiniti vaš položaj dvostruko važnim.

— Zaista!

— Vi znate da sam ja uvek obavešten.

— Oh, da!

— Hajde, Portose, jeste li gotovi? Pođimo!

— Pođimo!

— I zagrlimo d’Artanjana.

— Pa, naravno!

— A konji?

— Ima ih ovde dosta. Hoćete li moga?

— Ne, Portos ima svoje. Zbogom! Zbogom!

Dva begunca uzjahaše tu pred vrhovnim zapovednikom musketara, koji pridrža Portosu uzengiju; on je pratio pogledom svoje prijatelje sve dok su mogli da se vide.

— U svakoj drugoj prilici rekao bih da ovi ljudi beže, ali danas se vođenje državnih poslova tako izmenilo da se to zove ići izvršavati poveren zadatak. Nemam ništa protiv. Vratimo se našem poslu.

I on se mirno vrati u svoj stan.

CCXXVIII

KAKO SE U BASTILJI POŠTOVALO NAREĐENJE

Fuke je jurio svojim kočijama najvećom brzinom. Usput ga je obuzimalo uzbuđenje puno užasa kada bi pomislio na ono što je saznao.

— Kakva je morala biti mladost ovih neobičnih ljudi, — mislio je on — koji su i sada, u starosti, u stanju da stvore takav plan i da ga izvedu hladno i mirno?

Ponekad se pitao da li sve to što mu je Aramis ispričao nije bio san, da li ta izmišljena priča nije bila samo klopka, i da li neće on, Fuke, kada bude stigao u Bastilju, tamo zateći naređenje o svom hapšenju, na osnovu koga će i on otići tamo gde se nalazi svrgnuti kralj.

Misleći na to, usput dok su prezali konje, napisa nekoliko naređenja i stavi ih u zapečaćen omot. Ta su naređenja bila upućena g. d’Artanjanu i svim starešinama kraljevih stražara u čiju se vrednost nije moglo sumnjati.

— Tako ću, — pomisli Fuke — bilo da budem uhapšen ili ne, učiniti uslugu koju dugujem časti. Ako se vratim slobodan, naređenja neće biti otpečaćena. Ja ću ih uzeti natrag. Ako se zadržim to će biti stoga što mi se dogodila nesreća. Onda ću dobiti pomoć za sebe i za kralja.

Pošto se tako obezbedio, on stiže pred Bastilju. Vrhovni rukovalac beše prešao pet i po milja za jedan sat.

Sve ono što se Aramisu nikada nije dogodilo u Bastilji, dogodi se g. Fukeu. Uzalud je g. Fuke govorio ko je, uzalud je pokušavao da ga poznaju, nikako nije mogao da dospe da ga uvedu.

Pošto je molio, pretio, naređivao, najzad je uspeo da nagovori jednog stražara da obavesti nekog nižeg oficira, koji obavesti komandanta. Što se tiče upravnika, niko se ne usudi da ga zbog toga uznemirava.

Pred vratima tvrđave Fuke je besneo i čekao da se vrati onaj niži oficir, koji se najzad pojavi, prilično mrzovoljan.

— Šta je! — reče Fuke nestrpljivo — Šta je kazao komandant?

— Eto, to je, gospodine, — odvrati vojnik — da mi se g. komandant nasmejao u brk. Kazao mi je da je g. Fuke u Vou, a i da je u Parizu on ne bi ustao u ovo doba.

— Dođavola! Vi ste čopor ugursuza! — uzviknu ministar i iskoči iz kola.

I pre nego što niži oficir stiže da ih zatvori, Fuke se provuče kroz odškrinuta vrata i potrča napred, mada je vojnik vikao i pozivao u pomoć.

Fuke je išao napred, ne obazirući se na viku ovoga čoveka koji je, pošto je najzad stigao Fukea, ponavljao stražaru pred drugim vratima:

— Zadržite ga vi, stražaru! Zadržite ga!

Stražar svojim kopljem prepreči put ministru, ali kako je ovaj bio hitar i jak, a uz to i razjaren, on istrže koplje iz ruku vojnika i poče snažno da ga udara njime po ramenima. I niži oficir, koji se beše suviše približio, dobi evoj deo; obojica počeše besno da viču; na njihovu viku izađe ceo prvi odred predstraže.

Među tim ljudima nađe se jedan koji poznade vrhovnog rukovaoca i uzviknu:

— Vaša svetlosti!… Oh! Vaša svetlosti!… Hej vi, stojte!

I zaista, on zadrža stražare koji su se spremili da osvete svoje drugove.

Fuke naredi da mu otvore vrata sa rešetkom, ali mu primetiše da postoji naređenje da to ne smeju da učine.

On naredi da obaveste upravnika; ovaj je već bio obavešten jer je čuo svu onu galamu pred vratima; on dotrča na čelu jednoga odreda od dvadeset ljudi, a za njima komandant, ubeđeni da je izvršen napad na Bastilju.

I Bezmo poznade Fukea, i ispusti svoj mač kojim već beše zamahnuo.

— Oh! Vaša svetlosti, — promuca on — oh! Oprostite…

— Čestitam vam, gospodine; — reče vrhovni rukovalac sav u znoju i crven od vrućine — vaša je služba odlična!

Bezmo preblede, misleći da mu se tim rečima ruga i da one samo nagoveštavaju neku strašnu srdžbu. Ali Fuke beše već odahnuo, i on pozva rukom stražara i nižeg oficira koji su trljali ramena.

— Stražar će dobiti dvadeset pistola, a oficir pedeset — reče on. — Čestitam vam, gospodo; pričaću to kralju. A sada, gospodine Bezmo, imam sa vama nasamo da razgovaram.

I on pođe za upravnikom u zgradu Uprave, a za njim se čuo žagor usled opšteg zadovoljstva.

Bezmo je već drhtao od stida i nespokojstva. Već sada mu je izgledalo da će Aramisova jutrošnja poseta imati posledica kojih se jedan činovnik s pravom mogao da plaši.

On se još više uplaši kada mu Fuke, gledajući ga oštro, reče odsečnim glasom.

— Gospodine, vi ste jutros videli g. d’Erblea?

— Jesam, Vaša svetlosti.

— Pa lepo, gospodine, vi se gnušate zločina u kome ste učestvovali?

— Eto ti sad! — pomisli Bezmo.

Zatim dodade glasno:

— Ali, o kakvom je zločinu reč, Vaša svetlosti?

— Zaslužili ste da budete rastrgnuti konjima na repove, gospodine; zapamtite to! Ali sada nije trenutak da se ljutim. Smesta me odvedite kod uhapšenika.

— Kod kog uhapšenika? — reče Bezmo drhteći.

— Pravite se da ne znate, dobro! To je najbolje što možete da uradite. Zaista, kada biste priznali da ste saučesnik, sa vama bi bilo svršeno. Pristajem, dakle, da izgleda kao da verujem da vi ništa ne znate.

— Molim vas, Vaša svetlosti…

— U redu je. Odvedite me kod uhapšenika.

— Kod Maršialija?

— Ko je taj Maršiali?

— To je zatvorenik koga je g. d’Erble jutros doveo.

— Zovu ga Maršiali? — reče vrhovni rukovalac, pokoleban u svom uverenju usled Bezmoovog naivnog pouzdanja.

— Da, gospodine, on je pod tim imenom ovde upisan.

Fuke, kao i svi ljudi na vlasti, beše navikao da pronikne u dubinu ljudskih duša; i u Bezmoovoj, on pročita potpunu iskrenost. Uostalom, kako bi neko, ko je jedan trenutak posmatrao izraz njegovog lica, mogao i da poveruje da je Aramis izabrao takvog čoveka da mu poveri svoju tajnu?

— To je, dakle, — reče on upravniku — zatvorenik koga je g. d’Erble prekjuče odveo?

— Da, Vaša svetlosti.

— Koga je jutros doveo natrag? — dodade brzo Fuke, koji je odmah razumeo u čemu se sastojao Aramisov plan.

— Da, tako je, Vaša svetlosti.

— I on se zove Maršiali?

— Maršiali. Ako je Vaša svetlost došla da ga odvede, utoliko bolje, jer sam se baš spremao da pišem povodom njega.

— A što on radi?

— Od jutros sam njime vrlo nezadovoljan; ima nastupe besnila, tako da izgleda kao da će da sruši Bastilju.

— Ja ću stvarno da vas oslobodim od njega — reče Fuke.

— Oh! Utoliko bolje!

— Odvedite me tamo gde je on zatvoren.

— Vaša svetlost će mi ipak dati naređenje…

— Kraljevo naređenje?

— Kraljevo naređenje.

— Čekajte da vam napišem jedno.

— To neće biti dovoljno, Vaša svetlosti, potrebno mi je kraljevo naređenje.

Fuke se naljuti.

— Vi koji ste tako preterano savesni, — reče on — kada treba da pustite zatvorenike da izađu, pokažite mi naređenje na osnovu koga ste oslobodili ovoga.

Bezmo pokaza naređenje da se oslobodi Seldon.

— Pa dobro! — reče Fuke — Seldon, to nije Maršiali.

— Ali Maršiali nije na slobodi, on je ovde, Vaša svetlosti!

— Ali vi kažete da ga je g. d’Erble odveo i doveo natrag.

— Ja to nisam kazao.

— Tako sam siguran da ste to kazali, da mi izgleda da još čujem vaše reči.

— Pogrešno sam kazao.

— Pazite, šta govorite Bezmo!

— Nemam ničega da se plašim, Vaša svetlosti, kod mene je sve u redu.

— Smete to da kažete?

— Rekao bih to i pred bogom. G. d’Erble mi je doneo naređenje da oslobodim Seldona, i Seldon je oslobođen.

— Ja vam kažem da je Maršiali izašao iz Bastilje.

— Treba to da mi dokažete, Vaša svetlosti.

— Hoćete li da me pustite da ga vidim?

— Vaša svetlosti, onaj koji upravlja u ovoj kraljevini zna vrlo dobro da niko ne može da uđe kod zatvorenika bez kraljevog izričitog naređenja.

— Ali g. d’Erble je kod njega ulazio.

— To bi trebalo dokazati, Vaša svetlosti.

— Još jedanput, gospodine Bezmo, pazite šta govorite.

— Pismena naređenja su ovde.

— G. d’Erble nema više nikakvu vlast.

— G. d’Erble nema više nikakvu vlast? To je nemoguće!

— Vidite li da je on uticao na vas.

— Ne, Vaša svetlosti, mene samo rukovodi želja da verno služim kralju; ja vršim svoju dužnost; dajte mi kraljevo naređenje i ja ću vas pustiti da uđete.

— Hajde, gospodine upravniče, dajem vam časnu reč, da ću vam dati kraljeva naređenja čim me budete pustili da uđem kod zatvorenika.

— Dajte mi ga odmah, Vaša svetlosti.

— A ako me odbijete, narediću da vas smesta uhapse sa svim vašim oficirima.

— Pre nego što izvršite to nasilje, Vaša svetlosti, vi ćete razmisliti i shvatiti, — reče Bezmo i strašno preblede — da ćemo se mi pokoriti samo kraljevom naređenju, i da je za vas mnogo lakše da dobijete dozvolu da posetite Maršialija, nego da dobijete naređenje kojim bi meni, nevinome, naneli toliko zla.

— To je istina, — uzviknu Fuke razjaren — to je istina! Pa lepo, gospodine Bezmo, — dodade on glasnije, privlačeći k sebi nesrećnika — znate li vi zašto je meni toliko stalo do toga da govorim sa tim zatvorenikom .

— Ne znam, Vaša svetlosti, i molim vas da budete ljubazni i da vidite koliko ste me uplašili; drhtim, pašću u nesvest.

— Ali je još sigurnije da ćete pasti u nesvest, gospodine Bezmo, kada se malo kasnije budem vratio ovde sa deset hiljada ljudi i trideset topova.

— Gospode bože! Vaša svetlost je poludela!

— Kada budem pobunio protiv vas i vaših prokletih kula sav narod Pariza, kad budem razvalio vaša vrata i kada vas budem obesio na vrh kule na uglu.

— Vaša svetlosti, Vaša svetlosti, milost!

— Dajem vam deset minuta da se odlučite; — dodade Fuke mirnim glasom — sešću ovde u ovu naslonjaču i čekaću. Ako kroz deset minuta ne popustite, izaći ću odavde, a vi mislite koliko vam je volja da sam lud, ali ćete videti!

Bezmo udari nogom o pod kao što čini čovek u očajanju, ali ne odgovori ništa.

Videći to, Fuke uze pero i mastilo i napisa.

Naređujem starešini esnafa trgovaca da okupi građansku stražu i da krene na Bastilju, u ime kralja.

Bezmo slegnu ramenima; Fuke napisa:

Naređujem g. vojvodi de Bujonu i g. princu de Kondeu da preuzmu zapovedništvo nad Švajcarcima i gardom i krenu na Bastilju, u ime Njegovog veličanstva.

Bezmo se zamisli, Fuke napisa:

Naređujem svakom vojniku, građaninu ili plemiću, da uhvati i uhapsi, ma gde ga bude našao, viteza d’Erblea, vanskog episkopa i njegove saučesnike, koji su: 1) G. Bezmo, upravnik Bastilje, osumnjičen za zločin izdajstva, pobune i uvrede veličanstva…

— Stanite, Vaša svetlosti! — uzviknu Bezmo — Ne razumem baš ništa; ali toliko nesreća, pa makar one bile izazvane i ludilom, mogu da se dogode u roku od dva sata da će kralj, koji će mi suditi, videti da li nisam bio u pravu što sam odstupio od naređenja pred tolikim nesrećama koje su neposredno pretile. Hajdemo u glavnu kulu, Vaša svetlosti, videćete Maršialija.

Fuke jurnu iz sobe i Bezmo pođe za njim, brišući hladan znoj koji mu je tekao sa čela.

— Kakvo strašno prepodne! — reče on — Kakva nesreća!

— Dođite brzo napred! — odgovori Fuke.

Bezmo dade znak hapsandžiji da pođe ispred njih. Bojao se svoga pratioca. Ovaj to primeti.

— Dosta je bilo detinjarija! — reče on strogo — Neka ovaj čovek ostane ovde; vi uzmite ključeve i pokažite mi put. Ne treba niko, razumete li, da čuje šta će se ovde dogoditi.

— A! — reče Bezmo, neodlučan.

— Opet! — uzviknu Fuke — Ah! Recite odmah da nećete, i ja ću izaći iz Bastilje i sam ću odneti svoja naređenja.

Bezmo saže glavu, uze ključeve i poče da se penje, sam sa ministrom, uz stepenice koje su vodile u kulu.

Ukoliko su se više peli, sve su jasnije čuli prigušeno roptanje koje se pretvaralo u strašno proklinjanje.

— Šta je to? — upita Fuke.

— To je vaš Maršiali; — odgovori upravnik — evo kako urlaju ludaci!

On proprati ovaj odgovor pogledom u kome je bilo više uvredljivog ciljanja na Fukea, nego učtivosti.

Ovaj uzdrhta. On u jednom kriku, koji je bio strašniji od ostalih, poznade kraljev glas.

On se zaustavi na odmorištu, uze svežanj ključeva iz Bezmoovih ruku. Ovaj pomisli da će mu ovaj drugi ludak jednim ključem razbiti glavu.

— Ah, — uzviknu on — g. d’Erble mi nije o tome govorio.

— Dajte mi ključeve! — reče Fuke, istrgnuvši mu ih iz ruku — Koji je ključ od ovih vrata koja ja hoću da otvorim?

— Ovaj.

Jedan užasan krik, propraćen strašnim udarcima u vrata, odjeknu na stepenicama.

— Odlazite! — reče Fuke Bezmou pretećim glasom.

— Ja samo to i želim — prošaputa ovaj. — Evo dva ludaka koji će se naći lice u lice. Siguran sam da će jedan od njih progutati onog drugog.

— Odlazite — ponovi Fuke. — Ako kročite nogom na ove stepenice pre nego što vas pozovem, zapamtite da ćete doći na mesto najbednijeg zatvorenika u Bastilji.

— Umreću od ovoga, to je sigurno! — prošaputa Bezmo, odlazeći nesigurnim korakom.

Krici zatvorenika odjekivali su sve strašnije i strašnije. Fuke se uveri da je Bezmo sišao niz stepenice. On stavi ključ u prvu bravu.

Tada jasno ču promukao glas kralja, koji je vikao kao besan:

— U pomoć! Ja sam kralj! U pomoć!

Ključ od drugih vrata nije otvarao i prva. Fuke je morao da traži u svežnju.

Međutim, kralj je, izbezumljen, pomahnitao, van sebe od besa vikao na sav glas:

— G. Fuke me je doveo ovde! Odbranite me od g. Fukea! Ja sam kralj! Odbranite kralja od g. Fukea!

Ova grozna vika parala je ministrovo srce. Ona je bila praćena strašnim udarcima u vrata stolicom, koja je kralju služila umesto malja. Fuke najzad nađe ključ. Kralj je bio na kraju snage: nije više jasno izgovarao reči, urlao je.

Smrt Fukeu! — urlao je on — Smrt zločincu Fukeu!

Vrata se otvoriše.

CCXXIX

KRALJEVA ZAHVALNOST

Ova dva čoveka koja su se spremala da potrče jedan drugom u susret, najedanput zastadoše i uzviknuše od užasa.

— Jeste li došli da me mučki ubijete, gospodine? — reče kralj kada poznade Fukea.

— Kralj u ovakvom stanju! — prošaputa ministar.

I zaista, u ovom trenutku ništa nije bilo strašnije od izgleda mladoga kralja. Odelo mu je bilo u ritama; košulja, otkopčana i pocepana, bila je natopljena znojem i krvlju koji su tekli sa njegovih razranavljenih grudi i mišica.

Unezveren, bled, sa penom na ustima, nakostrešene kose, Luj XIV je bio najvernija slika očajanja, gladi i straha. Fuke je bio toliko uzbuđen, toliko uzrujan da potrča prema kralju raširenih ruku, sa suzama u očima.

Luj podiže na Fukea komad izlomljene stolice kojim se beše služio sa toliko žestine.

— Ta zar ne poznajete svoga najvernijeg prijatelja? — reče Fuke drhtavim glasom.

— Prijatelj, vi? — ponovi Luj škripeći zubima, izražavajući tako svoju mržnju i želju za što skorijom osvetom.

— Sluga pun poštovanja — reče Fuke i baci se na kolena.

Kralj ispusti svoje oružje. Fuke se približi, poljubi mu kolena i zagrli ga nežno.

— Kralj moj, dete moje, — reče on — koliko ste morali patiti!

Luj dođe k sebi, pogleda se, i postiđen zbog nereda svoga odela, postiđen zbog svoga ludila, postiđen zbog zaštite koju je primao, on se izmače.

Fuke ne shvati zašto se izmakao. On ne oseti da mu kraljev ponos nikada neće oprostiti što je bio svedok tolike slabosti.

— Hodite, Sire, slobodni ste — reče on.

— Slobodan? — ponovi kralj — A! Vi mi vraćate slobodu pošto, ste se usudili da dignete ruku na mene?

— Vi to ne verujete! — uzviknu Fuke buneći se protiv te kraljeve pomisli — Vi ne verujete da sam ja za ovo kriv?

I brzo, čak uzbuđeno, on mu ispriča celu zaveru, čije su nam pojedinosti poznate.

Dogod je trajalo pričanje, Luj je trpeo najstrašnije muke, a kad je ono bilo završeno, bio je pod mnogo jačim utiskom zbog strašne opasnosti kojoj je bio izložen, nego zbog važnosti tajne u vezi sa njegovim bratom blizancem.

— Gospodine, — reče on iznenada Fukeu — ovo drugo rođenje je laž; nemoguće je da ste vi u to poverovali.

— Sire!

— Nije moguće, kažem vam, posumnjati u čast, u vrlinu moje majke. I zar moj prvi ministar još nije kaznio zločince?

— Razmislite dobro, Sire, pre nego što dozvolite da vas ponese gnev — odgovori Fuke. — Rođenje vašeg brata…

— Ja imam samo jednog brata: to je Gospodin. Vi ga poznajete kao i ja. Postoji zavera, kažem vam; i počevši od upravnika Bastilje…

— Pazite šta ćete reći, Sire; ovoga čoveka, kao i sve ostale, prevarila je prinčeva sličnost.

— Sličnost? Ta šta govorite!

— Ipak mora da taj Maršiali mnogo liči na Vaše veličanstvo, kada niko nije uočio razliku, navaljivao je Fuke.

— Glupost!

— Nemojte to da kažete, Sire. Ljudi koji se spremaju da pogledaju u oči vašim ministrima, vašoj majci, vašim službenicima, celoj vašoj porodici, ti ljudi mora da su vrlo sigurni u tu sličnost.

— Stvarno, — prošaputa kralj — gde su ti ljudi.

— Pa, u Vou.

— U Vou! Vi ste dozvolili da oni tamo ostanu?

— Izgledalo mi je da je najhitnije da Vaše veličanstvo bude oslobođeno. Ja sam izvršio tu dužnost. Sada uradimo ono što kralj naređuje. Ja čekam.

Luj razmisli jedan trenutak.

— Okupimo trupe u Parizu — reče on.

— U tom cilju su izdata naređenja — odvrati Fuke.

— Vi ste izdali naređenja? — uzviknu kralj.

— Da, Sire. Vaše će veličanstvo biti kroz jedan sat na čelu deset hiljada ljudi.

Umesto svakog drugog odgovora, kralj tako srdačno steže Fukeu ruku, da je bilo lako videti koliko je sve dotle ostao nepoverljiv prema svome ministru, i pored toga što mu je ovaj pritekao u pomoć.

— I sa tom vojskom — produži kralj — mi ćemo poći da opkolimo pobunjenike, koji su se sigurno tamo, u vašoj kući, utvrdili ili ušančili.

— To bi me čudilo — odvrati Fuke.

— Zašto?

— Zato što mi izgleda da je ceo plan propao, pošto sam ja otkrio njihovog vođu, dušu zavere.

— Jeste li vi otkrili tog lažnog princa?

— Ne, ja ga nisam video.

— Ko je onda to učinio?

— Kolovođa tog poduhvata nije taj nesrećnik. Ja dobro vidim da je on samo oruđe, osuđeno da pati celog svog života.

— Potpuno tačno!

— Kolovođa je opat d’Erble, episkop iz Vana.

— Vaš prijatelj?

— On je bio moj prijatelj, Sire — odgovori Fuke dostojanstveno.

— To je nezgodno za vas — reče kralj, manje ljubazan.

— Takva prijateljstva nisu bila nimalo nečasna dogod nisam znao za zločin, Sire.

— Trebalo ga je predvideti.

— Ako sam kriv, predajem se u ruke Vašeg veličanstva.

— Ah, gospodine Fuke, nisam ja to hteo da kažem — odvrati kralj, kome je bilo krivo što je tako ispoljio svoju žučnost. — Eto, ja vam otvoreno kažem, i pored obrazine ispod koje je taj nevaljalac krio svoje lice, ja sam slutio da je to on. Ali taj kolovođa je imao i nekog pomagača. Ko je bio onaj koji mi je pretio svojom herkulovskom snagom?

— Mora da je to bio njegov prijatelj, baron di Valon, bivši musketar.

— D’Artanjanov prijatelj? Prijatelj grofa de la Fer? Ah! — uzviknu kralj kad izgovori to ime — Treba da vodimo računa o toj vezi koja postoji između zaverenika i g. de Braželona.

— Sire, Sire, nemojte ići tako daleko. G. de La Fer je najčestitiji čovek u Francuskoj. Zadovoljite se onim što vam ja odajem.

— Onim što mi vi odajete? Dobro! A vi ćete mi predati zločince, jelte?

— Na koji način Vaše veličanstvo misli da se to učini? — upita Fuke.

— Otići ćemo — odvrati kralj — u Vo sa oružanim snagama, poubijaćemo sve one koje nađemo u gujinom gnezdu a da nikom nećemo dozvoliti da nam pobegne; nikom, jelte?

— Vaše će veličanstvo narediti da se ubiju ljudi? — uzviknu Fuke.

— Do poslednjeg!

— Ah! Sire!

— Razumejmo se dobro, gospodine Fuke! — reče kralj oholo — Ja ne živim više u dobu kada je ubistvo bilo jedini, krajnji način da kraljevi sebi pribave zadovoljenje. Ne! Hvala bogu! Ja imam sudove koji sude u moje ime, a ima i gubilišta gde se izvršuju moja naređenja!

Fuke preblede.

— Biću slobodan — reče on — da primetim Vašem veličanstvu da je svaki spor koji se odnosi na te stvari velika sramota za dostojanstvo prestola. Ne treba da narod pominje s podsmehom preuzvišeno ime Ane Austrijske.

— Potrebno je, gospodine, da pravda bude zadovoljena.

— Dobro, Sire, ali kraljevska se krv ne može proliti na gubilištu!

— Kraljevska krv! Vi to verujete? — uzviknu kralj besno udarajući nogom o kameni pod — Rođenje toga blizanca je izmišljotina. Naročito ta izmišljotina je zločin g. d’Erblea. Taj zločin ja hoću da kaznim mnogo strože nego njihovo nasilje, njihove uvrede.

— Da kaznite smrću?

— Da, gospodine, smrću.

— Sire, — reče odlučno vrhovni rukovalac koji ponosito podiže glavu koju je dugo držao sagnutu — Vaše će veličanstvo narediti, ako bude htelo, da se odrubi glava njegovog brata Filipa od Francuske; to je stvar Vašeg veličanstva, i vi ćete o tome upitati za savet Anu Austrijsku, svoju majku. Ono što ona naredi, biće dobro naređeno. Ja neću više da se mešam u to, čak ni radi časti vaše krune; ali imam da vas zamolim za jednu milost; ja vas molim da mi je podarite.

— Govorite — reče kralj, veoma uzbuđen poslednjim ministrovim rečima. — Šta želite?

— Milost za g. d’Erblea i za g. di Valona.

— Za moje ubice?

— Samo za dva pobunjenika, Sire.

— Ah, ja razumem što tražite da oprostim vašim prijateljima.

— Mojim prijateljima! — reče Fuke duboko uvređen. — Da, vašim prijateljima! Ali bezbednost moje države zahteva primerenu kaznu za krivce.

— Ja neću da obratim pažnju Vašem veličanstvu na to da sam mu maločas vratio slobodu, da sam mu spasao život.

— Gospodine!

— Ja neću da mu obratim pažnju na to da je g. d’Erble, da je hteo da bude ubica, mogao jutros mirno da ubije Vaše veličanstvo u senarskoj šumi, i tako bi sve bilo svršeno.

Kralj uzdrhta.

— Jedan metak iz pištolja u glavu — produži Fuke — i lice Luja XIV se ne bi više moglo poznati i g. d’Erbleu ne bi bio potreban oproštaj.

Kralj preblede od užasa kada se seti opasnosti koju je izbegao.

— G. d’Erbleu, da je zaista ubica, nije bilo potrebno da bi uspeo, da mi ispriča kako je izveo svoj plan. Time što bi se otresao pravoga kralja, postigao bi da se ne pogodi da je onaj drugi lažan. Ana Austrijska bi priznala uzurpatora, koji je isto tako njen sin. Savest g. d’Erblea bi bila mirna, jer je i kralj uzurpator krv Luja XIII. Jedan metak iz pištolja i zaverenik bi bio bezbedan, siguran da će njegova tajna biti sačuvana i da neće biti kažnjen. Milost za njega, Sire, u ime vašeg spasenja!

Umesto da bude dirnut ovim tako vernim opisivanjem Aramisove plemenitosti, kralj se osećao strahovito ponižen. Njegova nesavladiva gordost nije mogla da se pomiri sa tom misli da je jedan čovek držao u rukama njegov kraljevski život. Svaka reč pomoću koje je Fuke mislio da će uspeti da izdejstvuje milost za svoje prijatelje padala je kao kap otrova na, već inače ranjeno, srce Luja XIV. Ništa dakle nije moglo da ga trone, i obraćajući se ljutito Fukeu, on reče:

— Ja zaista ne znam, gospodine, zašto me molite da pomilujem te ljude! Zašto molite za nešto što se može imati i bez toga.

— Ja vas ne razumem, Sire.

— Međutim, to je vrlo lako razumeti. Gde sam ja?

— U Bastilji, Sire.

— Da, u tamnici. Smatraju me ludim, jelte?

— To je istina, Sire.

— I svi ovde znaju samo za Maršialija?

— Svakako.

— Pa lepo! Ništa nemojte menjati u ovom stanju stvari. Pustite ludaka da trune u tamnici, i gospodi d’Erbleu i di Valonu neće biti potrebna milost. Njihov novi kralj će ih razrešiti greha.

— Vaše veličanstvo me vređa, Sire, a nema pravo što to čini — odgovori Fuke odsečno. — Ja nisam toliko detinjast, a g. d’Erble nije toliko glup, da ne razmislimo o svemu tome; da sam hteo da stvaram novoga kralja, kao što vi kažete, nisam imao nikakve potrebe da silom ulazim u Bastilju da bih vas iz nje izvukao. To je jasno kao dan. Gnev je preterano uzbudio Vaše veličanstvo. Inače ono ne bi, bez razloga, vređalo svoga slutu koji mu je učinio najveću uslugu.

Luj oseti da je preterao, da su vrata Bastilje još uvek zatvorena za njim, i da su se malo pomalo dizale brane koje su uzdržavale gnev plemenitog Fukea.

— Ja to nisam kazao da bih vas uvredio. Sačuvaj bože, gospodine — odvrati on. — Samo, vi mi se obraćate za jednu milost i ja vam odgovaram onako kako mi savest nalaže; krivci o kojima govorimo nisu dostojni ni milosti ni oproštaja.

Fuke ne odgovori ništa.

— To što ja činim, — dodade kralj — isto je tako plemenito kao i ono što ste vi učinili, jer ja sam u vašoj vlasti. Rekao bih čak da je to plemenitije, s obzirom da od toga može da zavisi moja sloboda, moj život; a odbi-

jajući da učinim ono što vi od mene tražite, ja ih žrtvujem.

— Nisam bio u pravu, zaista — odgovori Fuke. — Da, izgledalo je kao da hoću da vam iznudim tu milost; kajem se, i molim Vaše veličanstvo da mi oprosti.

— I ja vam praštam, dragi moj gospodine Fuke, — reče kralj sa osmehom.

— Meni ste oprostili, — produži Fuke, uporno — a gospodi d’Erbleu i di Valonu?

— Njima neću oprostiti dok sam živ — odvrati kralj neumoljivo. — Budite ljubazni da mi o tome više ne govorite.

— Poslušaću Vaše veličanstvo.

— I vi mi to nećete zlopamtiti?

— Oh, ne Sire; jer ja sam predvideo i tu mogućnost.

— Vi ste predvideli da ću ja odbiti da pomilujem tu gospodu?

— Dabome, i shodno tome, preduzeo sam sve mere.

— Šta hoćete time da kažete? — uzviknu kralj, iznenađen.

— G. d’Erble je došao da se tako reći preda meni na milost i nemilost. G. d’Erble mi je pružio tu sreću da spasem svoga kralja i svoju zemlju. Ja nisam mogao da osudim na smrt g. d’Erblea. Ja isto tako nisam mogao da ga izložim opravdanom gnevu Vašega veličanstva. To bi bilo isto kao da sam ga ja ubio.

— Pa lepo, šta ste uradili?

— Sire, dao sam g. d’Erbleu svoje najbolje konje i oni su za četiri sata izmakli ispred svih onih koje bi Vaše veličanstvo moglo da pošalje u poteru za njima.

— Neka je i tako! — prošaputa kralj — Ali svet je dovoljno veliki i moji će trkači nadoknaditi ona četiri sata koja ste vi dali g. d’Erbleu.

— Dajući mu ta četiri sata, Sire, ja sam znao da mu poklanjam život. I on će živeti.

— Kako to?

— Pošto bude dobro trčao, uvek četiri sata ispred vaših musketara, on će stići u moj zamak Bel-Il, gde sam mu pružio utočište.

— Lepo! ali vi ste zaboravili da ste mi poklonili Bel-Il.

— Ne zato da tamo hapsite moje prijatelje.

— Vi mi ga dakle uzimate natrag?

— Zbog ovoga, da, Sire.

— Moji će ga musketari ponovo uzeti i na taj način će sve biti svršeno.

— Ni vaši musketari, pa čak ni vaša vojska, Sire — reče Fuke hladno. — Bel-Il je neosvojiv.

Kralj strašno preblede, munja sevnu u njegovim očima, Fuke oseti da je izgubljen; ali on nije bio od onih koji uzmiču pred onim što im čast nalaže. On izdrža kraljev pogled. Ovaj savlada svoj bes, i posle kratkog ćutanja reče:

— Hoćete li da idemo u Vo?

— Čekam naređenje Vašeg veličanstva; — odvrati Fuke i duboko se pokloni — ali mislim da će Vaše veličanstvo morati da se presvuče pre nego što se pojavi pred svojim dvoranima.

— Svratićemo u Luvr — reče kralj. — Hajdemo!

I oni prođoše pored preplašenog Bezmoa, koji još jednom vide kao Maršiali izlazi i iščupa ono malo kose koje mu beše ostalo.

Istina Fuke mu beše dao pismeno naređenje da se zatvorenik pusti na slobodu i kralj je lično pri dnu napisao: Video i odobrio Luj, ali Bezmo, koji je bio nesposoban da poveže dve misli, primi ovo na taj način što se snažno udari pesnicom u vilicu.

CCXXX

LAŽNI KRALJ

Međutim, u Vou je kralj uzurpator i dalje igrao hra bro svoju ulogu.

Filip naredi da se uvede da prisustvuje njegovom ustajanju onaj drugi deo dvorana, koji je već čekao da uđe kod kralja. On se odlučio da izda to naređenje iako se g. d’Erble još ne beše vratio, a naši čitaoci znaju iz kog razloga ovaj to nije učinio. Ali je princ mislio da će on uskoro doći i hteo je, kao i svi smeli duhovi, da okuša svoju snagu i svoju sreću bez ičije pomoći i saveta.

On je to uradio još iz jednog razloga. Ana Austrijska je sad trebalo da se pojavi, da se grešna majka nađe lice u lice sa onim koga je žrtvovala. Filip nije hteo da čovek, pred kojim je odsad bio dužan da pokazuje svoju čvrstinu, bude prisutan ako on pokaže izvesnu slabost.

Filip otvori oba krila vrata i više osoba uđe, ćuteći. Filip je stajao mirno dok su ga njegovi sobari oblačili. Juče uveče beše video kako se njegov brat u takvoj prilici ponaša. On je igrao ulogu kralja, trudeći se da niko ne posumnja da to nije on.

I tek kada je obukao lovačko odelo on primi posetioce. Zahvaljujući svom pamćenju i Aramisovim beleškama, on je znao da je sad ušla Ana Austrijska, koju je Gospodin vodio ispod ruke, a zatim Gospođa, koju je vodio g. de Sen-Enjan.

On se nasmeši kad ugleda ova lica, i uzdrhta kad poznade svoju majku. On nađe da je njegova majka lepa. Znao je da je Luj XIV voli, i zareče se da će je i on voleti.

On pogleda svoga brata sa razneženošću koju je lako bilo razumeti. Ovaj mu ne beše ništa oteo, ništa naškodio. Filip se zareče da će biti dobar prema svome bratu, prema ovome princu kome je glavno bilo da ima zlata, jer ono pruža uživanja.

On pozdravi ljubazno de Sen-Enjana koji se neumorno smešio i klanjao, i drhteći pruži ruku Anrijeti, svojoj snasi, čija mu lepota pade u oči. Ali on pročita iz očiju ove princeze da je još pomalo hladna i to mu se svide s obzirom na njihove buduće odnose.

Jedina poseta koje se u ovom trenutku plašio bila je kraljičina; kraljica se srećom ne pojavi.

Tada Ana Austrijska poče da govori, prikriveno praveći zamerke, o dočeku koji je g. Fuke priredio kraljevskom domu. Čas je ispoljavala svoja neprijateljska osećanja prema g. Fukeu, čas hvalila kralja, raspitivala se o njegovom zdravlju, ukazivala mu nežnu materinsku pažnju, čas se služila veštim lukavstvima da bi saznala izvesne stvari.

— Pa, sine, — reče ona — jeste li promenili mišljenje o g. Fukeu?

— Sen-Enjane, — reče Filip — budite dobri i raspitajte se kako je kraljica.

Kad Filip izgovori ove reči koje su bile prve koje je izgovorio glasno, majčine uši osetiše onu malu razliku koja je postojala između njegovog glasa i glasa Luja XIV. Ana Austrijska pažljivo pogleda svoga sina.

De Sen-Enjan izađe. Filip nastavi.

— Vi znate da ne volim, gospođo, da se govori rđavo o g. Fukeu, o kome ste mi i vi sami lepo govorili.

— To je istina; zato vas samo pitam kakvo je vaše mišljenje o njemu.

— Sire, — reče Anrijeta — ja sam oduvek volela g. Fukea. To je čovek od ukusa i čestit čovek.

— Jedan vrhovni rukovalac koji nije škrt — dodade Gospodin — i koji isplaćuje u zlatu sve bonove koji se naplaćuju na njegovoj blagajni.

— Ovde svako vodi računa samo o sebi, — reče stara kraljica — niko o državi. A činjenica je da g. Fuke upropašćava državu.

— Šta, majko, — odvrati Filip spuštajući glas — zar i vi uzimate u zaštitu g. Kolbera?

— Zašto to kažete? — reče stara kraljica, začuđena.

— Zato što zaista — nastavi Filip — i vi govorite kao što bi govorila vaša stara prijateljica, gospođa de Ševrez.

Kad ču to ime, Ana Austrijska preblede i ugrize se za usnu. Filip beše razdražio lavicu.

— Zašto mi govorite o gospođi de Ševrez — reče ona — i kako ste to danas raspoloženi prema meni?

Filip nastavi.

— Zar gospođa de Ševrez ne kuje uvek zaveru protiv nekog? Zar gospođa de Ševrez nije dolazila da vas poseti, majko?

— Vi tako govorite u ovom trenutku, da mi izgleda da čujem kralja vašeg oca.

— Moj otac nije voleo gospođu de Ševrez i imao je pravo — reče princ. — Ni ja je ne volim, i ako joj padne na um da dođe ovamo, kao što je nekad dolazila da seje razdor i mržnju, pod izgovorom da traži novac, pa lepo!…

— Pa šta? — reče ponosito Ana Austrijska, izazivajući sama buru.

— Pa lepo! — odvrati odlučno mladi čovek — Oteraću iz kraljevine gospođu de Ševrez, a sa njom i sve one koji izmišljaju razne tajne.

On ne beše odmerio domašaj ove strašne reči, ali je možda hteo da vidi kako će ona delovati, kao što oni koji osećaju neki stalan bol i koji, želeći da prekinu jednolikost tog bola, pritiskuju na bolno mesto da bi izazvali jači.

Ana Austrijska se umalo ne onesvesti. Oči su joj bile otvorene ali ukočene, jedan trenutak nije ništa videla; ona pruži ruke svome drugom sinu, koji je odmah poljubi, ne plašeći se da će time da naljuti kralja.

— Sire, — prošaputa ona — svirepo postupate sa svojom majkom.

— Ali, u čemu to, gospođo? — odgovori on — Ja samo govorim o gospođi de Ševrez; a da li je mojoj majci više stalo do gospođe de Ševrez nego do bezbednosti države i mog spokojstva? A ja vam kažem da je gospođa de Ševrez došla u Francusku da uzima novac, da se obratila g. Fukeu i ponudila da mu proda neku tajnu…

— Neku tajnu? — uzviknu Ana Austrijska.

— Koja se odnosi na tobožnje krađe koje je, izgleda, izvršio g. vrhovni rukovalac, što je laž — dodade Filip. — G. Fuke je s prezrenjem odbio i naredio da je oteraju, jer mu je više stalo do kraljevog poštovanja nego da bude u ma čemu saučesnik spletkaša. Onda je gospođa de Ševrez prodala tajnu g. Kolberu, i kako je nezajažljiva, i kako joj nije bilo dovoljno što je iznudila onih sto hiljada talira od tog činovnika, ona je tražila dublje izvore na višem mestu… Je li to tačno, gospođo?

— Vi sve znate, Sire — reče kraljica, više zabrinuta nego ljuta.

— I ja zaista imam prava da budem ljut na ovu besomučnicu — nastavi Filip — koja dolazi na moj dvor da pomoću spletke ukalja čast jednih i upropasti druge. Ako je bog dozvolio da izvesni zločini budu učinjeni, i ako u svojoj velikoj milosti nije dozvolio da oni budu otkriveni, ne mogu da dopustim da gospođa de Ševrez bude toliko moćna da ometa božje namere.

Ovaj deo Filipovog govora beše toliko uzbudio kraljicu majku, da se njen sin sažali na nju. On uze njenu ruku i poljubi je nežno; ona ne oseti, da je u ovom poljupcu, koji je bio dat uprkos ogorčenosti i želje za osvetom koje je osećao, bilo opraštanja za onih osam godina strašnih patnji.

Filip pusti da se za nekoliko trenutaka ćutanja stišaju sva uzbuđenja; zatim reče sa izvesnom veselošću:

— Ne polazimo danas, imam drugi plan.

I on se okrete prema vratima gde je očekivao da će ugledati Aramisa, čija je odsutnost počela da ga zabrinjava.

Kraljica majka htede da se oprosti.

— Ostanite, majko; — reče on — hoću da vas izmirim sa g. Fukeom.

— Ali ja nisam ljuta na g. Fukea; mene je samo plašila njegova rasipnost

— Njoj ćemo stati na put, a uzećemo u obzir samo dobre strane vrhovnog rukovaoca.

— Koga to traži Vaše veličanstvo? — reče Anrijeta videći da kralj opet gleda u pravcu vrata i želeći da mu kaže štogod pakosno, jer je mislila da on očekuje La Valijerovu, ili pismo od nje.

— Sestro, — reče mladi čovek koji beše pogodio šta je pomislila — zahvaljujući onoj izvanrednoj pronicljivosti koju je odsad, srećom, mogao da vežba — sestro, čekam jednog vrlo otmenog čoveka, jednog vrlo sposobnog savetodavca koga hoću da vam svima predstavim i da ga preporučim vašoj blagonaklonosti. D’Artanjane, uđite, molim vas.

D’Artanjan se pojavi.

— Šta želi Vaše veličanstvo?

— Znate li gde je g. vanski episkop, vaš prijatelj?

— Ali, Sire…

Čekam ga, a njega još nema. Naredite da ga potraže.

D’Artanjan osta za jedan trenutak zaprepašćen, ali pošto razmisli da je Aramis tajno napustio Vo da bi izvršio neki zadatak koji mu je kralj poverio, on zaključi da kralj želi da to niko ne zna.

— Sire, — odgovori on — želi li Vaše veličanstvo da mu po svaku cenu dovedem g. d’Erblea?

— Ne kažem po svaku cenu; — odvrati Filip — nije mi toliko potreban; ali, ako biste mi ga našli…

— Pogodio sam — pomisli d’Artanjan.

— Taj g. d’Erble, — reče Ana Austrijska — to je vanski episkop?

— Da, gospođo.

— Jedan prijatelj g. Fukea?

— Da, gospođo, jedan bivši musketar. Ana Austrijska pocrvene.

— Jedan od one četvorice hrabrih koji su nekad čuda činili.

Da bi prekinula razgovor, stara kraljica reče:

— Ma kakav vaš izbor bio, Sire, ja smatram da je odličan.

Svi se pokloniše.

— On će biti prvi ministar, Sire? — upita Gospodin, uplašen.

— Pričaću vam o tome, brate; ali, čudi me da g. d’Erble nije došao.

On viknu:

— Obavestite g. Fukea da želim da govorim sa njim… Oh, pred vama, pred vama; nemojte se povlačiti.

G. de Sen-Enjan se vrati, donoseći zadovoljavajuću vest o kraljici, koja je ostala u postelji iz predostrožnosti, da bi imala snage da zadovolji svaku kraljevu želju.

Dok su svuda tražili g. Fukea i Aramisa, novi kralj je nastavio mirno da ogleda svoju sposobnost, i niko, porodica, oficiri na službi, sluge, nije mogao da primeti nikakvu razliku između njegovih pokreta, njegovog glasa i njegovih navika i kraljevih.

Filip se divio dobroti boga prema njemu i pomagao mu svom svojom sjajnom obdarenošću. Ali je osećao pokatkad kao da se njegova nova slava zamračuje. Aramis se nije pojavljivao.

Razgovor između članova kraljevske porodice nije više bio živ; Filip, koji je bio zabrinut, beše zaboravio da da na znanje svome bratu i gospođi Anrijeti da mogu da se povuku. To im je izgledalo čudno i postepeno su gubili strpljenje. Ana Austrijska se naže prema svome sinu i reče mu nekoliko reči na španskom.

Filip nije znao nijednu reč tog jezika; on preblede kad iskrsnu ta neočekivana teškoća. Ali umesto da se zbuni, on ustade.

— Pa šta je? Odgovorite! — reče Ana Austrijska.

— Kakva je to larma? — upita Filip okrećući se prema vratima tajnih stepenica.

Neki glas je vikao:

— Ovamo, ovamo! Još nekoliko stepenika, Sire.

— Glas g. Fukea? — reče d’Artanjan koji je stajao pored kraljice majke.

— I g. d’Erble mora biti blizu — dodade Filip.

Svi pogledi bili su okrenuti prema vratima kroz koja je trebalo da uđe g. Fuke; ali taj koji uđe nije bio g. Fuke.

Strašni uzvici se začuše iz svih uglova sobe; kralj i svi prisutni behu bolno uzviknuli.

Nije dano ljudima, čak ni onima čiji je život pun neobičnih i divnih doživljaja, da posmatraju ovakav prizor kakav se u tom trenutku mogao videti u kraljevoj sobi.

Kroz poluzatvorene prozorske kapke ulazila je slaba svetlost koju su ublažavale velike zavese od kadife postavljene svilom.

U ovoj blagoj polutami oči su se sve više i više otvarale i prisutni su pre naslućivali nego što su videli jedni druge. Ipak se događa u ovakvim prilikama da ne promakne nijedna sitnica od onoga što vas okružuje, i nov predmet koji se pojavi izgleda kao da je suncem osvetljen.

To se dogodi i sa Lujem XIV, kad se on, bled i namršten pojavio, pošto razmaknu zavese na vratima tajnih stepenica.

Iza njega se pojavi Fuke, ozbiljan i tužan.

Kad kraljica majka, koja je držala Filipovu ruku, ugleda Luja XIV, ona viknu — taj smo uzvik čuli — kao da je ugledala neku avet.

Gospodinu su u jednom trenutku oči bile zasenjene, zatim skrete pogled sa onog kralja koji je bio prekoputa njega, na onoga pored koga je stajao.

Gospođa pođe jedan korak napred da vidi sliku svoga devera u ogledalu.

I stvarno, obmana je bila mogućna.

Dva kralja, obojica izmenjena u licu, drhteći i stežući pesnicu, odmeravali su pogledom jedan drugog. Nemi, teško dišući, glave nagnute napred, izgledali su spremni da jurnu na nekog neprijatelja.

Ta neverovatna sličnost lica, pokreta, stasa, svega, čak i odela — jer je slučaj hteo da Luj XIV, kad je svratio u Luvr, obuče odelo od ljubičaste kadife — ova potpuna sličnost između ova dva princa jako uzbudi Anu Austrijsku.

Ona, međutim, još nije mogla da shvati istinu. Ima u životu nesreća koje nijedan čovek neće da shvati. On više voli da veruje da su one nešto natprirodno, nemoguće.

Luj nije računao sa tom teškoćom. On je očekivao da će ga, čim uđe, odmah poznati. On nije dozvoljavao, on koji je smatrao sebe za živo sunce, da se i pomisli da mu neko može biti ravan. On nije mogao ni da pomisli da je moguće da se neka buktinja odmah ne ugasi čim zasija svetlost njegovog sunca pred kojim se sve pomrači.

I zato je on, ugledavši Filipa, bio više užasnut nego ma ko od onih koji su ga okruživali, i njegovo ćutanje, njegova nepomičnost, značili su pribiranje i stišavanje koje prethodi onim strašnim nastupima gneva.

A ko bi mogao da opiše zaprepašćenje i užas Fukea kad je ugledao ovu živu sliku svoga gospodara. Fuke pomisli da je Aramis imao pravo, da je ovaj novi kralj iste loze kao i onaj drugi i da je trebalo biti ludi zanesenjak pa ne hteti učestvovati u onom državnom udaru koji je tako vešto pripremio general jezuita.

A zatim, Fuke je na ovaj način žrtvovao krv Luja XIII krvi Luja XIII: saznao je kakvu je veliku grešku učinio čim je video ovog drugog pretendenta na presto.

D’Artanjan, koji je, naslonjen na zid, stajao preko puta Fukea, pitao se, pritiskujući pesnicom čelo i gledajući ukočeno, kako se dogodilo ovo tako veliko čudo; on nije mogao odmah da kaže zašto je sumnjao, ali je pouzdano znao da u susretu ova dva Luja XIV leži ona tajna zbog koje mu je, ovih poslednjih dana, Aramisovo ponašanje izgledalo sumnjivo.

Najednom Luj XIV, koji je bio nervozniji i koji je navikao da zapoveda, brzo priđe jednom prozoru čije kapke otvori, pocepavši zavese. Jaka svetlost uđe u sobu i nagna Filipa da se povuče do ložnice.

Luj brzo iskoristi ovu priliku, i obraćajući se kraljici reče:

— Majko, zar nećete vi da poznate svoga sina, kad niko nije poznao svoga kralja?

Ana Austrijska uzdrhta, podiže ruke uvis i ne mogaše da izgovori nijednu reč.

— Majko, — reče Filip mirnim glasom — zar ne možete da poznate svoga sina?

Sad je Luj povuče.

Ana Austrijska, obuzeta silnom grižom savesti, nije više umela da misli. Kako joj niko ne priteče u pomoć jer su svi bili kao skamenjeni, ona se sruči u svoju naslonjaču, tiho uzdahnuvši.

Luj ne mogaše da podnese ovaj prizor i ovu sramotu. On jurnu prema d’Artanjanu koga beše počela da hvata nesvestica, koji se povodio, i naslanjao na vrata da ne bi pao.

— Priđite, musketaru! — reče on — Pogledajte dobro lica jednog i drugog i vidite ko je od nas dvojice bleđi.

Ovaj uzvik osvesti d’Artanjana i podseti ga na poslušnost. On zatrese glavom i ne kolebajući se više pođe prema Filipu kome stavi ruku na rame i reče:

— Gospodine, uhapšeni ste!

Filip ne podiže ruke k nebu, ne pomače se sa svoga mesta gde je stajao kao ukopan, već posmatraše pažljivo kralja, svoga brata. On mu je, ćutanjem punim dostojanstva, prebacivao za sve nesreće koje je ranije doživeo, i za sva mučenja koja je imao da doživi. Kralj ne mogaše da izdrži ovaj nemi prekor, saže glavu i brže odvede sa sobom svog brata i svoju snahu, zaboravljajući majku koja je ležala nepomična, na tri koraka od onog sina koga je po drugi put dozvolila da osude na smrt. Filip priđe Ani Austrijskoj i reče joj blagim i uzbuđenim glasom:

— Da nisam vaš sin, ja bih vas prokleo, majko, što ste me učinili tako nesrećnim.

D’Artanjan oseti kako ga podiđe jeza. On pozdravi mladog princa sa puno poštovanja i reče mu duboko se klanjajući:

— Oprostite mi, Vaše veličanstvo, ja sam samo vojnik, i zakleo sam se na vernost onome koji je izašao iz sve sobe.

— Hvala, gospodine d’Artanjane. Ali šta je sa g. d’Erbleom?

— G. d’Erble je na sigurnom mestu, Vaše veličanstvo, — reče Fuke kleknuvši — ali ovaj koji je izišao bio je moj gost.

— Evo čestitih prijatelja i dobrih ljudi — prošaputa Filip, uzdahnuvši. — Zbog njih ću žaliti za ovim svetom. Pođite, gospodine d’Artanjane, idem za vama.

U trenutku kad je vrhovni zapovednik musketara hteo da izađe, pojavi se Kolber, predade d’Artanjanu jedno kraljevo naređenje i povuče se.

D’Artanjan ga pročita i zgužva ljutito hartiju.

— Šta je? — upita princ.

— Pročitajte, Vaše veličanstvo, odvrati musketar.

Filip pročita naređenje koje je Luj XIV na brzinu napisao svojom rukom:

G. d’Artanjan će odvesti zatočenika na ostrvo Sen-Margarit. Na lice će mu staviti gvozdenu obrazinu, koju ovaj neće smeti da skine, pod pretnjom smrtne kazne.

— Pravo je — reče Filip, pomiren sa sudbinom.

— Aramis je bio u pravu; — reče tiho Fuke musketaru — ovaj je zaista toliko kralj koliko i onaj drugi.

— I više! — odvrati d’Artanjan — Samo mu vi i ja nedostajemo.

CCXXXI

PORTOS MISLI DA JE NA PUTU DA DOBIJE
TITULU VOJVODE

Aramis i Portos, koristeći vreme koje im je Fuke dao za bekstvo, činili su čast francuskoj konjici brzinom kojom su jahali.

Portos nije mnogo razumeo zbog kakvog je zadatka morao da juri ovakvom brzinom: ali pošto je video da Aramis udara oštro mamuzama i on je to isto činio.

Uskoro su bili dvanaest milja daleko od Voa; zatim su morali da promene konje i da naprave plan gde će se za vreme puta odmarati i menjati ih. Dok su se na jednom mestu odmarali Portos se usudi i sa mnogo obazrivosti poče da ispituje Aramisa.

— Pst! — odgovori ovaj — Znajte samo da naše blagostanje zavisi od naše brzine.

Portos, kao da je bio onaj musketar iz 1626. koji nije imao ni prebijene pare, jurio je napred. Čoveku je uvek prijatno da čuje ovu čarobnu reč: blagostanje. Ona znači imaćeš dovoljno, za one koji nemaju ništa; ona znači imaćeš suviše, za one koji imaju dovoljno.

— Dobiću titulu vojvode — reče Portos glasno.

On je razgovarao sa samim sobom.

— Mogućno — odvrati, smešeći se na svoj način Aramis koga beše prestigao Portosov konj.

Aramisova je glava sva u vatri. Rad njegovog tela još nije uspeo da savlada rad njegovog mozga. Pobeđeni velikodostojnik je u sebi urlao od besa, grčio se od užasnog bola, grmeo izgovarajući strašne pretnje. Na njegovom su se licu videli jasni tragovi ove teške borbe. Na otvorenom putu je bar bio slobodan da se preda svome trenutnom raspoloženju i Aramis se nije ustručavao da psuje kad god bi konj skočio u stranu, kad god bi naišao na neravan put. Bled, oblivan čas vrelim, čas hladnim znojem, on je šibao konje tako jako da im je tekla krv iz slabina.

Portos, čija glavna mana nije bila osetljivost, uzdisao je zbog toga. Tako su jurili dobrih osam sati i najzad stigli u Orlean.

Bilo je četiri sata posle podne. Aramis, koji je pokušavao da se seti svega, pomisli da ništa ne ukazuje na to da ih gone.

To bi bilo nešto do sada nečuveno da se neki odred, koji bi bio u stanju da uhvati njega i Portosa, svuda odmah snabdeva odmornom zapregom, tako da može da pređe četrdeset milja za osam sati. A ako bi i pretpostavio da ih gone — što nije bilo sigurno — begunci bi za dobrih pet sati bili ispred gonilaca.

Aramis pomisli da ne bi bilo nesmotreno da se odmore, ali da bi vredelo da pokušaju da produže dalje. Stvarno, ako bi prešli ovom brzinom još dvadeset milja, niko, čak ni d’Artanjan, ne bi mogao da stigne kraljeve neprijatelje.

Aramis, na veliku Portosovu žalost, opet uzjaha svoga konja. Jurili su do sedam sati uveče; imali su da pređu samo još jednu poštansku stanicu pa da stignu u Bloa.

Ali, tamo jedna vrlo velika nezgoda zabrinu Aramisa: u stanici nije bilo konja.

Episkop se pitao pomoću kakve paklene ujdurme su njegovi neprijatelji uspeli da mu oduzmu mogućnost da nastavi put; to se pitao on koji nije priznavao da je slučaj svemoguće božanstvo, on koji je nalazio uzrok svakoj stvari; on je više voleo da veruje da je odbijanje upravnika poštanske stanice, u ovo doba, u ovom kraju, posledica naređenja koje je došlo od gore; naređenja koje je došlo u cilju da se odmah spreči da beži dalje čovek koji je hteo da stvara kraljeve.

Ali u trenutku kad je hteo da prasne da bi dobio bilo objašnjenje, bilo konja, pade mu na um jedna misao. On se seti da grof de la Fer stanuje u blizini.

— Neću putovati dalje; — reče on — dajte mi samo dva konja da odem da posetim jednog vlastelina, svog prijatelja koji stanuje u blizini.

— Koji je to vlastelin? — upita upravnik poštanske stanice.

— G. grof de La Fer.

— O! — odgovori ovaj čovek skidajući kapu sa poštovanjem — To je plemić dostojan poštovanja. Ali ma koliko da je moja želja da mu ugodim, ne mogu da vam dam dva konja; svi oni koji se nalaze u mojoj stanici zadržani su za g. vojvodu de Bofora.

— A! — reče Aramis, prevaren u očekivanju.

— Samo, — produži upravnik poštanske stanice — ako hoćete da izvolite da se popnete u jedna mala kola koja ja imam, upregnuću jednog starog, slepog konja koga još noge nose, i on će vas odvesti kod g. grofa de La Fer.

— To vredi jedan zlatnik — reče Aramis.

— Ne, gospodine, to vredi samo jedan talir; toliko mi plaća grofov upravnik imanja, g. Grimo, kad god se posluži mojim kolima, i ja ne bih hteo da mi gospodin grof prebaci da sam suviše naplatio jednom od njegovih prijatelja.

— Biće onako kako želite, — reče Aramis — a naročito onako kako bude želeo grof de La Fer. Dobićete svoj talir; samo ja svakako imam pravo da vam dam zlatnik zato što ste se setili toga.

— Dabome da imate — odvrati upravnik sav radostan.

I on lično upregnu starog konja u svoju krntiju.

Za to vreme Portos je gledao radoznalo. Zamišljao je da je otkrio tajnu; nije znao šta će od zadovoljstva: radovao se pre svega što mu je poseta kod Atosa bila naročito prijatna, a zatim što se nadao da će tamo dobiti dobru postelju i dobru večeru.

Pošto je upregao konja, upravnik ponudi da jedan od njegovih slugu odveze strance u La Fer.

Portos sede sa Aramisom na zadnje sedište i šapnu mu na uho:

— Razumem.

— A, a! — odgovori Aramis — A šta to razumete, dragi prijatelju?

— Mi idemo da od kraljeve strane učinimo Atosu neki važan predlog.

— Možda!— reče Aramis.

— Nemojte mi ništa kazati; — dodade dobri Portos, pokušavajući da dosta čvrsto održava ravnotežu da bi izbegli truckanje — nemojte mi ništa kazati, ja ću pogoditi.

— Dobro, prijatelju; tako je; pogodite, pogodite.

Stigoše kod Atosa oko devet sati uveče, po divnoj mesečini.

Ova divna mesečeva svetlost obradova Portosa toliko da se to ne može iskazati; ali je ona Aramisu skoro isto toliko bila neprijatna. On to napomenu Portosu, koji mu odgovori:

— Dabome, opet sam pogodio! Zadatak koji treba da izvršimo, tajna je.

To su bile poslednje reči koje je izgovorio u kolima.

Kočijaš ih prekide rekavši im:

— Gospodo, stigli ste.

Portos i njegov drug siđoše pred vratima malog zamka.

Ovde ćemo se ponovo sastati sa Atosom i sa Braželonom koji se obojica behu izgubili pošto su otkrili neverstvo La Valijerove.

Ako postoji neka istina, onda je to ova: veliki bolovi sadrže u sebi začetak utehe.

I zaista, ona bolna rana koja je Raulu bila zadata, približila ga je njegovom ocu, samo bog zna kako je bila blaga uteha koja je poticala iz Atosovih rečitih usta i njegovog plemenitog srca.

Rana se ne beše zalečila; ali Atos, razgovarajući sa svojim sinom i unoseći malo svoga sopstvenoga života u život mladoga čoveka, beše najzad uspeo da ovaj shvati da je taj bol usled prvog neverstva potreban svakom ljudskom biću, i da niko nije voleo, a da ga nije upoznao.

Raul je često slušao, ali nije razumeo. Ništa ne može da zameni u srcu iskreno zaljubljenog uspomenu i pomisao na voljeno biće. Raul je tada odgovarao svome ocu:

— Gospodine, istina je sve to što mi vi kažete; mislim da ničije srce nije toliko patilo koliko vaše; ali vi ste čovek isuviše veliki po svome umu, čovek koji je iskusio isuviše nesreća, da ne biste dozvolili ovu slabost vojnika koji pati prvi put u životu. Ja plaćam danak koji neću platiti dvaput; dozvolite mi da toliko utonem u svoj bol, da u njemu zaboravim samog sebe, da u njemu izgubim čak i razum.

— Raule! Raule!

— Slušajte, gospodine; nikad neću moći da se priviknem na tu misao da je Lujza, najčednija i najiskrenija od svih žena, mogla tako podlo da prevari čoveka koji je tako pošten kao što sam ja, i koji je toliko voli!

Atos je tad pribegao poslednjem leku. Branio je Lujzu od Raula i pravdao njeno verolomstvo ljubavlju.

— Žena koja bi se predala kralju zato što je kralj, zaslužila bi da se nazove bestidnicom; ali Lujza voli Luja. Pošto su oboje mladi, zaboravili su, on svoj položaj, ona svoju zakletvu. Ljubavi se sve prašta, Raule. Oni se iskreno vole.

I pošto bi mu tako zario nož u srce, Atos bi video, uzdišući, kako Raul, zbog svirepog bola koji mu je naneo, brzo odlazi i beži u najgušći deo šume, ili se sklanja u svoju sobu odakle posle jednog sata izlazi bled, drhteći, ali umiren. Tada se vraćao Atosu sa osmehom na usnama, ljubio mu ruku, kao što se pas, koji je dobio batine, umiljava dobrom gospodaru, da bi iskupio svoju krivicu. Raul se podavao samo svojoj slabosti, priznavao samo svoj bol.

Tako su prolazili dani koji su nastali posle one scene kada je Atos tako žestoko uvredio kraljev nesavladivi ponos. Nikada u razgovoru sa svojim sinom on nije pomenuo tu scenu; nikad mu nije ispričao pojedinosti tog žestokog sukoba, koje bi možda utešile mladoga čoveka prikazujući mu njegovog suparnika poniženog.

Atos nije hteo da uvređeni dragan zaboravi na poštovanje koje duguje kralju.

I kad je Braželon, žustar, gnevan, turoban, govorio sa prezirom o kraljevskoj reči, o tome kako izvesne budale veruju u ona sumnjiva obećanja koja dolaze sa prestola, kada je brzinom ptice, koja preleće moreuz da bi prešla iz jednog dela sveta u drugi, Raul prelazio dva veka i proricao da će doći vreme kada će kraljevi izgledati sitniji od ostalih ljudi, Atos mu je govorio onim svojim blagim i ubedljivim glasom:

— Vi ste u pravu, Raule; sve što kažete, dogodiće se; kraljevi će izgubiti svoj ugled, kao što zvezde koje se gase gube svoj sjaj. Ali kada bude došao taj trenutak, Raule, mi ćemo biti pokojni; i zapamtite dobro ovo što vam kažem: na ovome svetu, svi, ljudi, žene, kraljevi, treba da žive u sadašnjosti; mi samo u odnosu na boga treba da živimo u budućnosti.

Eto o čemu su, kao i uvek, razgovarali Atos i Raul, šetajući krupnim koracima gore dole ispod drvoreda lipa u mraku, kad iznenada zazvoni zvono koje je objavljivalo grofu bilo vreme obeda, bilo neku posetu. I nesvesno, ne pridajući tome nikakvu važnost, on se brzo vrati sa svojim sinom, i obojica se na kraju drvoreda nađoše lice u lice sa Portosom i sa Aramisom.

CCXXXII

POSLEDNJE ZBOGOM

Raul uzviknu od zadovoljstva i nežno zagrli Portosa. Aramis i Atos se zagrliše kao starci. Odmah zatim Aramis reče:

— Prijatelju, ostaćemo sa vama vrlo malo vremena.

— A! — učini grof.

— Koliko da vam ispričamo o svojoj sreći — prekide ga Portos.

— A!— učini Raul.

Atos ćuteći pogleda Aramisa, jer mu se već beše učinilo da njegov turoban izgled nije nimalo u skladu sa dobrim vestima o kojima je Portos govorio.

— Kakva vas je to sreća zadesila? Hajde recite — upita Raul, smešeći se.

— Kralj mi je podario titulu vojvode; — reče tajanstveno dobri Portos šapućući na uho mladome čoveku — dobiću i povelju.

Ali razgovor koji je Portos vodio po strani bio je uvek dovoljno glasan da su svi mogli da ga čuju.

Atos ga ču; ote mu se jedan uzvik od koga Aramis uzdrhta.

On uze Atosa ispod ruke, i pošto je zatražio od Portosa dozvolu da nekoliko trenutaka razgovara nasamo sa Atosom, on reče grofu:

— Dragi moj Atose, srce mi se cepa od jada.

— Od jada? — uzviknu grof — Ah, dragi prijatelju!

— Evo ukratko u čemu je stvar: bio sam sklopio zaveru protiv kralja; ova je zavera propala i u ovome času sigurno da me traže.

— Traže vas!… Sklopili ste zaveru! Oh, prijatelju, šta vi to govorite?

— Žalosnu istinu. Ja sam prosto-naprosto propao.

— Ali Portos… Ona titula vojvode… Šta je sve to?

— Eto to je moja najveća žalost; eto to je moja najdublja rana. Ja sam, verujući nepokolebljivo u uspeh, uvukao Portosa u moju zaveru. On se založio, kao što znate da se on zalaže, iz sve snage; i danas je ozloglašen, isto kao i ja, i izgubljen isto kao i ja.

— Gospode bože!

I Atos se okrete prema Portosu koji mu se ljubazno nasmeši.

— Treba da vam kažem sve, da biste razumeli. Slušajte me — produži Aramis.

I on mu ispriča priču koja nam je poznata. Dok je ovaj pričao, Atos je u više mahova osetio kako mu znoj obliva čelo.

— To je bila velika zamisao, — reče on — ali je to bila velika greška.

— Zbog koje sam kažnjen, Atose.

— I zato vam neću kazati šta o tome mislim.

— Kažite.

— To je zločin.

— Smrtni, ja to znam. Uvreda veličanstva.

— Portos! Jadni Portos!

— Šta da radim? Kažem vam, uspeh je bio siguran.

— G. Fuke je čestit čovek.

— A ja sam budala što sam tako rđavo sudio o njemu — reče Aramis. Oh, ljudska mudrost! Oh, ogromni vodenički kamen koji drobi jedan svet i koga jednoga dana zaustavi zrno peska koje je, ne zna se kako, upalo u njegove točkove!

— Kažite da ga je zaustavio dijamant, Aramise. Najzad, zlo je učinjeno. Šta imate nameru da uradite?

— Vodim sa sobom Portosa. Nikada kralj neće hteti da poveruje da je čestiti čovek postupio bezazleno; nikada neće hteti da poveruje da je Portos mislio da služi kralju, postupajući onako kako je postupio. On bi svojom glavom platio moju krivicu. Ja to neću.

— Kuda ga vodite?

— Najpre u Bel-Il. To je neosvojivo pribežište. A zatim, odatle imam more i brod i mogu da pređem, bilo u Englesku, gde imam mnogo veza…

— Vi, u Englesku?

— Da. Ili u Španiju, gde ih imam još više.

— Vodeći Portosa u izgnanstvo, vi ga materijalno upropašćujete, jer će kralj konfiskovati njegova imanja.

— Sve je predviđeno. Ja ću znati kada jednom budem u Španiji, da se izmirim sa Lujem XIV i da izdejstvujem milost za Portosa.

— Vi imate uticaja kao što vidim, Aramise — reče Atos uzdržljivo.

— Mnogo; i stavljam ga na raspoloženje svojim prijateljima, prijatelju Atose.

— Hvala — odgovori grof.

— A pošto već o tome govorimo — reče Aramis — i vi ste takođe nezadovoljnik; i vi i Raul imate razloga da se žalite na kralja. Pođite za našim primerom. Pređite na Bel-Il. Zatim ćemo videti… Ja vam jemčim svojom čašću da će kroz mesec dana izbiti rat između Francuske i Španije, povodom toga sina Luja XIII, koji je i španski princ i koga Francuska nečovečno drži u zatvoru. Međutim, kako Luj neće hteti da ratuje zbog toga, ja vam jemčim da će doći do poravnanja posle koga ćemo Portos i ja dobiti titulu španskih velikaša, a vi, koji je već imate, vojvodstvo u Francuskoj. Hoćete li?

— Ne; ja više volim da imam šta da prebacim kralju; to je gordost urođena mojoj lozi, da se smatra višom od kraljevskih. Ako bih učinio ono što mi predlažete, postao bih kraljev dužnik; imao bih sigurno od toga koristi na ovome svetu, ali bih izgubio pred svojom savešću. Hvala.

— Onda mi dajte dve stvari, Atose: vaš oproštaj…

— Oh, dajem vam ga, ako ste zaista hteli da osvetite slaboga i ugnjetenoga protiv ugnjetača.

— To mi je dovoljno — odgovori Aramis i lice mu obli crvenilo koje se nije videlo u mraku. — A sada, dajte mi svoja dva najbolja konja, da stignemo do iduće poštanske stanice, pošto su odbili da mi ih dadu, pod izgovorom da g. de Bofor putuje po ovome kraju.

— Dobićete moja dva najbolja konja, Aramise, preporučujem vam Portosa.

— Oh, budite bez brige. Samo mi još nešto recite: nalazite li da postupam kako je najbolje za njega.

— Pošto je zlo već učinjeno, da; jer mu kralj ne bi oprostio, a zatim vi uvek imate, ma šta on kazao, oslonac u g. Fukeu, koji vas neće napustiti, budući da je i on doveden u veliku nepriliku, i pored svog hrabrog postupka.

— U pravu ste. Eto zašto, umesto da odmah isplovim na more, što bi značilo da se bojim i da se osećam krivim, ja ostajem na francuskom tlu. Bel-Il će biti za mene tlo koje ja budem hteo: englesko, špansko ili rimsko sve zavisi od toga kakvu ću zastavu istaći.

— Kako to?

— Ja sam utvrdio Bel-Il i niko neće zauzeti Bel-Il kad ga ja branim. A zatim, kao što ste maločas kazali, g. Fuke je tu. Bel-Il neće biti napadnut dok g. Fuke ne potpiše naređenje.

— To je tačno. Uprkos svemu tome, budite oprezni. Kralj je prepreden, i moćan je.

Aramis se nasmeši.

— Preporučujem vam Portosa — ponovi grof sa nekim hladnim navaljivanjem.

— Ono što se bude sa mnom dogodilo, grofe, — odvrati Aramis istim tonom — dogodiće se i sa našim bratom Portosom.

Atos se pokloni, stežući Aramisu ruku, i zagrli srdačno Portosa,

— Rodio sam se srećan, jelte? — prošaputa ovaj oduševljen, uvijajući se u svoj ogrtač.

— Hajdemo, dragi moj — reče Aramis.

Raul beše otišao napred da izda naređenja i da kaže da osedlaju ona dva konja.

Već se behu rastali. Atos je video svoja dva prijatelja kako se spremaju da pođu; nešto, kao neka magla, pređe mu ispred očiju i tesno pritisnu njegovo srce.

— To je čudno — pomisli on.— Otkud mi ta želja da zagrlim Portosa još jedanput.

Portos se baš bio okrenuo i raširenih ruku pošao prema starom prijatelju.

Ovaj poslednji zagrljaj je bio nežan kao u mladosti, kao u doba kada je srce bilo toplo, život srećan.

A zatim Portos uzjaha svoga konja. Aramis se takođe vrati i obavi svoje ruke Atosu oko vrata.

Ovaj ih vide kako na drumu nestaju u tami, zavijeni u svoje bele ogrtače.

Tada se Atos, tužna srca, uputi prema kući govoreći Braželonu:

— Raule, nešto mi kaže da sam ova dva čoveka video poslednji put u životu.

— Ne čudi me, gospodine, što vam je ta misao pala na um, — odgovori mladi čovek — jer i ja u ovom trenutku to isto mislim; i ja mislim da više nikada neću videti gospodu di Valona i d’Erblea.

— Oh! Vi, — odgovori grof — vi govorite kao čovek koji je tužan iz nekog drugog razloga; vi sve vidite u crnim bojama; ali vi ste mladi; i ako vam se dogodi da više ne vidite ove stare prijatelje, to će biti stoga što njih neće više biti na svetu u kome vi imate da provedete još mnogo godina. Ali ja…

Raul polako zatrese glavom i nasloni se na grofovo rame; ni jedan ni drugi nisu više našli nijednu reč u svome srcu koje je bilo tako puno da im se činilo da će da prepukne.

Najedanput topot konja i ljudski glasovi na kraju puta za Bloa, privukoše njihovu pažnju na tu stranu.

Zubljonosci na konjima veselo su zamahivali svojim buktinjama na drveće koje je raslo na putu i okretali se s vremena na vreme da ne bi suviše izmakli ispred konjanika koji su dolazili za njima.

Ove buktinje, ova galama, ova prašina koju je podiglo dvanaestak konja bogato opremljenih, bili su usred noći u čudnoj suprotnosti sa potajnim i tužnim odlaskom onih dveju senki Portosa i Aramisa.

Atos pođe u kuću.

Ali još ne beše stigao do vrata ispred kuće kada mu se učini kao da su se ulazna vrata od rešetaka zapalila; sve te buktinje zaustaviše se i zažariše put. Jedan glas odjeknu: ,,G. vojvoda de Bofor!”

I Atos potrča prema vratima svoje kuće.

Vojvoda već beše sjahao i tražio pogledom oko sebe.

— Evo me, Vaša svetlosti — reče Atos.

— Dobro veče, dragi grofe — odvrati princ sa onom iskrenošću, kojom je zadobijao sva srca. — Je li suviše kasno za jednog prijatelja?

— Ah, dragi prinče, uđite — reče grof.

I g. de Bofor, oslanjajući se na Atosovu ruku, uđe u kuću; za njim je, sa puno poštovanja i skromno, išao Raul sa prinčevim oficirima, među kojima je imao mnogo prijatelja.

CCXXXIII

G. DE BOFOR

Princ se okrete u trenutku kada je Raul, da bi ga ostavio nasamo sa Atosom, zatvarao vrata i spremao se da pređe sa oficirima u susednu odaju.

— Je li to onaj mladić koga g. Princ toliko hvali? — upita g. de Bofor.

— Da, to je on, Vaša svetlosti.

— On je vojnik. On ovde nije suvišan, zadržite ga, grofe.

— Ostanite, Raule, pošto Njegova svetlost to dozvoljava — reče Atos.

— Porastao je i lep je, bogami! — produži vojvoda. — Hoćete li mi ga dati, gospodine, ako vam ga zatražim?

— Kako vi to mislite, Vaša svetlosti? — reče Atos.

— Da, dolazim ovde da se oprostim sa vama.

— Da se oprostite, Vaša svetlosti?

— Da, tako je. Ne naslućujete šta ću postati?

— Pa ono što ste uvek bili, Vaša svetlosti: hrabar princ i odličan plemić.

— Postaću afrički princ, beduinski plemić. Kralj me šalje među Arabljane da osvajam zemlje.

— Šta to govorite, Vaša svetlosti?

— To je čudno, jelte? Ja, čistokrvni Parižanin, ja koji sam vladao nad predgrađima i koga su nazivali kraljem glavne pijace, ja prelazim sa trga Mober na minareta u Džidgeli; od pristalice Fronde, postajem avanturista!

— Oh, Vaša svetlosti, da mi vi to ne kažete!…

— Ne biste verovali, jelte? Međutim, verujte mi i oprostimo se. Eto šta znači biti ponovo u milosti…

— U milosti?

— Da. Vi se smešite? Ah, dragi grofe, znate li zašto sam primio? Znate li zaista?

— Zato što Vaša svetlost voli slavu više od svega.

— Oh, vidite li, nije to slavna stvar ići pucati na one divljake. Ja ne idem da tražim slavu za sebe i mnogo je verovatnije da ću tamo naići na nešto drugo. Ali sam hteo i hoću, razumete li dobro, dragi moj grofe, da moj život dobije još i tu stranicu posle sveg onog čudnog bleska kojim je blistao pedeset godina. Jer najzad, vi ćete priznati da je to dosta čudna stvar biti rođen kao kraljevski sin, ratovati protiv kraljeva, ubrajati se u moćne ljude ovoga veka, dobro održavati svoj položaj u društvu, biti dostojan sin Anrija IV, veliki admiral Francuske i otići u Džidgelu kod svih tih Turaka, Saracena i Mavara da vas tamo ubiju.

— Vaša svetlosti, vi nekako čudno naglašavate tu stvar — reče Atos uzbuđen. — Kako možete da pretpostavite da će se život ispunjen tolikim sjajem tako bedno ugasiti?

— Zar vi verujete, pravedni i prostodušni čoveče, da ja, koji odlazim u Afriku iz tako smešne pobude, neću tražiti da se odande vratim tako da ne budem izložen podsmehu? Da neću učiniti da se o meni govori? Da bi se govorilo o meni danas, kada postoji g. Princ, g. de Tiren i mnogi drugi moji savremenici, šta mogu ja, admiral Francuske, sin Anrija IV, kralja Pariza, da uradim drugo osim da poginem? Dovraga! Govoriće se o tome, kažem vam; biću ubijen boreći se protiv celog sveta. Ako to ne bude tamo, biće na drugom mestu.

— Ta idite, Vaša svetlosti, — odgovori Atos — vi preterujete; a vi ste dosada preterivali samo u hrabrosti.

— Dovraga, dragi prijatelju, to je hrabrost ići u susret skorbutu, dizenteriji, skakavcima, otrovnim strelama, kao moj predak sveti Luj. Znate li da oni ugursuzi još imaju otrovne strele. A zatim, vi me, mislim, dovoljno poznajete i znate da kada nešto hoću, ja to čvrsto hoću.

— Vi ste hteli da izađete iz Vensena, Vaša svetlosti.

— Ah! Vi ste mi u tome pomogli, učitelju moj; i kada već o tome govorimo, ja se stalno okrećem i osvrćem ali ne vidim svog starog prijatelja, g. Vogrimoa. Kako je on?

— G. Vogrimo je uvek sluga pun poštovanja, Vaša svetlosti — reče Atos smešeći se.

— Ima ovde za njega sto pistola koje mu donosim kao zaveštanje. Napisao sam svoj testament, grofe.

— Ah! Vaša svetlosti, Vaša svetlosti!

— A vi razumete, kada bi Grimoovo ime bilo u mom testamentu…

Vojvoda poče da se smeje; zatim, obraćajući se Raulu koji je od početka ovog razgovora bio duboko zamišljen, on reče:

— Mladiću, ja znam da ovde postoji neko vino iz Vuvrea, mislim…

Raul izađe žurno da naredi da posluže vojvodu. Za to vreme g. de Bofor uze Atosa za ruku.

— Šta ćete s njim da radite? — upita on.

— Zasada, ništa, Vaša svetlosti.

— A! Da, znam, otkako je kralj zavoleo… La Valijerovu.

— Da, Vaša svetlosti.

— Sve je to dakle istina? Mislim da sam poznavao tu malu La Valijerovu. Čini mi se da nije lepa…

— Nije, Vaša svetlosti — reče Atos.

— Znate li na koga me podseća?

— Ona podseća Vašu svetlost na nekoga?

— Ona me podseća na jednu dosta prijatnu mladu devojku čija je mati stanovala na glavnom trgu.

— A! a! — reče Atos, smešeći se.

— Srećno doba! — dodade g. Bofor — Da, La Valijerova me podseća na tu devojku.

— Koja je imala jednog sina, jelte?

— Mislim da jeste — odgovori vojvoda sa tako bezbrižnom prostodušnošću, sa tako predusretljivim zaboravom, koji se ne mogu iskazati. — Dakle, jadni Raul je pravi vaš sin, jelte?

— On je moj sin.

— I vi ćete ostaviti da taj mladić ovde propada? Grešite. Hajde, dajte ga meni.

— Hoću da ostane kod mene, Vaša svetlosti. Imam još samo njega na svetu i dogod bude hteo da ostane…

— Dobro, dobro — odgovori vojvoda. — Međutim, ja bih vam ga uskoro opet doveo u red. Uveravam vas da je on od građe od koje se stvaraju maršali Francuske i ja sam video mnoge koji su to postali, a koji su bili takvi kao što je on.

— To je moguće, Vaša svetlosti, ali kralj imenuje maršale Francuske, a Raul nikada neće ništa primiti od kralja.

Raul prekide ovaj razgovor svojim povratkom. Ispred njega je išao Grimo koji je nosio u svojim, još dosta sigurnim rukama, poslužavnik sa čašom i bocom vojvodinog omiljenog vina.

Videći svoga starog štićenika, vojvoda uzviknu od zadovoljstva.

— Grimo! Dobro veče, Grimo, — reče on — kako je?

Sluga se duboko pokloni, isto toliko srećan kao i njegov plemeniti sagovornik.

— Mi smo dva prijatelja! — reče vojvoda tresući snažno za rame čestitog Grimoa.

Grimo se još dublje i još veselije pokloni.

— Šta to vidim, grofe? Samo jednu čašu!

— Ja pijem sa Vašom svetlosti samo ako me Vaša svetlost pozove — reče Atos sa blagorodnom smernošću.

— Dovraga! Bili ste u pravu što ste naredili da se donese samo jedva čaša; mi ćemo piti iz iste, kao braća po oružju. Prvo vi, grofe.

— Učinite mi potpunu milost — reče Atos, odgurnuvši polako čašu.

— Vi ste divan prijatelj — odgovori vojvoda, koji popi malo vina i pruži zlatan pehar svome drugu. — Ali to nije sve; — produži on — ja sam još žedan i hoću da učinim čast ovome lepom mladiću koji ovde stoji. Ja donosim sreću, vikonte, — reče on Raulu — pomislite nešto dok pijete iz moje čaše, i bog me ubio, ako se ne dogodi ono što zaželite.

On pruži pehar Raulu koji žurno popi malo vina i reče isto tako brzo:

— Poželeo sam nešto, Vaša svetlosti.

Njegove su oči blistale sumornim plamenom, obrazi mu se behu zažarili; on uplaši Atosa već samo svojim osmehom.

— A šta ste poželeli? — produži vojvoda sedajući u naslonjaču, dok je jednom rukom pružao Grimou bocu i kesu.

— Vaša svetlosti, hoćete li da mi učinite ono što sam poželeo?

— Dabome, pošto sam to obećao.

— Poželeo sam, gospodine vojvodo, da pođem sa vama u Džidgelu.

Atos preblede i ne mogaše da sakrije svoje uzbuđenje.

Vojvoda pogleda svoga prijatelja kao da je tražio da mu pomogne da odbije taj nepredviđeni udarac.

— To je teško, dragi moj vikonte, vrlo teško — dodade on tiho.

— Oprostite, Vaša svetlosti, bio sam nametljiv; — odvrati Raul odlučnim glasom — ali kako ste me vi sami pozvali da poželim nešto…

— Da poželite da me napustite — reče Atos.

— Oh! gospodine… možete li to da verujete?

— Pa lepo! Sto mu gromova! — uzviknu vojvoda — Ovaj mladi vikont je u pravu. Šta da radi ovde? Istrunuće od tuge.

Raul pocrvene; princ, uzbuđen, produži:

— Rat, to je uništavanje; tu čovek ili sve dobije, ili izgubi samo jedno: život. U tom slučaju utoliko gore po njega.

— To jest, gubi se pamćenje, — reče brzo Raul — to jest, utoliko bolje.

Kad vide da Atos ustaje i otvara prozor on se pokaja što je to rekao.

Svakako da Atos to beše učinio da bi sakrio svoje uzbuđenje. Raul potrča prema grofu. Ali Atos već beše savladao svoju tugu, jer se ponovo pojavi na svetlosti, vedar i miran.

— Pa lepo! — reče vojvoda — Polazi li on, ili ne polazi?

Ako pođe, grofe, biće moj ađutant, moj sin.

— Vaša svetlosti! — uzviknu Raul i kleče.

— Vaša svetlosti! — uzviknu grof uzimajući vojvodu za ruku — Raul će uraditi ono što bude hteo.

— Oh! Ne, gospodine, ono što vi budete hteli! — prekide ga mladi čovek.

— Do sto đavola! — reče sad princ — Ni grof, ni vikont neće uraditi ono što oni budu hteli, već ono što ja budem hteo. Ja ga vodim. Mornarica, to je sjajna budućnost, prijatelju.

Raul se još jednom tako tužno nasmeši, da se ovoga puta Atosu srce cepalo od tuge, i on mu odgovori strogim pogledom.

Raul sve razumede; on ponovo posta miran i tako je bio obazriv da mu se nijedna reč više ne omače.

Videći da je već kasno, vojvoda ustade i reče vrlo brzo:

— Meni se žuri; ali ako mi neko kaže da sam gubio vreme razgovarajući sa prijateljem, odgovoriću da sam dobio dobrog regruta.

— Oprostite, gospodine vojvodo, — prekide ga Raul — nemojte to reći kralju, jer ja neću da služim kralja.

— Eh, prijatelju moj, a koga ćeš služiti? Nije to više ono vreme kad si mogao da kažeš: „Ja pripadam g. de Boforu.” Ne, danas mi svi pripadamo kralju, veliki i mali. I zato, ako služiš na mojim brodovima, dragi moj vikonte, tu nema dvosmislenosti, ti ćeš stvarno služiti kralju.

Sa radosnim nestrpljenjem Atos je čekao da čuje kakav će odgovor dati na ovo nezgodno pitanje Raul, nepomirljivi neprijatelj kralja, njegovog suparnika. Otac se nadao da će ta smetnja izmeniti njegovu želju. On je skoro zahvaljivao g. de Boforu čija su nerazmišljenost ili plemenito razmišljanje, učinili ponovo neizvesnim odlazak njegovog sina, njegove jedine radosti.

Ali Raul, i dalje odlučan i miran, odvrati:

— Gospodine vojvodo, tu smetnju o kojoj mi vi govorite, otklonio sam već u sebi. Ja ću služiti na vašim brodovima, pošto mi vi činite milost da me povedete; ali ja ću tamo služiti jednom drugom gospodaru, mnogo moćnijem nego što je kralj; služiću bogu.

— Bogu! Kako to? — upitaše istovremeno Atos i princ.

— Ja imam nameru da položim zavet i da postanem Malteški vitez — dodade Braželon, čije su reči padale, jedna po jedna, hladnije nego kapi koje padaju zimi, posle nepogode, sa ogolelog drveća.

Posle ovog poslednjeg udarca Atos se zatetura, a i sam vojvoda je bio potresen.

G. de Bofor pogleda u lice mladog čoveka i pročita na njemu, mada on beše oborio pogled, tako vatrenu odlučnost, pred kojom je sve imalo da se pokori.

Atos je dobro poznavao tu nežnu i nesalomljivu dušu; on nije računao da će uspeti da ona skrene sa kobnoga puta koji je izabrala. On steže ruku koju mu vojvoda pruži.

— Grofe, ja polazim za Tulon kroz dva dana — reče g. Bofor. — Hoćete li da se sastanemo u Parizu, da bih znao na šta ste se odlučili.

— Imaću čast da dođem da vam zahvalim na svoj vašoj dobroti, dragi prinče — odvrati grof.

— I dovedite mi u svakom slučaju vikonta, bilo da ide ili ne ide sa mnom; dodade vojvoda — dao sam mu svoju reč, a od njega tražim samo da dobije vašu.

Pošto je tako stavio malo melema na ranu toga očinskoga srca, vojvoda povuče za uho staroga Grimoa, koji poče da trepće više nego što je to bilo prirodno, i pridruži se svojoj pratnji u vrtu.

Konji koji se behu odmorili i osvežili po ovoj lepoj noći jurili su brzo, i začas izmakli daleko od zamka.

Atos i Raul se ponovo nađoše sami, oči u oči.

Otkucavalo je jedanaest sati.

Otac i sin nisu ništa govorili jedan drugom, ali bi svaki vešt posmatrač naslutio da je to ćutanje bilo ispunjeno nemim bolom i jecajima.

Ali ova dva čoveka su bila tako očeličena, da je svako uzbuđenje nestajalo zauvek kad bi oni odlučili da ga priguše u svom srcu.

Oni su dakle proveli ćuteći, i skoro ne dišući, sat koji je prethodio ponoći. Samo sat, kada poče da otkucava, podseti ih koliko minuta je trajao taj tužni put koji su prešle njihove duše u nebrojenim uspomenama iz prošlosti i strahu za budućnost.

Atos ustade prvi, govoreći:

— Dockan je… Doviđenja sutra, Raule!

Tada Raul ustade i dođe da poljubi svoga oca. Ovaj ga pritisnu na svoje grudi i reče izmenjenim glasom:

— Kroz dva dana vi ćete me dakle ostaviti, ostaviti zauvek, Raule?

— Gospodine, — odvrati mladi čovek — imao sam nameru da sebi probodem srce mačem, ali vi biste smatrali da sam kukavica, i ja sam odustao od te namere, a i zbog toga što bismo se onda rastali.

— Samim tim što odlazite, Raule mi se rastajemo.

— Preklinjem vas, gospodine, slušajte me još malo. Ako ne odem, ja ću umreti ovde od bola i od ljubavi. Znam koliko mi još ostaje vremena da živim ovde. Oterajte me brzo, gospodine, ili ćete videti kako kukavički izdišem pred vašim očima, u vašoj kući; to je jače od moje volje, jače od moje snage; vi dobro vidite da sam za mesec dana preživeo trideset godina i da sam na kraju života.

— Dakle, — reče Atos hladno — vi odlazite sa namerom da poginete u Africi? Oh, recite to… Nemojte lagati.

Raul preblede i poćuta nekoliko trenutaka koji su za njegovog oca bili dva sata samrtnih muka; zatim reče najedanput:

— Gospodine, ja sam sebe obećao bogu. U zamenu za žrtvu koju činim žrtvujući svoju mladost i svoju slobodu, tražio sam od njega samo jednu stvar: da me sačuva radi vas, jer vi ste još jedina veza koja me vezuje za ovaj svet. Jedino bog može da mi da snage da ne zaboravim da vam dugujem sve, i da ništa ne treba da mi je preče od vas.

Atos nežno poljubi svoga sina i reče mu:

— Vi ste mi odgovorili kao čestit čovek: kroz dva dana bićemo u Parizu kod g. de Bofora; i vi ćete tada učiniti ono što vam se bude sviđalo da učinite. Vi ste slobodni, Raule. Zbogom!

I on polako ode u svoju spavaću sobu.

Raul siđe u vrt, gde provede noć ispod lipa drvoreda.

CCXXXIV

PRIPREME ZA POLAZAK

Atos nije više gubio vreme na to da se bori protiv ove neizmenljive odluke. On se samo brižljivo starao da se za ova dva dana, koliko mu je vojvoda ostavio, spremi sav Raulov prtljag. To je bila briga dobroga Grimoa koji se odmah za to postarao sa ljubavlju i razumevanjem koji su nam poznati.

Atos naredi tom čestitom slugi da pođe za Pariz čim konji budu upregnuti, a on se, da ne bi vojvoda na njega čekao, ili bar da ne bi Raula omeo da stigne na vreme, jer bi vojvoda, videći da ga nema, mislio da neće ni doći, odmah sutradan posle posete g. de Bofora uputi u Pariz sa svojim sinom.

Taj povratak u Pariz, među ljude koji su ga poznavali i koji su ga voleli, bio je za mladoga čoveka uzbuđenje koje se može lako shvatiti.

Svako lice podsećalo je na neku patnju, onoga koji je toliko patio, onoga koji je toliko voleo, na neku okolnost u vezi sa njegovom ljubavlju. Približavajući se Parizu, Raul je osećao kao da umire. Kada je stigao u Pariz on stvarno nije više postojao. Kada je otišao kod Giša, rekoše mu da je g. de Giš kod Gospodina.

Raul se uputi prema Luksemburgu i kada tamo stiže, i ne sluteći da ide negde gde je La Valijerova ranije živela, on ču toliku svirku, udahnu toliko mirisa, ču toliko veselog smeha i vide toliko senki koje su igrale, da bi on, da nije bilo jedne milosrdne žene koja ga opazi, turobnog i bledog, iza jedne zavese na vratima, ostao tu nekoliko trenutaka, a zatim otišao da se nikada više ne vrati.

Ali kao što smo već kazali, on se beše zadržao u prvom predsoblju jedino zato da ne bi došao u dodir sa svim tim srećnim ljudima koji su se kretali u susednim dvoranama.

I kad ga jedan Gospodinov sluga, koji ga poznade, upita da li želi da vidi Gospodina ili Gospođu, Raul mu jedva odgovori i sruči se na jednu klupu pored zavese od kadife, gledajući u jedan časovnik koji beše prestao da radi pre jednog sata.

Sluga ode dalje; tada dođe drugi, koji ga je još bolje poznavao, i upita ga da li želi da on obavesti g. de Giša.

To ime nije probudilo pažnju jadnoga Raula.

Sluga poče da mu priča da je g. de Giš izmislio neku igru sa lutrijom i da baš sada uči gospođe kako se ona igra.

Raul, gledajući začuđeno kao Teofrastov¹²⁸ rasejanko, ne odgovori ni na to, ali zbog toga postade još tužniji.

Zavaljene glave, poluotvorenih usta, iz kojih su izlazili uzdasi, ne mogući da se drži na nogama, Raul je tako sedeo, zaboravljen u tome predsoblju, kada najednom prođe neka žena, koja očeša svoju haljinu o vrata jednog pobočnog salona iz koga se ulazilo u predsoblje.

Jedna mlada, lepa i vesela žena, koja je grdila nekog oficira koji je bio na službi, prođe tuda, govoreći živahno.

Oficir je odgovarao mirno ali odlučno; to je više ličilo na raspravljanje između dvoje zaljubljenih nego na svađu između ljudi koji žive na dvoru: ona se završi time što oficir poljubi dami vrhove prstiju.

Kada ugleda Raula, gospođa odmah ućuta, i odgurnuvši oficira reče:

— Bežite Malikorne; nisam mislila da ovde nekoga ima. Prokleću vas ako nas je neko video i čuo.

Malikorn zaista pobeže; gospođa, prilazeći Raulu sa svojim veselim izrazom lica, reče:

— Gospodin je otmen čovek i bez sumnje…

Ona zastade i uzviknu crveneći:

— Raule!

— Gospođica de Montale! — reče Raul, bleđi nego smrt. On ustade posrčući, i htede da pobegne preko klizavog poda od mozaika; ali ona beše razumela taj strašni i nepodnošljivi bol, ona je osećala da je Raul, bežeći od nje, optužuje, ili bar da sumnja u nju. Kako je ona uvek bila oprezna žena, smatrala je da ne treba da propusti priliku da se opravda. Ali nije izgledalo da će Raul, koga ona beše zadržala usred ove duge dvorane, hteti da se preda bez borbe.

On to dočeka tako hladno i tako zbunjeno, da niko na dvoru, da ih je neko tako zatekao, ne bi više sumnjao zašto je gospođica de Montale tako postupila.

— Ah, gospodine, — reče ona prezrivo — to što vi radite, malo je dostojno jednog plemića. Povodeći se za svojim srcem, htela sam da razgovaram sa vama; vi me izlažete sramoti dočekujući me skoro neučtivo; vi grešite, gospodine, i vi ne razlikujete svoje prijatelje od svojih neprijatelja. Zbogom!

Raul se beše zakleo da više nikada ne razgovara sa Lujzom, da nikada ne pogleda one koji bi mogli videti Lujzu; on beše otišao u jedan drugi svet da tamo nikada ne vidi ništa što je Lujza mogla videti, ništa što je ona mogla dodirnuti. Ali posle ovog prvog potresa njegove gordosti i pošto je ugledao Montaleovu, ovu Lujzinu drugaricu, Montaleovu koja ga je podsećala na malu kulu u Bloa i na radosti njegove mladosti, sav njegov razum iščeze.

— Oprostite mi, gospođice, nisam imao nameru da budem neučtiv.

— Želite da govorite sa mnom? — reče ona sa svojim nekadašnjim osmehom — Dobro! Dođite na neko drugo mesto, jer ovde bi nas mogli videti.

— Gde da dođem — reče on.

Ona neodlučno pogleda u časovnik; a zatim, pošto je malo razmislila, ona produži:

— U moju sobu; imamo na raspoloženju jedan sat.

I trčeći, lakša nego vila, ona se pope u svoju sobu, a Raul pođe za njom.

Kad zatvori vrata, i kad predade svojoj sobarici ogrtač koji je dotle nosila preko ruke, ona reče Raulu:

— Vi tražite g. de Giša?

— Da, gospođice.

— Zamoliću ga malo posle da se popne ovde, pošto prvo ja budem sa vama razgovarala.

— Izvinite, gospođice.

— Jeste li ljuti na mene?

Raul je gledaše jedan trenutak, zatim obori pogled i reče:

— Jesam.

— Vi mislite da sam ja bila umešana u onu zaveru oko vašeg raskida.

— Raskida! — reče on sa gorčinom — Oh, gospođice, nema raskida tamo gde nikada nije bilo ljubavi.

— To je zabluda, — odvrati Montaleova — Lujza vas je volela.

Raul uzdrhta.

— Ona vas nije volela strasnom ljubavlju, ja to znam; ali vas je volela, i trebalo je da se oženite njome pre nego što ste otišli u London.

Raul se glasno nasmeja, a Montaleova zadrhta od toga jezivog smeha.

— Lako je vama da tako govorite gospođice!… Ženimo li se mi onom kojom hoćemo? Vi dakle zaboravljate da je kralj još tada čuvao za sebe svoju milosnicu, onu o kojoj govorimo.

— Slušajte, — produži mlada žena stežući Raulove hladne ruke u svoje — vi ste za sve krivi; čovek vaših godina ne treba da ostavlja samu, ženu njenih godina.

— Onda ne postoji više na svetu data reč — reče Raul.

— Ne, vikonte — odvrati mirno Montaleova.— Međutim, moram da vam kažem, umesto što ste voleli Lujzu hladno i razumno, da ste u njoj probudili ljubav…

— Dosta, gospođice, molim vas — reče Raul. — Ja osećam da vi sve i svi pripadate jednom drugom veku nego ja. Vi znate da se smejete i da se ljubazno rugate. Ja sam voleo gospođicu de…

Raul nije mogao da izgovori njeno ime.

— Ja sam je voleo… i eto! Verovao sam u nju. Danas sam oslobođen toga i ne volim je više.

— Oh, vikonte! — reče Montaleova pokazujući mu jedno ogledalo.

— Ja znam šta vi hoćete da kažete, gospođice, mnogo sam se promenio, jelte? Pa lepo! Znate li iz kog razloga? To je zato što je moje lice ogledalo moga srca; unutra se izmenilo isto tako kao i spolja.

— Jeste li se utešili? — reče zajedljivo Montaleova.

— Ne, ja se nikada neću utešiti.

— Neće vas razumeti, gospodine de Braželone.

— Malo mi je stalo do toga. Ja sebe isuviše dobro razumem.

— Niste čak ni pokušali da razgovarate sa Lujzom?

— Ja! — uzviknu mladi čovek, a oči su mu sipale varnice — Ja! Zaista, zašto mi ne savetujete da se oženim njome? Možda bi kralj danas pristao na to!

On ustade sav obuzet gnevom.

— Vidim — reče Montaleova — da niste izlečeni i da Lujza ima jednog neprijatelja više.

— Jednog neprijatelja više?

— Da, kraljevske milosnice nisu mnogo voljene na francuskom dvoru.

— Oh! Dogod joj ostaje njen dragan da je brani, zar to nije dovoljno? Ona ga je izabrala tako visokog roda da neprijatelji neće biti nadmoćniji.

Ali najedanput zastade i reče sa malo podrugljivosti u glasu:

— A zatim, ima vas za prijateljicu, gospođice.

— Mene? Oh, ne; ja nisam više od onih koje gospođica de La Valijer hoće da udostoji svoga pogleda; ali…

To ali je bilo tako puno pretnji i bure; zbog toga ali Raulovo srce zalupa, jer je ono predskazivalo toliko patnji za onu koju je on nekada toliko voleo; to strašno ali koje je značilo tako mnogo kada ga je izgovarala žena kao što je Montaleova, bi prekinuto dosta jakom lupom koju dva sagovornika čuše u ložnici, iza zida obloženog drvetom.

Montale poče pažljivo da sluša, a Raul je već ustajao, kada jedna žena uđe sasvim mirno kroz tajna vrata koja zatvori za sobom.

— Gospođa! — uzviknu Raul, poznavši kraljevu snahu.

— Oh, nesrećna li sam ja! — prošaputa Montaleova i polete u susret princezi, ali i suviše kasno. — Prevarila sam se za jedan sat.

Ona je ipak imala vremena da obavesti Gospođu koja je išla prema Raulu.

— G. de Braželon, gospođo.

Čuvši ove reči, sada princeza uzviknu i izmače.

— Vaše kraljevsko visočanstvo — reče Montaleova, brzo i lako — bilo je dakle toliko ljubazno da misli na onu lutriju, i…

Princeza poče da gubi prisustvo duha.

Raul se spremao da brzo izađe, ne pogađajući još sve, ali je ipak osećao da smeta.

Gospođa se spremala da kaže nešto, da bi se pribrala, kada se jedan orman preko puta ložnice otvori i iz njega izađe g. de Giš, sav srećan. Moramo reći da je od njih četvoro, Raul još uvek bio najbleđi. Međutim, princeza se umalo ne onesvesti i nasloni se na kraj postelje.

Niko se ne usudi da je pridrži. Ovaj prizor je trajao nekoliko trenutaka i protekao je u strašnom ćutanju.

Raul ga prekide; on priđe grofu, čija su kolena drhtala od strašnog uzbuđenja, i uzimajući ga za ruku, reče mu:

— Dragi grofe, recite Gospođi da sam isuviše nesrećan i da zbog toga zaslužujem da mi oprosti; recite joj isto tako da sam i ja u svome životu voleo, i da sam zbog groznog izdajstva koje je prema meni učinjeno prestrog prema svakom drugom izdajstvu koje bi se dogodilo oko mene. Evo zašto, gospođice, — reče on smešeći se na Montaleovu — ja nikada neću razglasiti tajnu o posetama moga prijatelja kod vas. Izdejstvujte kod Gospođe, kod Gospođe koja je toliko milostiva i dobra, izdejstvujte da vam ih i ona oprosti, ona koja vas je maločas iznenadila. Vi ste oboje slobodni, volite se, budite srećni.

Princeza je bila nekoliko trenutaka sva očajna; bilo joj je mrsko, i pored toga što je Raul dao tako divnog dokaza o tananosti svojih osećaja, da oseti da je zavisna od toga da li će neko biti uviđavan da sačuva njenu tajnu ili ne.

Raul je razumede i još jednom joj priteče u pomoć. Savijajući koleno pred njom, on joj reče sasvim tiho:

— Gospođo, kroz dva dana biću daleko od Pariza, a kroz petnaest dana, daleko od Francuske i nikada me niko više neće videti.

— Vi odlazite? — reče ona veselo.

— Sa g. de Boforom.

— U Afriku! — uzviknu sada de Giš — Vi, Raule? Oh, prijatelju, u Afriku, tamo gde se umire!

I zaboravljajući sve, zaboravljajući da ta činjenica što se on zaboravlja, dovodi u nezgodan položaj princezu više nego i samo njegovo prisustvo, on reče:

— Nezahvalniče, niste me čak ni pitali za mišljenje.

I on ga zagrli.

Za to vreme Montaleova pomože Gospođi da brzo izađe, a i ona sama učini to isto.

Raul pređe rukom preko čela i reče smešeći se:

— Sanjao sam.

Zatim reče brzo de Gišu:

— Prijatelju, ja ne krijem ništa od vas koji ste izabranik moga srca: ja odlazim da tamo umrem, vaša tajna neće živeti ni godinu dana.

— Oh, Raule! Vi ste čovek!

— Znate li šta mislim, de Gišu? Da ću živeti više kada budem pod zemljom nego što sam živeo poslednjih mesec dana. Ja sam hrišćanin, prijatelju, i ako bi ovakva patnja još trajala, ne bih mogao da odgovaram za svoju dušu.

De Giš htede nešto da primeti.

— Ni reči više o meni; — reče Raul — dajem vam jedan savet, dragi prijatelju; ovo što ću da vam kažem mnogo je važnije.

— Zašto?

— Vi, bez sumnje stavljate na kocku mnogo više nego ja, pošto ste vi voljeni.

— Oh!

— To je za mene tako prijatna radost što mogu ovako da vam govorim. Samo, de Gišu, ne verujte Montaleovoj.

— To je dobra prijateljica.

— Ona je bila prijateljica… one koju vi znate… Ona ju je upropastila iz oholosti.

— Vi se varate.

— I danas, kada ju je upropastila, ona hoće da joj otme ono što jedino može da opravda ovu ženu u mojim očima.

— Šta to?

— Njena ljubav.

— Šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem da postoji zavera protiv one koja je danas kraljeva milosnica, zavera koja je sklopljena baš u Gospođinom domu.

— Možete li vi to da verujete?

— Ja sam ubeđen.

— Montaleova ju je sklopila?

— Smatrajte je za najmanje opasnu neprijateljicu koje se ja bojim zbog… one druge!

— Izrazite se jasno, prijatelju, i ako mogu da vas razumem…

U dve reči; Gospođa je bila ljubomorna na kralja.

— Ja to znam.

— Oh, ne plašite se ničeg, vas vole, vas vole, de Gišu; osećate li vi svu vrednost tih dveju reči? One znače da vi možete da idete uzdignutog čela, da možete mirno da spavate, da možete da zahvaljujete bogu u svakom trenutku vašeg života! Vas vole, to znači da možete sve da čujete, čak i savet jednog prijatelja koji želi da vam pomogne da sačuvate svoju sreću. Vas vole, de Gišu, vas vole! Vi nećete provoditi one užasne noći koje provode drugi ljudi koji su određeni da umru. Vi ćete živeti dugo, ako budete radili kao tvrdica koji trunku po trunku, mrvicu po mrvicu čuva i nagomilava drago kamenje i zlato. Vas vole! Dozvolite mi da vam kažem šta treba da uradite pa da vas uvek vole.

De Giš gledaše nekoliko trenutaka ovog nesrećnog mladog čoveka, poluizgubljenog od očajanja i oseti u duši kao neku grižu savesti zbog svoje sreće.

Raul poče da dolazi k sebi od svog grozničavog uzbuđenja i lice i glas su mu postepeno postajali mirni.

— Ljudi će učiniti da pati — reče on — ona čije ime bih hteo da mogu još da izgovorim. Zakunite mi se, da ne samo da vi nećete tome doprineti, već da ćete je braniti, kada to bude moguće, kao što bih ja sam to činio.

— Zaklinjem se — odvrati de Giš.

— I — reče Raul — jednoga dana kada joj budete učinili neku veliku uslugu, jednoga dana kada vam ona bude zahvaljivala, obećajte mi da ćete joj kazati ove reči: „Ja sam vam učinio to dobro, gospođo, zato što mi je naložio da to učinim g. de Braželon, kome ste vi učinili toliko zla.”

— Zaklinjem se! — prošaputa de Giš, ganut.

— To je sve. Zbogom! Ja odlazim u Tulon sutra ili prekosutra. Ako imate nekoliko slobodnih sati, posvetite mi ih.

— Posvetiću vam ih sve, sve! — uzviknu mladi čovek.

— Hvala.

— A šta ćete da radite kad izađete odavde?

— Idem da se sastanem sa g. grofom kod g. Planšea, gde se nadamo da ćemo zateći g. d’Artanjana.

— G. d’Artanjana?

— Hoću da ga zagrlim pre polaska. To je čestit čovek, koji me je voleo. Zbogom, dragi prijatelju; bez sumnje da vas čekaju; naći ćete me, kad budete želeli, u grofovom stanu. Zbogom!

Dva mlada čoveka zagrliše jedan drugog. Oni koji bi ih videli jednog pored drugog, sigurno da bi kazali, pokazujući na Raula:

— Od njih dvojice, ovaj je čovek srećan.

CCXXXV

PLANŠE POPISUJE SVOJU IMOVINU

Dok je Raul bio u poseti u Luksemburgu, Atos beše otišao kod Planšea da čuje šta je sa d’Artanjanom.

Kada je stigao u Lombardijsku ulicu zatekao je u bakalinovom dućanu veliki nered. Ali nije izgledalo da je dućan tako zakrčen zbog velike količine prodate robe ili zbog dolaska nove.

Planše nije, kao obično, sedeo gore na vrećama ili na buradima. Jedan pomoćnik, sa perom iza uveta, drugi sa beležnicom u ruci, upisivali su beskrajan niz cifara, dok je treći prebrojavao i merio.

Popisivali su robu. Atos, koji nije bio trgovac, osećao se pomalo nezgodno zbog svih tih stvari koje su mu prečile put, a i zbog dostojanstvenosti onih koji su popisivali.

Video je kako su odbili mnogo mušterija i pitao se da li on, koji nije došao ništa da kupi, neće utoliko pre biti na dosadi.

I zato on vrlo učtivo upita pomoćnike da li bi mogao da razgovara sa g. Planšeom.

Oni mu dosta nemarno odgovoriše da g. Planše baš sad pakuje svoje stvari.

Atosa iznenadiše ove reči.

— Kako, pakuje svoje stvari?

— Da, gospodine, u ovom trenutku.

— Onda, gospodo, budite ljubazni i obavestite ga da g. grof de La Fer želi da razgovara jedan trenutak sa njim.

Kad ču ime, grof de La Fer, jedan od pomoćnika, koji svakako beše navikao da čuje da se to ime izgovara sa poštovanjem, ode da izvesti Planšea.

To je bilo baš u trenutku kada je Raul, posle one bolne scene sa Montaleovom, stigao kod bakalina.

Kada mu pomoćnik donese tu vest, Planše ostavi svoj posao i dotrča.

— Ah, gospodine grofe, reče on, kakva radost! Kakva vas sreća dovodi?

— Dragi moj Planše, — reče Atos stežući ruku svome sinu, čiji je tužan izraz primetio, gledajući ga krišom — došli smo da saznamo od vas… Ali u kakvom vas krkljancu zatičem! Beli ste kao vodeničar; gde ste se to zavlačili?

— Dovraga! Pazite, gospodine, nemojte mi prilaziti dok ne otresem svoje odelo.

— Zašto? Samo od brašna ili od baruta čovek ovako pobeli.

— Ne, ne! To što vidite po mojim rukama, to je arsenik.

— Arsenik?

— Da. Snabdevam se zbog pacova.

— Oh! U jednoj radnji kao što je ova, pacovi igraju veliku ulogu.

— Ne brinem ja o ovoj radnji, gospodine grofe; pacovi su mi tu više pojeli nego što će mi pojesti.

— Šta hoćete da kažete?

— Ali vi ste to mogli da vidite, gospodine grofe, popisujemo moju robu.

— Napuštate trgovinu?

— Eh! Bože moj, tako je; ustupam svoju radnju jednom od svojih pomoćnika.

— Šta kažete! Vi ste dakle dovoljno bogati?

— Gospodine, dosadio mi je grad; ne znam da li je to što starim i zato što, kao što je to kazao jednoga dana g. d’Artanjan, čovek, kada stari, češće misli na stvari iz svoje mladosti; ali od pre izvesnog vremena osećam kako me privlači selo i rad u bašti; ja sam nekada bio seljak.

I Planše podvuče ovo priznanje pomalo uobraženim smehom.

Atos jednim pokretom ruke izrazi svoje odobravanje.

— Kupujete imanja? — reče on zatim.

— Kupio sam ga, gospodine.

— A! Utoliko bolje.

— Jednu malu kuću u Fontenblou i nekih dvadesetak jutara u okolini.

— Vrlo dobro, Planše, čestitam vam.

— Ali, gospodine, ovde nam je vrlo neugodno, evo, počinjete da kašljete od ovog mog prokletog praha. Dovraga! Ne bih želeo da otrujem najčestitijeg plemića u ovoj kraljevini.

Atos se nasmeši na ovu šalu koju beše napravio na njegov račun Planše koji je hteo da pokuša da se šali kao otmen svet.

— Da, — reče on — razgovarajmo negde gde ćemo biti sami; naprimer, kod vas. Vi imate svoj stan, jelte?

— Svakako, gospodine grofe.

— Tamo gore, možda?

I Atos videći da je Planše zbunjen, htede da mu pomogne polazeći napred.

— U tome je što… — reče Planše ustežući se.

Atos nije razumeo ovo ustezanje, pripisujući ga tome što se bakalin možda boji da im ponudi tako skromno gostoprimstvo:

— Ne mari, ne mari! — reče on, idući i dalje napred — Stan jednoga trgovca, u ovom kraju, ima prava da bude dvorac. Hajdemo ipak.

Raul hitro pređe ispred njega i uđe.

Istovremeno se začuše dva uzvika; moglo bi se reći tri.

Jedan je uzvik bio glasniji od ostalih: neka žena beše uzviknula.

Drugi je bio Raulov. Bio je to uzvik iznenađenja. Čim je uzviknuo, on je zatvorio vrata.

Treći je bio uzvik straha. Oteo se Planšeu.

— Oprostite, dodade on, ali gospođa se oblači.

Raul svakako da beše video da Planše govori istinu, jer on poče da silazi.

— Gospođa?… reče Atos. — Oh! Oprostite, dragi moj, nisam znao da imate tamo gore…

— To je Trihen — dodade Planše, pomalo crven.

— To može biti ko god vi hoćete, dobri moj Planše; oprostite što smo bili suviše radoznali.

— Ne, ne, popnite se sada, gospodo.

— Mi to nećemo učiniti — reče Atos.

— Oh! Gospođa je obaveštena, i sigurno da je imala vremena.

— Ne, Planše. Zbogom!

— Oh, gospodo! Vi nećete da me uvredite ostajući tako na stepenicama, ili odlazite od mene a da niste ni seli?

— Da smo znali da se tamo gore nalazi jedna gospođa, — odgovori Atos sa svojom uobičajenom hladnokrvnošću — mi bismo zatražili da je pozdravimo.

Planše je bio tako zbunjen ovom divnom bezočnošću, da im prepreči prelaz i sam otvori vrata da uvede grofa i njegovog sina.

Trihen se beše potpuno obukla: bila je obučena kao trgovačka žena, bogata i kaćiperka. Pošto se dvaput poklonila, ona im ustupi mesto i siđe u dućan.

Ali je pre toga prisluškivala na vratima da čuje šta će o njoj reći Planšeu ova dva plemića, njegova gosta.

Atos je to naslućivao, i ne poče razgovor o tome.

Planše je goreo od nestrpljenja da da objašnjenje koje je Atos izbegavao.

I kako su neki ljudi uporniji od ostalih, Atos je bio primoran da sasluša kako Planše priča o svojoj naivnoj, blaženoj i srećnoj ljubavi jezikom koji je bio čedniji od Longusovog.¹²⁹

I tako Planše ispriča kako ga je Trihen očarala u njegovim zrelim godinama i kao mu je donela sreću u poslovima, kao Ruta Bozu.¹³⁰

— Nedostaje vam samo onaj koji će da nasledi vaše blagostanje — reče Atos.

— Da imam naslednika, taj bi imao tri stotine hiljada livri.

— Treba da ga imate, ako ni zbog čega drugog, a ono da ne dozvolite da propadne vaše malo bogatstvo — reče Atos hladnokrvno.

Atos je razumeo da će bakalin da se oženi sa Trihen i da će, hteo ne hteo, ostaviti naslednika.

To mu se učinilo još očiglednije kada je saznao da je pomoćnik kome je Planše prodavao svoju radnju rođak njegove Trihen.

Atos se seti da je taj mladić crven u licu kao šeboj, da ima kudravu kosu i široka ramena.

On je znao sve što se može znati, šta treba znati, o sudbini jednog bakalina. Nisu samo lepe haljine bile naknada za dosadu koju je Trihen osećala baveći se lepom prirodom i obrađivanjem bašte u društvu prosedoga muža.

Atos je dakle, kao što smo kazali, to razumeo, i prelazeći na drugi razgovor on reče:

— Šta radi g. Artanjan? Nismo ga našli u Luvru.

— Oh, gospodine grofe, g. d’Artanjan je nestao.

— Nestao? — reče Atos, iznenađen.

— Oh, gospodine, mi znamo šta to znači.

— Ali ja to ne znam.

— Kad g. dArtanjan nestane, to je uvek zbog nekog zadatka ili zbog nekog posla.

— On vam je govorio o tome?

— On o tome nikad ne govori.

— Međutim vi ste nekad znali za njegov odlazak u Englesku?

— Zbog spekulacije — reče nepromišljeno Planše.

— Spekulacije?

— Hoću da kažem… — prekide ga Planše, zbunjen.

— Dobro, dobro, vaši poslovi, kao ni poslovi našeg prijatelja, nisu u pitanju; jedino naklonost koju gajim prema njemu podstakla me je da vas upitam. Pošto zapovednik musketara nije ovde, pošto se od vas ne može dobiti nikakvo obaveštenje o tome gde bi se mogao naći g. d’Artanjan, mi ćemo se oprostiti sa vama. Doviđenja, Planše. Doviđenja! Pođimo Raule.

— Gospodine grofe, želeo bih da mogu da vam kažem…

— Nikako, nikako; nisam ja taj koji prebacujem jednom slugi što čuva tajnu.

Ta reč: sluga, teško pogodi polu-milionera Planšea, ali poštovanje i prirodna dobrodušnost nadvladaše gordost.

— Neću izdati nikakvu tajnu ako vam kažem, gospodine grofe, da je g. d’Artanjan bio ovde pre nekoliko dana.

— A! a!

— I da je proveo nekoliko sati proučavajući jednu geografsku kartu.

— U pravu ste, prijatelju, nemojte više ništa reći.

— I za dokaz, evo te karte — dodade Planše koji ode da je donese sa obližnjeg zida na kome je visila.

I on zaista donese grofu de La Fer jednu kartu Francuske na kojoj njegovo izvežbano oko otkri, izboden čiodama, označen put.

Prateći pogledom taj put obeležen čiodama, Atos vide da je d’Artanjan morao poći prema jugu, do Sredozemnog mora, u pravcu Tulona. Posle Kana put nije bio dalje obeležen.

Grof de La Fer je nekoliko trenutaka mučio mozak da bi pogodio kakvog je posla musketar imao u Kanu; i kakvog je razloga mogao imati da ide da posmatra obale Vara.

Atosu razmišljanje nije ništa pomoglo. Njegova uobičajena pronicljivost izneveri ga. Raul, kao i njegov otac, nije mogao ništa da pogodi.

— Svejedno! — reče mladi čovek grofu, koji mu je ćuteći, prstom pokazao put kojim je d’Artanjan otišao — Mora se priznati da postoji neko proviđenje koje se stalno brine da približi našu sudbinu sudbini g. d’Artanjana. On se nalazi tamo negde oko Kana, a vi, gospodine, vi ćete me ispratiti bar do Tulona. Budite sigurni da ćemo ga mnogo lakše pronaći na našem putu, nego na ovoj karti.

Zatim, opraštajući se sa Planšeom koji je grdio svoje pomoćnike, čak i rođaka Triheninog, svoga naslednika, plemići pođoše da posete g. vojvodu de Bofora.

Izlazeći iz bakalinovog dućana, oni videše jedne kočije, budućeg čuvara draži gospođice Trihen i Planšeovih vrećica sa talirima.

— Svako ide za svojom srećom, putem koji je izabrao — reče tužno Raul.

— U Fontenblo!— viknu Planše svom kočijašu.

CCXXXVI

G. DE BOFOR POPISUJE SVOJU IMOVINU

Razgovarati sa Planšeom o g. d’Artanjanu, videti Planšea kako napušta Pariz i kako se povlači u samoću, bio je za Atosa i za njegovog sina kao poslednji oproštaj sa svom onom vrevom prestonice, sa njihovim nekadašnjim životom.

Šta su, u stvari, ostavljala za sobom ova dva čoveka, od kojih je jedan u prošlosti dočekao najveću slavu, a drugi, u novom dobu, najveću nesreću. Očigledno, ni jedan ni drugi; nisu imali ništa da traže od svojih savremenika.

Ostalo je još samo da učine posetu g. de Boforu i da se dogovore o polasku.

Vojvoda je imao raskošan stan u Parizu. Vodio je gospodski život vrlo bogatih ljudi; takvog života, koji je cvetao u doba izdašnosti Anrija III, neki stari ljudi su se još sećali.

Tada su, zaista, izvesni velikaši bili bogatiji od kralja. Oni su to znali, iskorišćavali su to, i nisu se lišavali zadovoljstva da malo ponize njegovo kraljevsko veličanstvo. To sebično plemstvo je Rišelje primorao da doprinese svojom krvlju, svojom kesom i svojim poštovanjem onome što se otada nazivalo služenje kralju.

Od Luja XI, koji je onako strašno kosio velikaše, pa do Rišeljea, koliko je velikih porodica ponovo podiglo glavu! Koliko li ih je od Rišeljea do Luja XIV povilo, da je više nikada ne podigne! Ali g. de Bofor je bio rođeni princ,¹³¹ i od krvi koja se ne prosipa na gubilištu, osim po presudi naroda. Taj princ dakle beše sačuvao naviku raskošnog načina života. Kako je on plaćao svoje konje, svoju poslugu i gozbe koje je priređivao? Niko to nije znao, on manje nego ostali. Samo, tada su postojale povlastice za kraljevske sinove, i niko nije odbijao da bude njihov poverilac, bilo iz poštovanja, bilo iz požrtvovanja, bilo iz uverenja da će mu se jednog dana platiti.

Atos i Raul zatekoše dakle u prinčevoj kući isti ovaj nered kao kod Planšea.

I vojvoda je vršio popis svoje imovine, to jest, delio je svojim prijateljima, svim svojim poveriocima, sve što je u kući bilo od malo veće vrednosti. Imajući otprilike dva miliona duga, što je u ono doba bilo ogromno, g. de Bofor je izračunao da neće moći da pođe za Afriku bez jedne lepe svote, i da bi našao tu svotu, on je delio svojim bivšim poveriocima posuđe, oružje, nakit i nameštaj, što je bilo gospodstvenije nego prodavati ih, a donosilo je dvostruko.

I zaista, kako bi jedan čovek kome se duguje deset hiljada livri odbio da ponese poklon koji vredi šest hiljada, ali čija je vrednost povišena time što je pripadao potomku Anrija IV, i kako bi, pošto bi odneo taj poklon, odbio da pozajmi drugih deset hiljada livri tome darežljivom plemiću?

To se dakle i dogodilo. Princ nije više imao kuće, što je sad bilo nepotrebno jednom admiralu čija je kuća njegov brod. On nije više imao suvišnog oružja, otkako je stajao usred svojih topova; nije imao više dragulja koje je more moglo da proguta; ali je u svojim sanducima imaotri ili četiri stotine hiljada talira.

I svuda u kući ljudi su se veselo kretali, verujući da su opljačkali Njegovu svetlost. Princ je u najvećem stepenu vladao veštinom da učini srećnim poverioce koji su bili najviše za žaljenje. Svaki čovek kome je novac bio hitno potreban, ili čija je kesa bila prazna, nailazio je kod njega na strpljenje i na razumevanje njegovog položaja.

Jednima je govorio:

— Ja bih rado želeo da imam što vi imate: ja bih vam to dao.

A drugima:

— Imam samo ovaj srebrni ibrik; sigurno da vredi bar pet stotina livri; uzmite ga.

Tako da je — toliko ljubazno lice predstavlja vrednost kojom se može plaćati — princ uvek nalazio nove poverioce.

Ovoga puta nije bilo ustručavanja; reklo bi se kao da je nastala pljačka; on je davao sve.

G. de Bofor dade najzad svoje konje i seno sa svojih tavana. Usrećio je više od trideset ljudi svojim kuhinjskim posuđem, i tri stotine, svojim podrumom.

Štaviše, svi su ti ljudi odlazili sa uverenjem da g. de Bofor postupa tako što ima u izgledu neko novo bogatstvo sakriveno ispod arapskih šatora.

Govorili su jedni drugima, pustošeći njegov dvorac, da ga kralj šalje u Džidgelu da bi obnovio svoje propalo bogatstvo; da će to blago iz Afrike podeliti na pola, admiral i francuski kralj; da se ta blaga sastoje iz majdana dijamanata i drugog basnoslovnog dragog kamenja; rudnici srebra i zlata na Atlasu nisu imali čak ni tu čast da budu pomenuti.

Osim iskorišćavanja rudnika, sa čime će se početi tek pošto pohod bude završen, biće tu i ratni plen.

G. de Bofor će se dočepati svega onoga što su bogati gusari pokrali od hrišćana od vremena bitke kod Lepanta. Nisu se više mogli izbrojati milioni.

Eto kakvo je bilo stanje stvari. Atos sa svojim ispitivačkim pogledom shvati ga čim baci pogled.

On zateče admirala Francuske malo napitog, jer je baš ustajao od stola gde je bilo pedeset zvanica i gde se dugo pilo za uspeh pohoda; gde su na kraju ručka ostaci ostavljeni posluzi, a prazne činije radoznalcima.

Princ beše istovremeno opijen zbog svoje propasti i zbog omiljenosti koju je uživao. Pio je svoje staro vino u zdravlje svoga budućeg vina.

Kada ugleda Atosa sa Raulom on uzviknu:

— Evo, dovode mi moga ađutanta, hodite ovamo, grofe! Hodite ovamo, grofe!

Atos je tražio gde da prođe između rublja i posuđa rasturenih po zemlji.

— Da, da, preskočite — reče vojvoda.

I on ponudi Atosu čašu vina.

Ovaj primi; Raul tek samo malo pokvasi usne.

— Evo vašeg ovlašćenja — reče princ Raulu. — Spremio sam ga, računajući na vas Vi ćete poći pre mene u Antib.

— Hoću, Vaša svetlosti.

— Evo naređenja.

I g. de Bofor dade naređenje Braželonu.

— Poznajete li more? — reče on.

— Da, Vaša svetlosti, putovao sam sa g. Princom.

— Dobro. Sve te dereglije i sve te lađe čekaće da bi me pratile i prevezle moje namirnice. Treba da se vojska ukrca najdalje za petnaest dana.

— To će biti učinjeno, Vaša svetlosti.

— Ovo naređenje vam daje pravo da se iskrcate na svako ostrvo duž obale i tamo vrbujete ili silom odvodite ljude za moju vojsku.

— Da, gospodine vojvodo.

— I kako ste vi vrlo vredan čovek, kako ćete mnogo raditi, potrošićete i mnogo novaca.

— Nadam se da neću, Vaša svetlosti.

— Nadam se da hoćete. Moj intendant je spremio bonove od hiljadu livri koje će isplatiti gradovi na jugu. Daće vam sto. Pođite, dragi vikonte.

Atos prekide princa:

— Zadržite svoj novac, Vaša svetlosti; kod Arabljana se ratuje isto toliko sa zlatom koliko i sa olovom.

— Hoću da pokušam suprotno; — odvrati vojvoda — a zatim vi znate šta ja mislim o mome pohodu; mnogo galame, mnogo pucanja, i ja ću, ako bude potrebno, iščeznuti u dimu.

Pošto je to rekao, g. de Bofor htede opet da počne da se smeje; ali ne beše promislio da to ne treba da čini pred Atosom i Raulom. On to odmah primeti.

— Ah! — reče on sa učtivom sebičnošću koja je odgovarala njegovom položaju i njegovim godinama — Vi ste ljudi sa kojima čovek ne treba da se sastaje posle ručka; hladni ste, ukočeni i ozbiljni, dok sam ja sav zagrejan, raspoložen za šalu, veseo. Ne, neka me đavo nosi! sa vama ću se, vikonte, sastajati uvek pre ručka; a sa vama, grofe, ako tako produžite, neću se uopšte sastajati.

On je to govorio stežući ruku Atosu, koji mu odgovori, smešeći se.

— Gospodine, nemojte tako da rasipate zato što imate mnogo novaca. Proričem vam da neće proći ni mesec dana a vi ćete stajati ozbiljni, hladni i ukočeni pred svojim sanducima, i tada, pošto će Raul biti pored vas, bićete iznenađeni što ga vidite veselog, punog života i darežljivog, pošto će imati da vam ponudi nove talire.

— Neka vas bog čuje! — uzviknu vojvoda, oduševljen — Zadržavam vas, grofe.

— Ne, ja odlazim sa Raulom; zadatak koji ste mu dali, naporan je i težak. Teško će mu biti da ga sam izvrši. Vi ne mislite na to da ste mu dali zapovedništvo od velike važnosti.

— Koješta!

— I to u mornarici!

— To je istina. Ali zar čovek kao što je on ne uradi sve što hoće?

— Gospodine, nigde nećete naći toliko revnosti, toliko pameti, toliko stvarne hrabrosti, kao kod Raula; ali ako ne uspe sa vašim ukrcavanjem, dobićete samo ono što ste zaslužili.

— Eto, sad me grdi!

— Vaša svetlosti, godinu dana je potrebno jednom admiralu da snabde jednu flotu i da vrbuje vojnike za vašu službu. Raul je konjički kapetan, a vi njemu dajete samo petnaest dana!

— Kažem vam da će se snaći.

— To čvrsto verujem; ali ja ću mu pomoći.

— Ja sam računao na vas, i čak računam sigurno da ga nećete pustiti da pođe sam, kad se već jednom budete našli u Tulonu.

— O! — učini Atos, odmahujući glavom.

— Strpljenje, strpljenje!

— Vaša svetlosti, dozvolite nam da se oprostimo.

— Idite, i neka vam moja sreća pomogne!

— Zbogom, Vaša svetlosti, i neka i vama pomogne vaša sreća.

— Evo jednog pohoda koji dobro počinje — reče Atos svome sinu. — Nema namirnica, nema zaliha, nema tovarne flote; šta se tako može uraditi?

— Neka! — prošaputa Raul — Ako svi idu tamo da urade ono što ću ja uraditi, biće dosta namirnica!

— Gospodine, — odvrati Atos strogo — nemojte biti nepravični i bezumni u svojoj sebičnosti, ili u svome bolu, ako više volite da tako kažem. Čim ste pošli u taj rat s namerom da tamo umrete, nije vam niko bio potreban, i nije bilo važno da vas neko preporuči g. de Boforu. Ali čim se nalazite u blizini princa komandanta, čim primite odgovornost jedne dužnosti u vojsci, niste više vi u pitanju, u pitanju su svi oni jadni vojnici, koji, isto kao i vi, imaju dušu i telo, koji će žaliti za otadžbinom, i koji će patiti sve patnje vezane za ljudsku prirodu. Znajte, Raule, da je oficir sluga isto toliko koristan koliko i sveštenik, i da treba da ima više milosrđa nego sveštenik.

— Gospodine, ja to znam, i ja sam ga dosad uvek imao i opet bih ga imao… Ali…

— Vi isto tako zaboravljate da pripadate jednoj zemlji koja je ponosna na svoju vojničku slavu; idete da umrete ako hoćete, ali neka Francuska od toga ima časti i koristi. Raule, neka vas moje reči ne žaloste, ja vas volim i hteo bi da budete savršeni.

— Ja volim vaše prekore, gospodine; — reče blago mladi čovek — oni me leče, oni mi pokazuju da me neko još voli.

— A sad pođimo, Raule; vreme je tako lepo, nebo je tako vedro, to nebo koje će uvek biti iznad naših glava, koje ćete videti u Džidgeli još vedrije, a koje će vam tamo govorite o meni, kao što meni ovde govori o bogu.

Pošto se dva plemića složiše u tome, oni počeše da razgovaraju o vojvodinim nerazumnim postupcima i složiše se da se Francuskoj u ovom pohodu neće služiti onako kako bi trebalo; i pošto su tu politiku nazvali jednom reči, taština, oni pođoše, da bi se povinovali više svojoj volji, nego sudbini.

Žrtva je bila prinesena.

CCXXXVII

SREBRNA ČINIJA

Put je bio prijatan. Atos i njegov sin prođoše kroz celu Francusku prelazeći petnaest milja dnevno, ponekad više, prema tome da li se Raulov bol pojačavao ili nije.

Trebalo im je petnaest dana da stignu u Tulbi, i u Antibu potpuno izgubiše d’Artanjanov trag.

Verovatno da je vrhovni zapovednik musketara želeo da se u ovom kraju ne sazna ko je on, jer se Atos, pošto se raspitao, uverio da su videli da je onaj konjanik koga je on opisao, od Avinjona putovao dobro zatvorenim kolima kojima beše zamenio svoje konje.

Raul je bi očajan što nije sreo d’Artanjana jer je ovom nežnom srcu nedostajalo to što nije mogao da kaže zbogom onom čeličnom srcu, i da mu on pruži utehu.

Atos je znao iz iskustva da se od d’Artanjana nije moglo ništa dokučiti kad se bavio nekim ozbiljnijim poslom, bilo za svoj račun, bilo služeći kralju.

On se čak bojao da ne uvredi svoga prijatelja ili da mu ne naškodi ako se suviše raspituje. Međutim kada je Raul počeo svoj posao oko razvrstavanja flotile, i kada je okupio dereglije i lađe da ih pošalje u Tulon, jedan ribar reče grofu da se njegova lađa nalazi na opravci, otkako je putovao sa jednim plemićem koji je jako žurio da se ukrca.

Atos, misleći da ovaj čovek laže da bi bio slobodan i da bi zarađivao više novaca loveći kada svi njegovi drugovi budu otišli, navaljivao je da bi saznao pojedinosti.

Ribar mu saopšti da je pre šest dana došao jedan čovek da iznajmi njegovu lađu za noć da ga preveze na ostrvo Sen-Onora. Cena je bila ugovorena; ali je plemić stigao sa jednim velikim zatvorenim kolima koja je hteo da ukrca i pored svih teškoća koje je ovakav jedan poduhvat predstavljao. Ribar je hteo da povuče reč. On je pretio, a ta pretnja je imala za posledicu to da ga je plemić, koji je udarao jako i dugo, dobro izudarao štapom. Psujući, ribar je otišao u Antib da traži zaštitu od zastupnika svoga esnafa ribara koji između sebe dele pravdu i uzajamno se štite; ali je plemić pokazao neko pismo, i čim ga je video, zastupnik je, klanjajući se do zemlje, naredio ribaru da posluša, grdeći ga što se opirao. Tada oni pođoše sa tovarom.

— Ali to nam sve ne kaže, — produži Atos — kako ste se nasukali.

— Evo kako. Išao sam prema Sen-Onoru, kao što mi je plemić kazao; ali on promeni mišljenje, tvrdeći da ja neću moći da prođem južno od opatije.

— Zašto da ne?

— Zato, gospodine, što se preko puta četvrtaste kule Benediktinaca, prema jugu, nalazi Sprud kaluđera.

— Hrid pod vodom? — upita Atos.

— Na površini vode i pod vodom; to je opasan prolaz, ali ja sam tuda prošao hiljadu puta; plemić je tražio da ga iskrcam na ostrvo Sen-Margarit.

— Pa?

— Pa eto, gospodine, — uzviknu ribar govoreći svojim provansalskim naglaskom — ili je čovek mornar ili nije, ili poznaje svoj tesnac ili je običan mekušac. Ja sam se uzjogunio da prođem. Plemić me uhvati za gušu i saopšti mi mirno da će me udaviti. Moj pomoćnik dohvati sekiru, i ja isto tako. Hteli smo da osvetimo uvredu koju nam je te noći naneo. Ali plemić izvuče tako brzo mač, da ni jedan ni drugi nismo mogli da se približimo. Spremao sam se da mu bacim svoju sekiru na glavu, i imao sam pravo, jelte, gospodine, jer je mornar na svom brodu gospodar, isto kao i varošanin u svojoj sobi; spremao sam se, dakle, da bih se odbranio, da presečem plemića napola, kad se najedanput, verovaćete mi ako hoćete, gospodine, ona kola koja su ličila na kovčeg otvoriše, ne znam ni sam kako, i iz njega izađe neka avet, sa crnim šlemom na glavi i crnom obrazinom na licu, nešto što je bilo strašno videti i što nam pripreti pesnicom.

— To je bio? — reče Atos.

— To je bio đavo, gospodine! Jer plemić veselo uzviknu kad ga vide: „Oh! Hvala, Vaša svetlosti.”

— To je čudno! — prošaputa grof, gledajući Raula.

— Šta ste vi uradili? — upita ovaj ribara.

— Vi shvatate dobro, gospodine, da dva sirota čoveka, kao što smo mi, nisu bila dovoljna da se bore ni protiv dva plemića, a kamoli protiv dva đavola! Ah, to nikako! Moj drug i ja nismo razmišljali, već samo skočimo u more; bili smo na sedam ili osam stotina stopa od obale.

— I tada?

— I tada, gospodine, kako je duvao blag vetar sa jugo-zapada, barka nastavi da plovi i nasuka se na pesak na ostrvu Sen-Margarit.

— O!… A ona dva putnika?

— A! Ne brinite se vi za njih! To je zaista dokaz da je jedan od njih bio đavo i da je štitio onog drugog; jer kad stigosmo do lađe plivajući, umesto da nađemo ta dva stvora uništena usled sudara, mi ne nađosmo ništa, čak ni kočije.

— Čudno, čudno! — ponovi grof — A, šta ste posle toga uradili, prijatelju?

— Podneo sam tužbu upravniku ostrva Sen-Margerit, koji mi je pretio, i saopštio mi da će mi, ako pokušam da mu pričam takve budalaštine, to platiti šibanjem bičem.

— Upravnik?

— Da, gospodine; a međutim moja je lađa bila razbijena, saevim razbijena, pošto je prednji deo ostao na rtu ostrva Sen-Margerit, i pošto mi drvodelja traži za opravku sto dvadeset livri.

— U redu, — odvrati Raul — bićete oslobođeni službe. Idite.

— Ići ćemo na ostrvo Sen-Margarit, hoćete li? — reče posle toga Atos Braželonu.

— Hoću, gospodine, jer tu treba nešto rasvetliti, a ovaj čovek mi ne daje utisak da govori istinu.

— Ni meni, Raule. Izgleda mi da ta priča o plemiću sa obrazinom i kočijama koje su iščezle, treba da sakrije na neki način njegov nasilnički postupak na otvorenom moru, prema onom putniku, koga je hteo da kazni zbog njegovog navaljivanja da se ukrca.

— I ja sam to posumnjao, i verovatno da su se u kočijama nalazile vrednosti, a ne čovek.

— Mi ćemo to videti, Raule. Sasvim je izvesno da taj plemić liči na d’Artanjana; poznajem njegov način ophođenja. Nažalost, mi više nismo mladi i nepobedivi kao nekada. Ko zna da nije sekira ili poluga krme ovoga opakog mornara uspela da učini ono što ni najveštiji mač u Evropi, ni kuršumi, ni topovska đulad nisu mogli da učine za četrdeset godina.

Istog dana oni krenuše na ostrvo Sen-Margarit, jednom brzom ribarskom jedrilicom, koja je, po naređenju, došla iz Tulona.

Kada su prispeli uz obalu osetili su čudnu prijatnost. Ostrvo je bilo puno cveća i voća; obrađen deo služio je namesniku kao vrt. Drveta pomorandži, narova i smokava povijala su se pod teretom svojih zlatnih i plavetnih plodova. Svuda oko toga vrta, u njegovom neobrađenom delu, crvene jarebice trčale su u jatima po trnju i po žbunovima smreka, i pri svakom koraku koji bi načinili Raul i grof, neki bi poplašeni zec izlazio iz majorana ili vresa i bežao u svoju rupu.

I zaista, to blaženo ostrvo je bilo nenastanjeno. Ravno, imajući samo jedan mali zaliv gde su brodovi mogli da pristanu, i pod zaštitom upravnika, koji je sa njima delio plen, krijumčari su ga upotrebljavali kao privremeno skladište, pod uslovom da ne ubijaju divljač i da ne pustoše vrt. Zahvaljujući toj pogodbi, namesnik se zadovoljavao posadom od osam ljudi koji su čuvali tvrđavu u kojoj je plesnavilo dvanaest topova. Taj je namesnik bio dakle srećan zakupac poljskog imanja koji je brao smokve i pomorandže, cedio vino i ulje, stavljao na sunce, da se očuvaju u šećeru, mirisave limunove.

Tvrđava, opasana dubokim rovom, svojim jedinim gospodarem, podizala je svoje tri kulice, kao tri glave povezane među sobom terasama pokrivenim mahovinom.

Atos i Raul su išli neko vreme duž ograde ali nisu naišli ni na koga ko bi ih uveo kod upravnika. Oni najzad uđoše u vrt. Bio je to najtopliji trenutak u toku dana.

Tada se sve skriva ispod trave i ispod kamenja. Nebo širi svoja plamena jedra, kao da hoće da uguši svaki šum, da obuhvati život svih bića. Jarebice pod kukovilom, muve pod lišćem zaspe kao i more pod nebom.

Atos samo opazi na terasi, između drugog i trećeg dvorišta, jednog vojnika koji je nosio na glavi kao neku korpu za namirnice. Taj se čovek skoro odmah vrati bez korpe i nestade u senci čuvareve kućice.

Atos razumede da je ovaj čovek nosio nekome ručak i da se sad, pošto je obavio svoj posao, vraća da i sam ruča.

Najedanput on ču da ga neko zove i, podižući glavu, opazi u okviru rešetaka na jednom prozoru, nešto belo, kao neku ruku, koja je mahala, nešto blistavo, kao neko oružje na koje padaju sunčevi zraci.

I pre nego što je shvatio šta je video, jedan svetao trag, praćen fijukanjem kroz vazduh, svrati njegovu pažnju sa kule na zemlju.

Jedan drugi, tup, zvuk začu se u rovu i Raul potrča da podigne jednu srebrnu činiju koja se beše otkotrljala čak do sušenog peska.

Ruka koja je bacila ovu činiju dade neki znak plemićima, a zatim nestade.

Tada se Raul i Atos primakoše jedan drugom i počeše pažljivo da razgledaju činiju, isprljanu od prašine i pronađoše na dnu slova izrezana vrhom noža:

Ja sam brat kralja Francuske, danas zatočenik, a sutra ludak. Francuski i hrišćanski plemići molite se za dušu i za razum sina vaših gospodara.

Atos ispusti činiju, dok je Raul pokušavao da shvati tajanstveni smisao ovih tužnih reči.

U istom trenutku začu se neka vika sa vrha glavne kule. Raul, brz kao munja, sagnu glavu i prisili svog oca da učini to isto. Cev jedne muskete beše zablistala na vrhu zida. Iz grla puščane cevi izbi, kao perjanica, beo dim i jedan kuršum pade i spljošti se na zemlju, na šest palčeva od plemića. Pojavi se još jedna musketa a zatim se spusti.

— Sto mu gromova! — uzviknu Atos — Zar se ovde ljudi mučki ubijaju? Siđite, kukavice.

— Da, siđite! — reče Raul, besan, preteći pesnicom prema tvrđavi.

Jedan od dvojice napadača, onaj koji se spremao da opali iz muskete, odgovori na tu viku usklikom iznenađenja, i kako je njegov drug hteo da produži napad, hvatajući se ponovo za napunjenu pušku, onaj koji beše uzviknuo, podiže pušku i metak ode u vazduh.

Atos i Raul, videći da su nestali sa ravnoga krova, pomisliše da će doći k njima i čekahu nepomično.

Nije proteklo ni pet minuta a lupa doboša pozva onih osam vojnika posade, koji se pojaviše na drugoj strani rova sa svojim musketama.

Ovaj čovek naredi vojnicima da se spreme da pucaju.

— Streljaće nas! — uzviknu Raul — Uzmimo bar mač u ruku i skočimo u rov! Pobićemo svaki bar po jednog od ovih ugursuza kada njihove muskete budu prazne.

I već Raul, čineći ono što je predlagao, jurnu, a za njim i Atos, kad jedan dobro poznat glas odjeknu iza njih.

— Atose! Raule! — vikao je taj glas.

— D’Artanjan! — odgovoriše dva plemića.

— Dole oružje, sto mu gromova! — viknu vrhovni zapovednik musketara vojnicima — Bio sam sasvim siguran u ono što sam govorio!

Vojnici odbiše svoje muskete.

— Šta nam se to događa? — upita Atos. — Šta! Ubijaju nas tako iz puške, bez ikakve opomene.

— Ja sam bio taj koji sam hteo da vas ubijem, — odvrati d’Artanjan — i ako vas je upravnik promašio, ja vas ne bih promašio, dragi prijatelji. Kakva sreća što sam navikao da dugo nišanim, umesto da pucam nasumce! Učinilo mi se da sam vas poznao. Ah! Dragi moji prijatelji, kakva sreća!

I d’Artanjan je brisao čelo, jer beše dugo trčao, a njegovo uzbuđenje je bilo iskreno.

— Kako! — reče grof — Onaj gospodin koji je pucao na nas, to je upravnik tvrđave?

— On lično.

— A zašto je pucao na nas? Šta smo mu učinili?

— Dovraga! Vi ste dohvatili ono što vam je zatvorenik bacio.

— To je istina.

— Ona činija… zatvorenik je na njoj nešto napisao, jelte?

— Da.

— Tako sam i mislio. Oh, bože moj!

I d’Artanjan, ispoljavajući strašan nemir, dohvati činiju da pročita šta je na njoj napisano. Pošto pročita, on strašno preblede.

— Oh, bože moj! — ponovi on — Ćutite! Evo dolazi upravnik.

— A šta će nam on učiniti? Jesmo li mi krivi?…

— To je dakle istina? — reče poluglasno Atos — To je dakle istina?

— Ćutite, kažem vam, ćutite! Ako veruju da znate da čitate, ako pretpostave da ste razumeli, ja vas mnogo volim, dragi prijatelju, ja bih poginuo za vas… ali…

— Ali?… — rekoše Atos i Raul.

— Ali vas ne bih spasao od večitog zatvora, ako bih vas i spasao od smrti. Ćutite, dakle; ponavljam vam da ćutite.

Namesnik je stizao pošto beše prešao rov preko jednog mostića od dasaka.

— Pa lepo, — reče on d’Artanjanu — šta vas zadržava?

— Vi ste Španjolci, ne razumete ni reči francuski — reče zapovednik, brzo i tiho, svojim prijateljima. — Eto, — reče on — ova gospoda su dva španska zapovednika koje sam upoznao u Ipru prošle godine. Ne znaju ni reč francuski.

— A! — reče upravnik nepoverljivo.

I on zatraži činiju da pročita šta je na njoj bilo napisano.

D’Artanjan mu je uze iz ruku i obrisa slova vrhom svoga mača.

— Kako! — povika upravnik — Šta to radite? Ja ne mogu, dakle da pročitam?

— To je državna tajna, — odvrati odsečno d’Artanjan, — i pošto vi znate da, prema kraljevom naređenju, preti smrtna kazna svima onima koji je otkriju, ja ću vas pustiti da pročitate, ako vi to želite, ali ću vas odmah zatim streljati.

Dok mu se on tako obraćao polu ozbiljno, polu ironično, Atos i Raul su sasvim hladnokrvno ćutali.

— Ali nemoguće je,— reče upravnik — da ova gospoda ne razumeju bar nekoliko reči.

— Ta ostavite to! Kada bi čak i razumeli ono što se govori, oni ne bi mogli da pročitaju ono što je napisano. Ne bi to mogli pročitati čak ni na španskom. Jedan španski plemić, zapamtite to dobro, nikada ne treba da zna da čita.

Trebalo je da se upravnik zadovolji ovim objašnjenjima; ali on je bio uporan.

— Pozovite ovu gospodu da dođu u tvrđavicu — reče on.

— Vrlo rado, baš sam i sam hteo to da vam predložim — odvrati d’Artanjan.

U stvari, zapovednik je mislio sasvim nešto drugo i želeo je da vidi svoje prijatelje na sto milja odatle. Ali je bio primoran da izdrži do kraja.

On uputi dvojici plemića poziv na španskom, koji ovi prihvatiše.

Svi se uputiše prema ulazu u tvrđavicu, i pošto je nemio slučaj bio raspravljen, osmorica vojnika se vratiše svojoj prijatnoj dokolici koja je za trenutak bila prekinuta ovim nečuvenim događajem.

CCXXXVIII

SUŽANJ I TAMNIČARI

Kada uđoše u tvrđavicu, a dok je upravnik nešto spremao za doček gostiju, Atos reče:

— Hajde, objasnite mi ukratko, dok smo sami.

— Evo, odgovori musketar. Doveo sam na ostrvo jednog zatvorenika koga, prema kraljevoj zapovesti, niko ne sme da vidi; vi ste stigli, on vam je nešto bacio kroz rešetku na prozoru; ja sam bio na ručku kod upravnika, video sam kad je taj predmet bačen, video sam kad je Raul podigao. Nije mi bilo potrebno mnogo vremena da shvatim. Ja sam shvatio i pomislio sam da ste u dogovoru sa mojim zatvorenikom. Tada…

— Tada ste naredili da pucaju na nas.

— Boga mi, priznajem da jesam; ali ako sam ja prvi dohvatio musketu, srećom poslednji sam nanišanio na vas.

— Da ste me ubili, d’Artanjane, dogodila bi mi se ta sreća da umrem za kraljevsku kuću Francuske; a to je počast umreti od vaše ruke, jer ste vi njen najplemenitiji i najodaniji branilac.

— Koješta, Atose! Šta mi vi to pričate o kraljevskoj kući? — prošaputa d’Artanjan — Šta, grofe, vi koji ste tako pametan i tako promišljen čovek, vi verujete u te gluposti, koju je jedan ludak napisao?

— Verujem.

— Utoliko pre, dragi moj viteže, što vi imate naređenje da ubijete sve one koji u to veruju — nastavi Raul.

— Zato što, — odvrati musketar — zato što svaka kleveta, ako je besmislena, ima sigurno dobre izglede da postane pristupačna širim slojevima.

— Ne, d’Artanjane, — odvrati tiho Atos — već zato što kralj neće da njegova porodična tajna dospe u narod i nanese sramotu dželatima sina Luja XIII.

— Hajde, hajde, ne govorite te detinjarije, Atose, ili ću poreći da ste mudar čovek. Uostalom, objasnite mi, kako bi Luj XIII mogao imati sina na ostrvu Sen-Margarit.

— Sina koga ste vi mogli dovesti ovde pokrivenog obrazinom, u jednoj ribarskoj lađici — reče Atos. — Zašto da ne?

D’Artanjan stade.

— A! A! — reče on — Otkuda vi znate da je jedna ribarska lađica?…

— Vas dovela na ostrvo Sen-Margarit sa kočijama u kojima se nalazio zatvorenik; zatvorenik, koga vi nazivate, Vaša svetlosti? Oh, ja to znam — produži grof.

D’Artanjan se ugrize za brkove.

— Makar bilo i istina — reče on — da sam ja doveo ovde lađicom, u zatvorenim kočijama, jednog zatvorenika sa obrazinom, ništa ne dokazuje da je taj zatvorenik princ… princ iz kraljevske kuće Francuske.

— Oh! Pitajte to Aramisa — odvrati Atos hladno.

— Aramisa? — uzviknu musketar, zaprepašćen — Vi ste videli Aramisa?

— Posle njegovog neuspeha u Vou, da; video sam Aramisa koji je bežao, koga su gonili i koji je bio izgubljen, i Aramis mi je kazao dovoljno da bih verovao u tužbe koje je ovaj nesrećnik urezao u srebrnoj činiji.

D’Artanjan saže glavu, utučen.

— Eto, — reče on — kako se bog titra sa onim što ljudi nazivaju mudrošću! Lepa je to tajna od koje dvanaest ili petnaest osoba sada ponešto znaju!… Atose, neka je proklet slučaj koji vas je suprotstavio meni u ovoj stvari, jer sada…

— Pa lepo, — reče Atos sa strogom blagošću — je li vaša tajna propala zato što je ja znam? Nisam li ja u svome životu čuvao isto tako teške tajne? Setite se, prijatelju.

— Niste nikad čuvali tako opasne — odvrati tužno d’Artanjan. — Imam kao neko zlokobno predosećanje da će svi oni koji su upoznati sa tajnom, umreti, i da će zlo proći.

— Neka bude volja božja, d’Artanjane! Ali, evo upravnika.

D’Artanjan i njegovi prijatelji ponovo počeše da igraju svoje uloge.

Taj upravnik, nepoverljiv i okrutan, pokazivao je prema d’Artanjanu preteranu učtivost. On se zadovolji time da dobro počasti goste i da ih dobro posmatra.

Atos i Raul primetiše da je često tražio da ih zbuni neočekivanim napadima ili da ih iznenadi na prepad; ali ni jedan ni drugi ne izgubiše prisebnost. To što je d’Artanjan rekao moglo bi izgledati verovatno i ako upravnik nije verovao da je istina.

Ustadoše od stola da odu da se odmore.

— Kako se zove taj čovek? Ne dopada mi se njegov izgled? — reče Atos d’Artanjanu na španskom.

— De Sen-Mar — odvrati zapovednik.

— On će dakle biti tamničar mladoga princa?

— Eh! Zar ja to znam? Možda ću ostati doživotno na ostrvu Sen-Margarit.

— Koješta! Vi?

— Prijatelju, ja sam u položaju čoveka koji je našao blago usred pustinje. Hteo bi da ga ponese, ne može; hteo bi da ga ostavi, ne sme. Kralj me neće pozvati natrag, strahujući da neko drugi neće tako dobro paziti kao ja; on žali što nisam kraj njega, osećajući dobro da mu niko neće tako služiti kao ja. Uostalom, dogodiće se ono što bog bude hteo.

— Ali, — primeti Raul — samim tim što ne znate ništa pouzdano, vaš položaj ovde privremen je i vi ćete se vratiti u Pariz.

— Pitajte ovu gospodu — prekide Sen-Mar — zbog čega su došli na ostrvo Sen-Margarit?

— Došli su, znajući da se na ostrvu Sen-Onora nalazi jedan benediktinski manastir, a na ostrvu Sen-Margarit jedan lep kovčeg sa moštima.

— Stojim im na usluzi, — odvrati Sen-Mar — isto kao i vama.

D’Artanjan zahvali.

— Kada odlaze? — dodade upravnik.

— Sutra — odgovori d’Artanjan.

G. de Sen-Mar pođe da obiđe straže i ostavi d’Artanjana samog sa pobožnim Španjolcima.

— Oh! — uzviknu musketar — Ovakav život i ovako društvo nimalo mi ne odgovara. Ja zapovedam svom čoveku, a on mi smeta, sto mu gromova!… Hajde, hoćete li da malo lovimo zečeve? Šetnja će biti lepa i nimalo zamorna. Ostrvo ima samo jednu i po milju dužine i pola milje širine; prava bašta. Zabavljajmo se.

— Hajdemo gde god hoćete, d’Artanjane, ne zato da bismo se zabavljali, već zato da razgovaramo slobodno.

D’Artanjan dade znak vojniku, koji razumede. Donese plemićima lovačke puške i vrati se u tvrđavicu.

— A sada, — reče musketar — hajde, odgovorite na pitanje koje vam je večaras postavio Sen-Mar. Zašto ste došli na Leranska ostrva?

— Da vam kažemo zbogom.

— Da mi kažete zbogom? Kako? Raul odlazi?

— Da.

— Sa g. de Boforom, kladim se.

— Sa g. de Boforom. Oh, vi uvek pogađate, dragi prijatelju.

— Navika…

Dok su dva prijatelja počinjala da razgovaraju, Raul, mutne glave, tužna srca, beše seo na stene obrasle mahovinom, sa svojom musketom preko kolena i gledajući more, gledajući nebo, slušajući glas svoje duše, puštao da se lovci polako udalje od njega.

D’Artanjan primeti da je on odsutan.

— Još uvek je teško pogođen? — upita on Atosa.

— Smrtno!

— Oh, mislim da preterujete. Raul je dobro prekaljen. Oko svih plemenitih srca postoji jedan drugi omot koji im služi kao oklop. Prvi krvari, drugi odoleva.

— Ne, — odgovori Atos — Raul će umreti od toga.

— Sto mu gromova! — uzviknu d’Artanjan, turoban. I ne reče ništa više.

Zatim, posle nekoliko trenutaka, on reče:

— Zašto ga puštate da ide?

— Zato što on hoće.

— A zašto ne pođete sa njim?

— Zato što neću da gledam kako umire.

D’Artanjan pogleda svoga prijatelja u lice.

— Vi znate jedno, — produži grof, naslanjajući se na zapovednikovu ruku — vi znate da je bilo u mome životu malo stvari od kojih sam se ja plašio. Pa eto, ja osećam jedan neprekidan, jedan nesavladljiv, jedan težak strah; bojim se da ću dočekati kada ću na svojim rukama držati mrtvo telo toga deteta.

— Oh! — odgovori d’Artanjan — Oh!

— On će umreti, ja to znam, ja sam ubeđen u to; neću da gledam kako umire.

— Kako, Atose, vi stojite pred najhrabrijim čovekom koga ste poznavali, kako vi to kažete, pred vašim d’Artanjanom, pred tim neuporedivim čovekom, kao što ste me nekada nazivali, i vi dolazite da mu kažete, skrštajući ruke, da se bojite da vidite svoga sina mrtvog, vi koji ste videli sve što se na ovome svetu može videti? Pa, lepo, zašto se bojite toga, Atose? Na ovome svetu čovek treba da očekuje sve, da pogleda u oči svemu.

— Slušajte me, prijatelju, otkako sam istrošio svoju snagu na ovoj zemlji o kojoj vi govorite, sačuvao sam još samo dve vere; veru u život, to jest u svoja prijateljstva i svoju očinsku dužnost; veru u večnost, to jest u ljubav i poštovanje prema bogu. Sada, ja jasno osećam u svome srcu da bih, ako bi bog dozvolio da u mom prisustvu moj prijatelj ili moj sin ispusti dušu!… Oh, ne, ja čak neću to ni da vam kažem, d’Artanjane.

— Kažite, kažite!

— Ja sve mogu hrabro da podnesem, osim smrti onih koje volim. Samo tome nema leka. Ko umire dobija, ko gleda kako drugi umire, gubi. Ne. Evo: da znam da neću sresti više nikada, nikada, na zemlji, onoga koga sam gledao sa radošću; da znam da nigde više neće biti d’Artanjana, neće biti Raula, ah! Ja sam star, vidite li, nemam više hrabrosti; molim boga da me poštedi u mojoj slabosti: ali ako bi me udario, uzimajući mi ono što mi je najdraže i na taj način, ja bih ga prokleo. Jedan hrišćanski plemić ne treba da proklinje svoga boga, d’Artanjane; sasvim je dovoljno što je prokleo jednog kralja!

— Hm!… — učini d’Artanjan, pomalo uzbuđen zbog ove žestoke bure bola.

— D’Artanjane, prijatelju moj, vi koji volite Raula, razgovarajte sa njim, — dodade on pokazujući mu svoga sina — pogledajte kako je tužan, i ta tuga ga nikada ne napušta. Poznajete li vi nešto strašnije nego prisustvovati u svakom trenutku neprekidnim samrtnim mukama toga jadnoga srca?

— Pustite me da razgovaram sa njim, Atose. Ko zna? — Pokušajte, ali ja sam ubeđen da nećete uspeti.

— Ja ga neću tešiti, ja ću mu pomoći.

— Vi?

— Da, svakako. Da li bi to bilo prvi put da jedna žena prestane da bude neverna? Kažem vam, idem da razgovaram sa njim.

Atos odmahnu glavom i nastavi da šeta sam. D’Artanjan udari prečicom kroz žbunje, priđe Raulu i pruži mu ruku.

— Dakle, — reče d’Artanjan Raulu — vi želite da razgovarate sa mnom?

— Imam da vas zamolim za jednu uslugu — odvrati Braželon.

— Kažite.

— Vi ćete se ovih dana vratiti u Francusku?

— Nadam se.

— Treba li da pišem gospođici de La Valijer? — Ne, ne treba.

— Imam toliko mnogo da joj kažem.

— Onda dođite da joj to kažete.

— Nikada.

— Pa lepo, kakvu moć pripisujete jednom pismu, koju vaše reči nemaju?

— Vi ste u pravu.

— Ona voli kralja; — reče d’Artanjan otvoreno — to je čestita devojka.

Raul uzdrhta.

— A vas, vas koga napušta, ona voli možda više nego kralja, ali na drugi način.

— D’Artanjane, verujete li vi čvrsto da ona voli kralja?

— Ona ga obožava. Ona ima srce kome je svako drugo osećanje nepristupačno. Kada biste produžili da živite kraj nje, bili biste njen najbolji prijatelj.

— Ah! — uzviknu Raul, izražavajući jednim strasnim vapajem tu tužnu nadu.

— Hoćete li?

— To bi bilo kukavički.

— Evo jedne besmislene reči, koja bi mogla da me dovede dotle da potcenim vaš um. Raule, nikada nije kukavički, razumete li, učiniti ono što nam nameće neka viša sila. Ako vam vaše srce kaže: „Idi tamo, ili umri”, onda idite tamo, Raule. Da li je bila hrabra ili kukavica ona koja vas je volela, kada je pretpostavila vama kralja, koga joj je njeno srce neodoljivo nalagalo da voli? Ne, ona je bila hrabrija od svih žena. Učinite isto što i ona, poslušajte samog sebe. Znate li jednu stvar u koju sam siguran, Raule?

— Koju?

— Kada je budete gledali izbliza, očima ljubomornog čoveka…

— Pa, šta?

— Pa, eto, prestaćete da je volite.

— Vi ste me nagovorili d’Artanjane.

— Da pođete da biste je ponovo videli?

— Ne, da odem i da je više nikad ne vidim. Hoću da je uvek volim.

— Iskreno govoreći, — produži musketar — nisam ni najmanje očekivao takav zaključak.

— Evo, prijatelju, vi ćete otići da je vidite, vi ćete joj dati ovo pismo, koje će joj, ako vi smatrate da je to zgodno, objasniti isto ovako kao vama, šta se događa u mom srcu. Pročitajte ga. Napisao sam ga noćas. Predosećao sam da ću vas danas videti.

On pruži to pismo d’Artanjanu koji ga pročita:

Gospođice, vi niste krivi u mojim očima što me ne volite. Vi ste krivi samo zbog jednog, a to je što ste me pustili da verujem da me volite. Ta će me zabluda stati života. Ja je opraštam vama, ali je ne opraštam sebi. Kažu da su srećni ljubavnici neosetljivi prema jadikovanju prezrenih ljubavnika. Neće biti tako sa vama, koji ste me voleli sa zebnjom u srcu. Ja sam siguran da biste, da sam navaljivao, vi popustili iz bojazni da ne umrem ili da ne biste umanjili poštovanje koje sam osećao prema vama. Prijatno mi je da umrem znajući da ste slobodni i zadovoljni.

I zato, koliko ćete me voleti kada više ne budete strahovali od moga pogleda ili od moga prekora! Vi ćete me voleti; jer ma kako da vam izgleda divna jedna nova ljubav, bog me ni po čemu nije stvorio lošijim od onoga koga ste vi izabrali, a moja odanost, moje požrtvovanje, moj tužni kraj, obezbeđuje mi u vašim očima sigurnu nadmoćnost nad njim. Ja sam napustio, u svojoj neiskusnoj lakovernosti, blago koje sam držao. Mnogo ljudi mi kažu da ste me voleli dovoljno da biste došli dotle da me mnogo volite. Na tu pomisao nestaje u meni svake gorčine; ona me dovodi dotle da samo sebe smatram za neprijatelja.

Vi ćete pročitati ovo poslednje zbogom, i vi ćete me blagosloviti što sam se sklonio u sigurno utočište, gde se gasi svaka mržnja, gde traje svaka ljubav.

Zbogom, gospođice. Ako bi trebalo svojom krvlju da kupim svu vašu sreću, ja bih dao svoju krv. Ja je i tako prinosim na žrtvu svome bolu!

Raul, vikont de Braželon

— Pismo je lepo napisano — reče zapovednik. — Imam da mu prebacim samo jedno.

— Kažite mi šta? — uzviknu Raul.

— To što ono kaže sve osim onog što se širi kao smrtni otrov iz vaših očiju, iz vašeg srca; osim bezumne ljubavi koja vas još sažiže.

Raul preblede i ućuta.

— Zašto niste napisali samo ove reči: „Gospođice, umesto da vas preklinjem, ja vas volim i umirem.”

— To je istina — reče Raul sa jezivom radošću.

I cepajući pismo koje beše uzeo natrag, on napisa ove reči na jednom od svojih listića za beleženje:

Da bih imao tu sreću da vam još jednom kažem da vas volim, ja činim taj kukavičluk da vam pišem, a da bih sebe kaznio zbog tog kukavičluka, ja umirem.

I on potpisa.

— Vi ćete joj predati ovaj listić, jelte, zapovedniče? — reče on d’Artanjanu.

— Kada? — odvrati ovaj.

— Onoga dana, — reče Braželon pokazujući poslednju rečenicu — onoga dana kada budete stavili datum ispod ovih reči.

I on brzo pobeže, i potrča prema Atosu, koji se vraćao polako.

Dok su se vraćali, more je postajalo nemirno i ona nagla silina vihora koja se javlja na Sredozemnom moru pretvori taj vihor u buru.

Oni opaziše nešto bezoblično i iskrivljeno na obali.

— Šta je ono? — reče Atos — Neka polomljena barka?

— To nije barka — reče dArtanjan.

— Oprostite, — reče Raul — to je barka koja brzo ulazi u pristanište.

— U zatonu se zaista nalazi jedna barka, koja pametno radi što se ovde sklanja; ali ono što pokazuje Atos na pesku… nasukano…

— Da, da, vidim.

— To su kočije koje sam bacio u more kada sam se iskrcao sa zatvorenikom.

— Ako hoćete da me poslušate, — reče Atos — spalite te kočije, da ne bi ostalo nikakvog traga; inače će ribari iz Antiba, koji su verovali da su imali posla sa đavolom, tražiti da dokažu da je vaš zatvorenik bio samo čovek.

— Nalazim da je vaš savet umesan, i ja ću još noćas narediti da se postupi po njemu, ili bolje, ja ću sam postupiti po njemu. Ali vratimo se jer će kiša početi da pada; strašno seva.

Kada su ulazili, idući preko bedema, u jedan pokriven hodnik od koga je d’Artanjan imao ključ, oni videše g. de Sen-Mara kako odlazi u sobu u kojoj je stanovao zatvorenik.

D’Artanjan im dade znak, i oni se sakriše u jedan ugao stepeništa.

— Šta se događa? — reče Atos.

— Sada ćete videti. Pogledajte. Zatvorenik se vraća iz kapele.

I oni videše pri svetlosti plamenih munja, u ljubičastoj magli koju je vetar rasterivao daleko na nebu, videše kako prolazi polako, na šest koraka iza upravnika, jedan čovek obučen u crno, čije je lice bilo pokriveno rešetkom od pocrnelog čelika, spojenom za šlem od istog metala, koji mu je pokrivao celu glavu.

Plamen sa neba bacao je žutocrven odblesak na tu uglačanu površinu i ti odblesci, koji su slobodno lepršali, izgledali su kao ljutiti pogledi koje je ovaj nesrećnik bacao umesto kletvi.

Usred pokrivenog hodnika zatvorenik zastade za jedan trenutak da posmatra beskrajni vidik, da udiše sumporaste mirise bure, da se željno napaja kišom i iz grudi mu se ote uzdah sličan urliku.

— Pođite, gospodine! — reče osorno Sen-Mar zatvoreniku, jer je počeo već da se brine što je zatvorenik gledao tako dugo preko zidina. — Ta, hajde, gospodine, pođite.

— Kažite, Vaša svetlosti! — viknu Atos Sen-Maru iz svoga ugla, tako svečanim i tako strahovitim glasom da upravnik uzdrhta od glave do pete.

Atos je hteo da se i dalje poštuje svrgnuto veli-čanstvo.

Zatvorenik se okrete.

— Ko je to govorio? — upita Sen-Mar.

— Ja — odvrati d’Artanjan koji se u tom času pojavi. — Vi dobro znate da je tako naređeno.

— Ne nazivajte me ni gospodinom, ni vašom svetlošću, — progovori sada zatvorenik glasom koji uzbudi Raula do dna duše — nazivajte me prokletnikom!

I on prođe.

Gvozdena vrata zaškripaše za njim.

— Evo jednog nesrećnog čoveka! — prošaputa musketar potmulim glasom, pokazujući Raulu sobu u kojoj je stanovao princ.

CCXXXIX

OBEĆANJE

Tek što je d’Artanjan sa svojim prijateljima ušao u svoje odaje, a jedan vojnik dođe da ga obavesti da ga upravnik traži.

Čamac, koji Raul beše primetio na moru i koji je izgledalo da mnogo žuri da uplovi u luku, beše stigao na ostrvo Sen-Margarit sa jednim važnim pismom za vrhovnog zapovednika musketara.

Otvarajući ga d’Artanjan poznade kraljev rukopis. Luj XIV je pisao:

Mislim da ste izvršili moje naređenje, gospodine d’Artanjane; vratite se, dakle, odmah u Pariz i dođite kod mene u Luvr.

— Svršeno je sa mojim izgnanstvom! — uzviknu musketar radosno — Hvala bogu, prestajem da budem tamničar!

I on pokaza pismo Atosu.

— I tako, vi nas ostavljate — odvrati ovaj tužno.

— Da bismo ponovo bili zajedno, dragi prijatelju, pošto je Raul odrastao mladić, koji će umeti da ode sam sa g. de Boforom, i koji će više voleti da ostavi svoga oca da se vrati sa g. d’Artanjanom, nego da ga primorava da pređe sam dve stotine milja do La Fera, jelte, Raule?

— Dabome — prošaputa ovaj nežno i žalosno.

— Ne, dragi prijatelju, — prekide ga Atos — ja ću se rastati od Raula tek onog dana kad njegov brod iščezne na horizontu. Dogod je u Francuskoj, nećemo se rastajati.

— Kako vam je volja, dragi prijatelju; ali ćemo bar poći, zajedno sa ostrva; iskoristite čamac koji će me odvesti u Antib.

— Vrlo rado; nikada se nećemo dovoljno brzo udaljiti od ove tvrđavice i prizora koji nas je malo pre rastužio.

Tri prijatelja napustiše, dakle, malo ostrvo, pošto se oprostiše sa upravnikom, i pri poslednjoj buri koja se udaljavala, oni poslednji put videše kako se bele zidine tvrđavice.

D’Artanjan se još iste noći pozdravi sa svojim prijateljima, pošto je prethodno video na obali ostrva Sen-Margarite plamen kočija, zapaljenih po naređenju g. de Sen-Mara, a po savetu zapovednika musketara.

Pre nego što uzjaha, i pošto ga Atos zagrli, on reče:

— Prijatelji, vi mnogo ličite na dva vojnika koji napuštaju svoja stražarska mesta. Nešto mi kaže da će Raulu, biti potrebno da mu vi pomažete u njegovom poslu. Hoćete li da tražim da pređem u Afriku sa stotinu dobrih musketara? Kralj me neće odbiti, i ja ću vas povesti sa sobom.

— Gospodine d’Artanjane, — odvrati Raul stežući mu srdačno ruku — hvala vam na toj ponudi kojom bi dobili više nego što g. grof i ja želimo. Ja sam mlad i meni je potrebno da mislim i da zamaram telo; g. grofu je potreban potpun odmor. Vi ste njegov najbolji prijatelj; ja vam ga poveravam. Pazeći na njega, vi ćete držati naše dve duše u svojoj ruci.

— Treba da pođemo, moj konj postaje nestrpljiv — reče d’Artanjan, kod koga je prelaženje s jednog predmeta razgovora na drugi bio najočigledniji dokaz jakog uzbuđenja. — Recite, grofe, koliko još dana Raul ostaje ovde?

— Najviše tri dana.

— A koliko vam treba da se vratite kući?

— Oh, mnogo vremena — odgovori Atos. — Neću da se rastanem suviše brzo sa Raulom. Vreme će nas već dovoljno brzo rastaviti, i neću još i ja da doprinesem tome. Ja ću prelaziti dnevno samo polovinu puta od onog koji bih mogao da pređem.

— Zašto, prijatelju? Čovek postaje tužan kada putuje polako i život po gostionicama ne priliči čoveku kao što ste vi.

— Prijatelju, ja sam došao poštanskim kolima, ali hoću da kupim dva odlična konja. Dakle, da bi ih vratio odmorne, ne bi bilo oprezno da sa njima prelazim više od sedam do osam milja dnevno.

— Gde je Grimo?

— On je stigao sa Raulovim konjima i prtljagom juče ujutru, i ja sam ga ostavio da spava.

— Čovek više ne može dovoljno da se načudi svemu tome — reče nehotice d’Artanjan. — Do viđenja, dakle, dragi Atose, i ako požurite, ja ću moći ranije da vas zagrlim.

Pošto to reče, on stavi noge u uzengiju koju mu Raul pridrža.

— Zbogom — reče mladi čovek grleći ga.

— Zbogom! — reče d’Artanjan nameštajući se u sedlu.

Njetov konj učini jedan skok u stranu i rastavi konjanika od njegovih prijatelja.

Ovaj prizor se odigravao pred kućom koju Atos beše izabrao na ulazu u Antib, i gde d’Artanjan beše naredio da mu posle večere dovedu konja.

Put je počinjao i pružao se, beo i vijugav, u noćnoj magli. Konj je snažno udisao oštar i slan miris koji se širio iz baruština.

D’Artanjan pođe kasom, a Atos poče tužno da se vraća sa Raulom.

Najedanput oni čuše da se približava topot konja, i najpre pomisliše da je to jedan od onih čudnih odjeka koji se čuju na svakom zavijutku puta, i koji varaju uho.

To se zaista konjanik vraćao. D’Artanjan je jurio u galopu prema svojim prijateljima. Oni radosno uzviknuše od iznenađenja, i zapovednik, skočivši na zemlju kao mladić, obgrli obema rukama glave svojih voljenih prijatelja, Atosa i Raula.

Dugo ih je držao tako zagrljene ne progovorivši ni reči, ne dozvolivši da mu se otme nijedan uzdah, koji mu je razdirao grudi. Zatim on ode isto tako brzo kao što je došao, udarajući obema mamuzama o bokove razbesnelog konja.

— Avaj, — reče grof sasvim tiho — avaj!

— Rđav predznak! — mislio je u sebi d’Artanjan, žureći da nadoknadi izgubljeno vreme. — Nisam mogao da se nasmešim na njih. Rđav predznak!

Sutradan je Grimo opet bio na nogama. Posao koji je g. de Bofor naredio da se svrši bio je povoljno svršen. Flotila koju je Raul uspeo da uputi u Tulon beše pošla vukući za sobom, u malim, gotovo nevidljivim čunovima, žene i prijatelje ribara i krijumčara koje flota beše uzela za potrebe svoje službe.

Ono tako kratko vreme, koje je ostalo ocu i sinu da provedu zajedno, izgledalo je kao da odmiče dvaput brže, kao što se povećava brzina svega onoga što teži da padne u ponor večnosti.

Atos i Raul se vratiše u Tulon koji je bio ispunjen lupom kola, zveketom oružja, rzanjem konja. Trube su svirale svoje marševe, doboši su lupali najjače što su mogli, ulice su bile prepune vojnika, slugu i trgovaca.

Vojvoda de Bofor je bio svuda, ubrzavao je ukrcavanje sa revnošću i pažnjom dobrog vojskovođe. On je laskao svojim drugovima, čak i najskromnijima; grdio je svoje pomoćnike, čak i najuglednije.

Topove, zalihe, prtljag, sve je lično hteo da vidi; pregledao je opremu svakog vojnika, uverio se da je svaki konj zdrav. Osećalo se da je plemić, koji je u svome dvorcu bio nepromišljen, razmetljiv, sebičan, postajao pred odgovornošću koju je primio, vojnik, plemić vojskovođa.

Međutim, moramo reći da se, ma kako da je odlazak bio brižljivo pripreman, osećala nemarna prenagljenost i nedostatak svake predostrožnosti.

Pošto je admiral bio, ili je tako izgledao, svim zadovoljan, on čestita Raulu i izdade naređenje za polazak koji je bio utvrđen za sutradan u zoru.

On pozva grofa i njegovog sina da večeraju s njim. Oni se izgovoriše da treba još nešto da svrše u vezi sa službom, i povukoše se. Stigavši u gostionicu, koja se nalazila pod drvećem na glavnom trgu, oni večeraše na brzu ruku i Atos povede Raula na stene koje nadvisuju grad, velike sive planine odakle se pruža beskrajan pogled i koji obuhvata jasan vidik, koji je izgledao, pošto je toliko daleko, da je na istoj visini sa stenama.

Noć je bila lepa, kao i uvek pod ovim srećnim podnebljima. Izgledalo je kao da mesec, dižući se iza stena, širi srebrnastu prostirku po plavoj površini mora. U luci su se tiho raspoređivale lađe koje su odlazile da zauzmu svoje mesto da bi olakšale ukrcavanje.

Čamci koji su prenosili prtljag i municiju sekli su svojim podvodnim delom more puno fosfora; svaki potres pramca rio je taj ponor belih plamenova, a sa svakoga vesla kapali su tečni dijamanti.

Čuli su se mornari kako pevuše svoje lagane i naivne pesme, veseli zbog admiralove darežljivosti. Ponekad se škripa lanaca mešala sa potmulom lupom đuladi koja su padala na dno lađe. Taj prizor i taj sklad zvukova stezali su srce kao strah, i širili ga kao nada. U svom tom životu osećala se smrt.

Atos i njegov sin sedoše na mahovinu i vres predgorja. Oko njihovih glava leteli su tamo amo veliki slepi miševi koji su se okretali u kovitlac, loveći nasumce.

Kada mesec potpuno izađe, milujući svojom svetlošću obližnje vrhove; kada se ogledalo vode osvetli po celoj svojoj površini, i kada se mali crveni plamenovi probiše između crnih brodova, Atos, približivši se i prikupivši svu svoju hrabrost, reče svome sinu:

— Bog je stvorio sve ovo što vidimo, Raule; stvorio je i nas, bedne atome, zajedno sa ovom velikom vasionom; mi blistamo kao ove svetlosti i ove zvezde, mi uzdišemo kao ovi talasi, mi patimo kao ovi veliki brodovi, koji se troše rijući talase, pokoravajući se vetru koji ih tera ka jednom cilju, kao što nas dah božji tera prema jednoj luci. Sve voli da živi i sve je lepo u živim stvarima.

— Gospodine, — odvrati Raul — pred nama se nalazi, zaista, lep prizor.

— Kako je d’Artanjan dobar, — prekide odmah Atos — i kako je to retka sreća imati prijatelja kao što je on, prijatelja na koga sam se naslanjao celog svog života! Eto šta je vama nedostajalo, Raule!

— Prijatelj! — uzviknu mladi čovek — Meni je nedostajao prijatelj, meni?

— G. de Giš je divan drug, — produži hladno grof — ali mi se čini da se u dobu u kome vi živite ljudi više bave svojim stvarima i svojim zadovoljstvima, nego u naše vreme. Vi ste tražili usamljenički život; to je sreća; ali ste tako izgubili borbenost. Nama četvorici su pomalo nedostajala ta utančana osećanja na koja ste vi, ponosni, ali mi smo bili mnogo otporniji kada bi naišla nesreća.

— Ja vas nisam prekinuo, gospodine, da bih vam kazao da sam imao prijatelja, i da je taj prijatelj g. de Giš. Svakako, on je dobar i plemenit i on me voli, ali ja sam živeo pod okriljem jednog drugog prijateljstva, gospodine, isto tako dragocenog, isto tako jakog kao ono o kome vi govorite, pošto je to vaše prijateljstvo.

— Ja vam nisam bio prijatelj, Raule.

— Eh! gospodine, zašto?

— Zato što sam vam dao povoda da verujete da život ima samo jednu stranu. Zato što sam, nažalost, uvek tužan i ozbiljan, i nehotice kidao vesele pupoljke koji su neprekidno izbijali na drvetu vaše mladosti; jednom reči, zato što se u ovom trenutku kajem što nisam od vas stvorio, vrlo razuzdanog i vrlo bučnog čoveka.

— Ja znam zašto mi vi to kažete, gospodine. Ne, niste vi krivi, niste vi od mene učinili ono što sam; to je učinila ona ljubav koja me je osvojila u dobu kada deca imaju samo naklonosti; to je učinila urođena postojanost moga karaktera, koja je kod drugih ljudi samo stečena navika. Mislio sam da ću uvek biti kao što sam bio; mislio sam da me je bog bacio na jedan potpuno raskrčen put, potpuno prav, duž koga raste voće i cveće.

Vi koji ste jaki i oprezni, vi ste bdeli nadamnom. Nisam bio spreman: ja sam pao jedanput i to mi je oduzelo hrabrost za ceo život. Istina je kad kažem da me je to slomilo. Oh, ne, gospodine, vi ste u mojoj prošlosti bili samo moja sreća; vi ste u mojoj budućnosti samo moja nada. Ne, ja nemam ništa da prebacim životu kakvog ste mi vi pružili; ja vas blagosiljam, i silno vas volim.

— Dragi moj Raule, vaše me reči okrepljuju. One mi dokazuju da ćete, u vremenu koje nastaje, pomalo raditi mene radi.

— Ja ću raditi samo vas radi, gospodine.

— Raule, ono što nikad nisam činio prema vama, činiću odsad. Biću vaš prijatelj, ne više vaš otac. Mi ćemo, kad se budete vratili, živeti otvarajući srce jedan drugome, umesto da živimo zatvoreni u sebi. To će biti uskoro, jelte?,

— Svakako, gospodine, jer ovakav jedan pohod ne može dugo da traje.

— Onda uskoro, Raule, uskoro, umesto da živimo skromno od moga prihoda, ja ću vam dati veći deo svojih poseda. To će vam, do moje smrti biti dovoljno da uđete u društvo, a vi ćete mi, nadam se, pre toga dati utehu da nećete dozvoliti da se moja loza ugasi.

— Ja ću uraditi sve što mi vi budete naredili — produži Raul, uzbuđen.

— Ne bi trebalo, Raule, da vas vaš položaj ađutanta navede na suviše smele pokušaje. Vi ste pokazali svoju hrabrost, ljudi znaju da se vi dobro držite u borbi. Ne zaboravite, gospodine, da je rat protiv Arabljana rat zamki, zaseda, mučkih ubistava.

— Da, kažu to.

— Nema mnogo slave u tome upasti u klopku. To je smrt koja dokazuje uvek pomalo preteranu smelost ili nesmotrenost. Često se čak i ne žali onaj koji je poginuo. Oni koje ne žale, Raule, nepotrebno su poginuli. Sem toga, pobednik se ruga, a mi ne treba da dozvolimo da ti glupi nevernici likuju zbog naših grešaka. Vi dobro razumete šta hoću da kažem, Raule? Sačuvaj me bože da vam ja savetujem da ostanete izvan borbe.

— Ja sam po prirodi oprezan, gospodine, i imam mnogo sreće — reče Raul sa osmehom od koga se sledi srce jednoga oca — jer, — požuri se da doda mladi čovek — u dvadeset borbi u koliko sam bio, dobio sam samo jednu ogrebotinu.

— Treba se, sem toga, plašiti i klime; gadan je to svršetak, umreti od groznice.

— Oh, gospodine, pomoću umerenosti, razumnog telesnog kretanja…

— Ja sam već izdejstvovao kod g. de Bofora — prekide ga Atos — da svakih petnaest dana šalje vesti u Francusku. Vi, njegov, ađutant, imaćete za dužnost da ih otpremate; vi me svakako nećete zaboraviti?

— Ne, gospodine — reče Raul prigušenim glasom.

— Najzad, Raule, pošto ste vi dobar hrišćanin, a tako isto i ja, mi treba da računamo na naročitu božju zaštitu, ili na zaštitu naših anđela čuvara. Obećajte mi, ako bi vam se u nekoj prilici dogodila nesreća, da ćete prvo misliti na mene.

— Oh, da, prvo na vas.

— I da ćete me pozvati.

— Oh, smesta.

— Sanjate li me ponekad, Raule?

— Svake noći, gospodine. U doba moje prve mladosti, viđao sam vas u snu mirnog i blagog, sa ispruženom rukom iznad moje glave, i evo zašto sam tako dobro spavao… nekad!

— Mi se isuviše volimo, — reče grof — da ne bi, od onoga trenutka kada se rastanemo, jedan deo naših duša pošao sa onim drugim, i da ne bi boravio tamo gde mi budemo boravili. Kada budete tužni, Raule, ja osećam da će moje srce utonuti u tugu, i kada budete hteli da se nasmešite, misleći na mene, pomislite dobro da ćete mi poslati otuda jedan zračak svoje radosti.

— Ne obećavam vam da ću biti veseo, — odgovori mladi čovek — ali budite sigurni da neće proći nijedan sat a da ne mislim na vas; nijedan sat, zaklinjem se, osim ako umrem.

Atos nije mogao više da se uzdržava; on obavi svoje ruke sinu oko vrata, i držaše ga zagrljenog svom snagom svoje ljubavi.

Posle mesečine nastade praskozorje; jedna zlatna pruga pela se na horizontu, nagoveštavajući dolazak zore.

Atos prebaci svoj ogrtač preko Raulovih ramena i povede ga u grad, gde se već sve kretalo, tereti i nosači, kao u nekom velikom mravinjaku.

Na kraju visoravni sa koje su silazili, Atos i Braželon videše jednu crnu senku koja se klatila neodlučno, kao da se stidi što je vide. To je bio Grimo, koji je, brižan, pošao za tragom svoga gospodara, i koji ih je čekao.

— Oh, dobri Grimo! — uzviknu Raul — Šta hoćeš? Dolaziš da nam kažeš da treba da pođem, je li?

— Sam? — reče Grimo prekornim glasom, pokazujući Atosu na Raula, a taj glas je pokazivao koliko je starac bio uzbuđen.

— Oh! U pravu si! — uzviknu grof. — Ne, Raul neće poći sam; ne, on neće biti na tuđem tlu bez nekog prijatelja koji bi ga tešio i podsećao ga na sve što je voleo.

— Ja? — reče Grimo.

— Ti? Da, ti! — uzviknu Raul, dirnut do dna duše.

— Nažalost, ti si mnogo star, dobri moj Grimo — reče Atos.

— Utoliko bolje — odvrati ovaj sa neiskazanom dubinom osećanja i razumevanja.

— Ali, evo, ukrcavaju se, a ti nisi spreman — reče Raul.

— Jesam! — reče Grimo, pokazujući ključeve od svojih sanduka, izmešane sa ključevima njegovog mladog gospodara.

— Ali, — primeti opet Raul — ti ne možeš da ostaviš g. grofa samog, g. grofa od koga se nisi nikada odvajao?

Grimo okrete svoj zamagljen pogled prema Atosu, kao da je hteo da odmeri snagu jednog i drugog.

Grof nije ništa odgovarao.

— G. grof bi ovo više voleo — reče Grimo.

U tom trenutku doboši zalupaše, svi odjednom, i trube ispuniše vazduh svojom veselom svirkom.

Videli su kako ulaze u grad pukovi koji je trebalo da učestvuju u pohodu.

Nalazilo ih se pet na broju, sastavljeni svaki od četrdeset odreda. Kraljevski je išao prvi; razlikovao se po svojoj beloj uniformi sa plavim ukrasima. Iznad zastava pojedinih odreda sa krstovima ljubičaste boje i boje suvog lišća u polju, vijorila se bela pukovska zastava sa cvetovima krina.

Musketari na krilima, sa svojim račvastim palicama u ruci i musketama o ramenu; kopljanici u sredini, sa svojim kopljima od četrnaest stopa išli su veselo. Sledili su ih pukovi iz Pikardije, Navare, Normandije i Kraljevskog Višija. G. de Bofor je vrlo dobro znao kako da izabere svoju vojsku. On lično je išao na kraju povorke i mislio kako će biti potreban joč čitav sat dok ne isplove. Atos i Raul se polako okretoše prema plaži čekajući da se završi ukrcavanje. Grimo je nadgledao utovar Raulovog prtljaga na admiralsku lađu. Atos je, gluv na sve oko sebe, zagrlivši svog sina pokušavao da prikrije svoju tugu. Jedan oficir je došao do njih da obavesti Raula da je G. de Bofor zabrinut što ga nema na brodu.

— Molim vas, gospodine, recite princu, da ga molim još samo za ovaj jedan sat, da bih uživao u prisustvu g. grofa — uzviknu mladi čovek.

— Ne, ne, — prekide ga Atos — jedan ađutant ne može tako da ostavi svoga generala. Molim vas, gospodine, recite princu da će vikont odmah doći k njemu.

Oficir ode u galopu.

— Bilo da se rastanemo ovde, ili da se rastanemo tamo, — dodade grof — to je uvek rastanak.

On brižljivo očisti od prašine odelo svoga sina i usput ga pomilova po kosi.

— Evo, Raule, vama je potreban novac; g. de Bofor živi raskošno, i ja sam siguran da će vam biti prijatno da kupite tamo konje i oružje, koji su u onoj zemlji dragocene stvari. I kako vi ne služite ni kralja, ni g. de Bofora, i kako zavisite samo od svoje slobodne volje, ne treba da računate ni na platu, ni na darežljivost. Hoću dakle da ni u čemu ne oskudevate u Džidgeli. Evo dve stotine pistola. Potrošite ih, Raule, ako vam je stalo do toga da mi učinite zadovoljstvo.

Raul steže ruku svoga oca i na zavijutku jedne ulice oni videše na jednom divnom belom španskom konju g. de Bofora koji je odgovarao ljubaznim klanjanjem na pljeskanje žena iz grada.

Vojvoda pozva Raula i pruži ruku grofu. Dugo je sa njim razgovarao, i tako ga blago tešio, da je srce jadnoga oca bilo malo utešeno.

Izgledalo je, međutim, obojici, ocu i sinu, da odlaze na gubilište. Nastade strašan trenutak kad vojnici i mornari izmenjaše sa svojim porodicama i svojim prijateljima, poslednje poljupce; poslednji trenutak, kada i pored vedrine neba, toplote sunca, mirisavog vazduha i prijatnosti života koji teče kroz vene, sve izgleda crno, sve izgleda gorko, sve navodi da sumnjamo u boga.

Bio je običaj da se admiral ukrca poslednji sa svojom pratnjom; top je čekao da komandant stupi nogom na svoj brod pa da zagrmi svojim strašnim glasom.

Atos, zaboravljajući i admirala, i flotu, i svoje sopstveno dostojanstvo jakoga čoveka, raširi ruke i zagrli grčevito svoga sina, stežući ga na svoje grudi.

— Ispratite nas na brod; — reče vojvoda, uzbuđen — dobićete još dobrih pola sata.

— Ne, — reče Atos — ne, ja sam mu jednom kazao zbogom. Neću to da uradim dvaput.

— Onda, vikonte, ukrcajte se, ukrcajte se brzo — reče princ, želeći da uštedi suze ovoj dvojici ljudi čije je srce bilo prepuno tuge.

I očinski, nežno, snažno, kao što bi to učinio Portos, on diže Raula u svoje ruke i spusti ga u veliki čamac čija vesla na dati znak počeše odmah da rade.

On sam, zaboravljajući svaku uzdržljivost u ponašanju, skoči na ravnu ivicu čamca i odgurnu ga snažno nogom od obale.

— Zbogom! — viknu Raul.

Atos odgovori samo mahanjem; ali on oseti nešto vrelo na ruci; to je bio Grimoov poljubac pun poštovanja, poslednje zbogom vernoga psa.

Pošto mu dade taj poljubac, Grimo skoči sa stepenika nasipa na prednji deo jedne uzane i lake lađice koju je vukla jedna dereglija koja se kretala pomoću dvanaest vesala.

Atos sede na nasip, prestravljen, skamenjen, napušten.

Svaki trenutak mu je odnosio jednu crtu, jedan preliv blede boje lica njegovog sina. Opuštenih ruku, ukočenog pogleda, otvorenih usta, on osta sjedinjen sa Raulom u jednom istom pogledu, istoj misli, istoj obamrlosti.

More je odnosilo malo pomalo čamce i likove do one daljine kada ljudi postaju samo tačke, uspomene na voljena bića.

Atos vide svoga sina kako se penje uz lestvice admiralskog broda, vide ga kako se naslanja na oplatu broda i kako staje tako da bi oko njegovog oca moglo još da ga vidi. Uzalud je top grmeo, uzalud su se sa broda razlegali dugi uzvici na koje je odgovaralo sa kopna dugo klicanje, uzalud je galama htela da zagluhne očevo uho, a dim da zakloni svojim velom dragi cilj svih njegovih težnji: Raula koga je video do poslednjeg trenutka, i taj jedva primetni atom, prelazeći od crnog u bledo žuto, od bledo žutog u belo, od belog ni u šta, iščeze za Atosa, iščeze mnogo docnije nego što su iščezli za sve oči prisutnih veliki brodovi i napeta jedra.

Oko podne, kad se vrh katarki jedva izdizao iznad usijane linije mora, Atos vide kako se podiže jedna laka vazdušasta senka, koja iščeze čim je on opazi; to je bio dim od jednog topovskog pucnja koji g. de Bofor beše naredio da se ispali da bi pozdravio poslednji put francusku obalu.

Vrh se izgubi daleko na vidiku, a Atos se vrati, tužan, u svoju gostionicu.

CCXL

MEĐU ŽENAMA

D’Artanjan nije mogao da sakrije svoja osećanja od svojih prijatelja, ma koliko da je on to želeo. Ovaj vojnik koji se nije lako uzbuđivao, ovaj hladnokrvni ratnik, pobeđen strahom i predosećanjima, popusti nekoliko trenutaka pred ljudskom slabošću.

I zato se on, kad ućutka svoje srce i smiri drhtanje svojih mišića, okrete svome pratiocu, ćutljivom slugi, koji je uvek pažljivo slušao da bi odmah mogao da izvrši naređenja, i reče mu:

— Rabo, znaj da moram da prelazim trideset milja dnevno.

— Dobro, gospodine zapovedniče — odgovori Rabo.

I od tog trenutka, d’Artanjan, koji je uživao da jaše kao pravi strastan jahač, nije više ni o čemu razmišljao, to jest razmišljao je o svemu.

Pitao se zašto ga kralj zove da se vrati; zašto je čovek sa gvozdenom obrazinom bacio srebrnu činiju Raulu pred noge.

Što se tiče prvog pitanja, nije umeo da odgovori na njega: on je i suviše dobro znao da ga kralj poziva zato što mu je potreban; on je znao da Luj XIV mora da oseća neodoljivu potrebu da razgovara u četiri oka sa onim koga je jedna tako velika tajna izjednačila sa najmoćnijim ljudima u kraljevini. Ali se d’Artanjan nije osećao sposobnim da tačno kaže šta kralj želi.

Musketar isto tako nije više sumnjao šta je navelo nesrećnog Filipa da otkrije ko je i šta je. Filip, sahranjen zauvek ispod svoje gvozdene obrazine, izgnan u jedan kraj u kome, kako izgleda, ljudi služe stihiji, lišen čak i d’Artanjanovog društva, društva čoveka koji ga beše obasuo počastima i pažnjom, imao je da sreće na ovome svetu samo aveti i nesreće, i pošto je očajanje počelo da ga muči, on je izlivao svoj bol, verujući da će, kada bude otkrio ko je, podstaći nekoga da ga osveti.

Način na koji musketar umalo nije ubio svoja dva najbolja prijatelja, sudbina koja je navela Atosa da na tako čudan način učestvuje u toj državnoj tajni, Raulovo opraštanje, ona neizvesna budućnost koja je uskoro imala da dovede do tako jedne tužne smrti; sve je to stalno navodilo d’Artanjana na žalosna predviđanja, koja brzina jahanja nije mogla da rastera kao nekada.

Kad bi prestao da razmišlja o ovome, d’Artanjan je mislio na Portosa i na Aramisa koji su bili progonjeni. Video ih je kako beže, gonjeni, upropašćeni i jedan i drugi, vredni graditelji jednoga bogatstva koje je trebalo da izgube; i kako je kralj pozivao svoga čoveka od dela u trenutku kad je bio gnevan i željan osvete, d’Artanjan je drhtao da ne dobije neki nalog zbog koga bi mu se srce cepalo.

Ponekad, dok se peo uz brežuljak dok je zadihan konj širio nozdrve i bokove, zapovednik, koji je sad mogao slobodnije da misli, razmišljao je o toj izvanrednoj Aramisovoj obdarenosti, tom daru za lukavstva i spletke, sa kakvim sposobnostima su Fronda i građanski rat stvorili dvojicu. Vojnik, sveštenik i diplomata; otmen, pohlepan i lukav, Aramis se služio dobrim stvarima u životu samo da bi se preko njih popeo do rđavih. Velikodušan, ako ne i plemenit, on nikad nije činio zlo, osim da bi se malo više istakao. Na kraju puta svoga života, u trenutku kada je trebalo da stigne do svoga cilja, on je učinio jedan pogrešan potez.

Ali Portos, onaj dobri i prostodušni Portos! Kad bi video Portosa izgladnelog, Musketona bez pozlaćenih ukrasa na odelu, uhapšenog možda, videti Pjerfon i Brasje do temelja srušene i njihove šume posečene, bio bi to težak bol za d’Artanjana.

Nikad pametnom čoveku nije dosadno kad zamara svoje telo; uvek telesno zdrav čovek uspe da nađe da je život prijatan ako nešto zanese njegov duh. D’Artanjan, stalno jureći, stalno sanjareći, stiže u Pariz, svež i odmornih mišića, kao atleta koji se sprema da vežba u gimnastičkoj vežbaonici.

Kralj, koji nije očekivao da će se on vratiti tako brzo, beše otišao da lovi u okolini Medona. Umesto da trči za kraljem, kao što bi to nekad uradio, d’Artanjan izu čizme, okupa se i sačeka da se kralj vrati, prašnjav i umoran. On iskoristi tih pet sati, koliko je imao da čeka, da se raspita šta se događa u kući, i da se naoruža protiv svih neprijatnih mogućnosti.

On saznade da je kralj od pre petnaest dana tužan; da je kraljica majka bolesna i jako utučena; da je Gospodin, kraljev brat, postao preterano pobožan; da Gospođa ima nastupe ćudljivosti, i da je g. de Giš otišao na jedno od svojih imanja.

On saznade da g. Kolber zrači od zadovoljstva, da g. Fuke svakog dana pita za savet drugog lekara koji ne uspeva da ga izleči, i da njegova bolest nije od onih koje leče obični lekari, već politički.

Rekoše d’Artanjanu da je kralj izvanredno ljubazan prema Fukeu i da se nikako ne odvaja od njega; ali da vrhovni rukovalac, pogođen u srce, propada i pored kraljevog osmeha, tog sunca blagotvornog za drveće u dvoru, kao ono lepo drveće koje crv nagriza.

D’Artanjan saznade da kralj ne može više da živi bez gospođice de La Valijer; da joj vladar za vreme lova, ako je ne povede sa sobom, piše nekoliko puta, i to ne više u stihovima nego, što je mnogo gore, u prozi, i to čitave stranice.

I zato su ljudi viđali, prvoga kralja na svetu, kao što je govorila ondašnja plejada pesnika, kako silazi sa konja obuzet plamom kome nema ravna, i kako na svom šeširu brzo piše naduvenim i nerazumljivim stilom prazne reči, koje g. de Sen-Enjan, doživotni ađutant, nosi gospođici de La Valijer, izlažući se opasnosti da konji uginu pod njim.

D’Artanjan tada pomisli na ono što mu je jadni Raul naložio da učini, na ono očajno pismo namenjeno ženi koja je provodila sav svoj život nadajući se, i kako je d’Artanjan voleo da filozofira, on reši da iskoristi kraljevo odsustvo i da ode da malo porazgovara sa gospođicom de La Valijer.

To je bilo lako: Lujza je za vreme kraljevog lova šetala sa nekoliko gospođa u jednoj dugoj i uzanoj dvorani u Pale-Roajalu, gde je baš vrhovni zapovednik musketara imao da izvrši nadzor nad stražom.

D’Artanjan nije sumnjao da će mu Lujza dati neki povod da napiše prijateljsko pismo jadnome izgnaniku, samo ako bude mogao da počne sa njom razgovor o Raulu; a za Raula, u onom duševnom raspoloženju u kome smo ga ostavili, i za ova dva čoveka koja su bila vrlo draga našem zapovedniku, nada, ili bar uteha, značile bi sunce, značile bi život.

On se dakle uputi tamo gde je znao da će naći gospođicu de La Valijer.

D’Artanjan zateče oko La Valijerove veliko društvo. U njenoj prividnoj usamljenosti, kraljevoj milosnici je ukazivano poštovanje kao kakvoj kraljici, možda više nego i samoj kraljici, poštovanje zbog koga je Gospođa bila toliko ponosna onda kad su svi kraljevi pogledi bili upućeni njoj, i kada su ga laskavci na dvoru njoj ukazivali.

Međutim d’Artanjanu, koji nije bio kicoš, laskale su i pokazivale ljubaznost sve gospođe; on je bio učtiv kao svaki junak, i zbog glasa strašnog čoveka koji je uživao, on beše stekao isto toliko prijateljstva kod ljudi koliko i divljenja kod žena.

I zato, čim ga ugledaše, počasne gospođice stupiše u razgovor sa njim. One prvo počeše sa pitanjima.

,,Gde je bio? Šta je sa njim? Zašto ga nisu viđale da jaše u krug na svom lepom konju, čemu su se divili svi radoznalci na kraljevom balkonu?

On odvrati da dolazi iz zemlje pomorandži.

Gospođice počeše da se smeju. U to vreme su svi putovali, ali je, međutim, put od sto milja bio problem koji je često smrt rešavala.

— Iz zemlje pomorandži! — uzviknu gospođica de Tone-Šarant — Iz Španije?

— Eh, eh! — učini musketar.

— Sa Malte? — reče Montaleova.

— Bogami, niste daleko, gospođice.

— Sa nekog ostrva? — upita La Valijerova.

— Gospođice, — reče d’Artanjan — neću da vas mučim da pogađate; dolazim iz kraja u kome se g. de Bofor u ovom času ukrcava da bi prešao u Alžir.

— Jeste li videli vojsku? — upitaše nekoliko ratobornih devojaka.

— Kao što vas vidim — reče d’Artanjan.

— I flotu?

— Sve sam video.

— Ima li tamo nekog od naših prijatelja? — reče gospođica de Tone-Šarant hladno, ali tako da skrenu pažnju na te reči koje je htela namerno da podvuče.

— Pa, — odvrati d’Artanjan — tamo su g. de La Gijotjer, g. de Muši, g. de Braželon.

La Valijerova preblede.

— G. de Braželon? — uzviknu pakosna Atenais — Šta! on je otišao u rat… on?

Montaleova joj zgazi na nogu, ali to ništa ne pomože.

— Znate li šta ja mislim? — produži ona obraćajući se d’Artanjanu.

— Ne, gospođice, a rado bih želeo to da znam.

— Mislim da su svi ljudi koji su otišli da ratuju tamo očajnici koji nisu bili srećni u ljubavi i koji su pošli da traže crnkinje koje će biti prema njima manje nemilosrdne nego bele žene.

Nekoliko gospođa počeše da se smeju; La Valijerova se zbuni; Montaleova poče da kašlje tako glasno da bi i mrtve probudila.

— Gospođice, — prekide je d’Artanjan — vi se varate kada govorite o crnim ženama u Džidgeli; žene tamo nisu crne; istina je da nisu ni bele; one su žute.

— Žute!

— Eh! Nemojte o njima ružno govoriti; nikada nisam video da se neka boja bolje slaže sa crnim očima i usnama rumenim kao koral.

— Utoliko bolje za g. de Braželona! — reče gospođica de Tone-Šarant, ne popuštajući — Nadoknadiće štetu, jadni mladić.

Posle njenih reči zavlada duboka tišina.

D’Artanjan je imao vremena da razmisli da se žene, te nežne golubice, ophode jedna prema drugoj surovije nego tigrovi i medvedi.

Za Atenais nije bilo dovoljno što je naterala La Valijerovu da prebledi; htela je da je natera i da pocrveni.

Produžujući bezobzirno razgovor, ona reče:

— Znate li Lujza da nosite na svojoj savesti veliki greh!

— Kakav greh gospođice? — promuca nesrećna devojka tražeći oko sebe podršku, i ne nalazeći je.

— Eh, vi ste bili vereni sa tim mladićem — nastavi Atenais. — On vas je voleo. Vi ste ga odgurnuli.

— To je pravo jedne čestite devojke — produži Montale izveštačenim glasom. — Kada znamo da nećemo usrećiti nekog čoveka, bolje je da ga odgurnemo.

Lujza nije znala da li treba da ukori onu koja ju je tako branila, ili da joj zahvali.

— Odgurnuti, odgurnuti! To je sasvim u redu, — reče Atenais — ali nije to greh koji bi gospođica de La Valijer imala sebi da prebaci. Pravi greh je to što je poslala toga jadnoga de Braželona u rat; u rat, gde se gine.

Lujza pređe rukom preko svog ledenog čela.

— I ako pogine, — produži nemilosrdna devojka — vi ćete biti krivi za njegovu smrt; u tome je greh.

Lujza, i sama polumrtva, dođe posrćući da uzme ispod ruke vrhovnog zapovednika musketara, čije je lice odavalo uzbuđenje neuobičajeno kod njega.

— Želeli ste da razgovarate sa mnom, gospodine d’Artanjane — reče ona glasom promenjenim od gneva i bola. — Šta ste imali da mi kažete?

D’Artanjan napravi nekoliko koraka kroz dvoranu držeći Lujzu ispod ruke, zatim, kada su bili dosta daleko od ostalih, on joj reče:

— Ono što sam imao da vam kažem, gospođice, kazala vam je gospođica de Tone-Šarant, grubo, ali u celosti.

Ona jauknu, ucveljena zbog ovog novog bola koji joj je bio nanesen i pobeže kao one jadne ptice, smrtno pogođene, koje traže senku čestara da tamo umru.

Ona nestade iza jednih vrata, u trenutku kada je kralj ulazio na druga.

Prvo na šta je kralj bacio pogled, bila je prazna stolica njegove dragane; ne spazivši La Valijerovu, on se namršti; ali odmah zatim on ugleda d’Artanjana koji ga je pozdravljao.

— Ah, gospodine, — reče on — vi ste mnogo žurili i ja sam zadovoljan vama.

Tim rečima je kralj izražavao svoje najveće zadovoljstvo. Mnogi ljudi su žurili da poginu da bi zaslužili da im kralj to kaže.

Počasne gospođice u dvorani, koje su sa poštovanjem okružile kralja kada je ušao, odmakoše se kada videše da želi da ostane sam sa svojim vrhovnim zapovednikom musketara.

Kralj pođe napred i izvede d’Artanjana iz dvorane, pošto je još jednom potražio pogledom La Valijerovu, ne shvatajući zašto ona nije tu.

Kada ih radoznale uši više nisu mogle da čuju, on reče.

— Dakle, gospodine d’Artanjane, šta je sa zatvorenikom?

— U zatvoru je, Sire.

— Šta je usput kazao?

— Ništa, Sire.

— Šta je radio?

— U jednom trenutku se ribar koji nas je prevozio na Svetu-Margaritu pobunio, i hteo da me ubije. Za… zatvorenik me je branio, umesto da je pokušao da pobegne.

Kralj preblede.

Dosta — reče on.

D’Artanjan se pokloni.

— Vi ste bili u Antibu, — reče on — kada je g. de Bofor tamo stigao.

— Ne, Sire, ja sam polazio kada je vojvoda stigao.

— A! Šta ste tamo videli?

— Mnogo ljudi — odvrati d’Artanjan hladno.

Kralj vide da d’Artanjan neće ništa da kaže.

— Pozvao sam vas, gospodine zapovedniče, da vam kažem da idete u Nant da spremite moja konačišta.

— U Nant? — uzviknu d’Artanjan.

— U Bretanju.

— Da, Sire, u Bretanju. Vaše će veličanstvo da napravi taj dugi put do Nanta?

— Zemaljski staleži se tamo sastaju — odgovori kralj. — Imam da im uputim dva zahteva: hoću da budem tamo.

— Kada ću poći? — reče vrhovni zapovednik.

— Večeras… sutra… sutra uveče, jer vam je potrebno da se odmorite.

— Ja sam se odmorio, Sire.

— To je divno… Onda večeras ili sutra, kako vam je volja.

D’Artanjan pozdravi kao da hoće da se oprosti; zatim, videći da je kralj veoma zbunjen:

— Kralj… — reče on i pođe dva koraka napred. — Da li kralj vodi sa sobom dvor?

— Dabome.

— Onda će kralju svakako biti potrebni musketari?

I prodoran zapovednikov pogled natera kralja da obori svoj.

— Povedite jedan odred — odvrati Luj.

— Je li to sve?… Vaše veličanstvo nema da mi izda druga naređenja?

— Ne… A!… Dabome!…

— Slušam.

— U dvorcu u Nantu, u kome je raspored vrlo rđav, vi ćete uvesti red i postaviti musketare pred vratima svakog od glavnih velikodostojnika koje budem poveo.

— Glavnih?

— Da.

— Na primer, pred vratima g. de Liona?

— Da.

— G. de Leteljea?

— Da.

— G. de Brijena?

— Da.

— I vrhovnog rukovaoca?

— Svakako.

— Vrlo dobro, Sire. Sutra ću poći.

— Oh, još dve reči, g. d’Artanjane. U Nantu ćete sresti g. vojvodu de Ževra, zapovednika straže. Pobrinite se da vaši musketari budu raspoređeni pre nego što stignu njegovi stražari. Ko prvi stigne ima prednost.

— Tako je, Sire.

— A ako vas g. de Ževr bude ispitivao?

— Koješta, Sire! Zar će g. de Ževr da me ispituje?

I musketar slobodno okrete pete i izgubi se.

— U Nant? — pomisli on silazeći niz stepenice. — Zašto nije smeo odmah da kaže u Bel-Il?

Kada je stigao do glavnih vrata, jedan pisar g. de Brijena potrča za njim.

— Šta je to, gospodine Ariste?

— Nalog za isplatu, koji mi je kralj naredio da vam predam.

— Naplativ na vašoj blagajni? — upita musketar.

Ne, gospodine, na blagajni g. Fukea.

D’Artanjan, iznenađen, pročita nalog, koji je bio napisan kraljevom rukom, i koji je glasio na dve stotine pistola.

— Šta! — pomisli on, pošto je ljubazno zahvalio pisaru g. de Brijena — G. Fuke treba da plati ovaj put! Sto mu gromova! Ovo je tačno onako kako bi postupio Luj XI. Zašto ovaj nalog ne glasi na blagajnu g. Kolbera? On bi ga tako rado isplatio!

I d’Artanjan, veran svome načelu da odmah naplaćuje neki nalog, pođe kod g. Fukea da naplati svojih dve stotine pistola.

CCXLI

TAJNA VEČERA

Vrhovni rukovalac je bez sumnje bio obavešten o skorom odlasku u Nant, jer je davao oproštajnu večeru svojim prijateljima.

Od podruma do tavana užurbanost slugu koji su nosili činije i žurba po kancelarijama svedočile su o skorom prevratu u blagajni i u kuhinji.

D’Artanjan, držeći svoj nalog za naplatu u ruci, pojavi se u kancelariji, gde mu odgovoriše da je suviše kasno da bi mogli da mu isplate novac i da je blagajna zatvorena.

On odgovori samo ovo:

— Po kraljevom naređenju.

Činovnik, pomalo zbunjen, toliko je zapovednikovo lice bilo ozbiljno, odgovori da je to razlog koji zaslužuje da bude uvažen, ali i običaji kuće isto tako; i da prema tome, on moli donosioca da svrati sutra.

D’Artanjan zatraži da ga prijavi g. Fukeu.

Činovnik odgovori da se g. vrhovni rukovalac ne meša u te sitnice i naglo zatvori svoja poslednja vrata g. d’Artanjanu ispred nosa.

Ovaj je to predvideo i stoga beše stavio svoju čizmu između vrata i dovratnika, i činovnik se nađe opet lice u lice sa svojim sagovornikom. Sada on promeni svoje ponašanje i reče d’Artanjanu učtivo i preplašeno:

— Ako gospodin hoće da razgovara sa g. vrhovnim rukovaocem neka ide u predsoblja: ovde su kancelarije, i ovde Njegova svetlost nikada ne dolazi.

— Hvala bogu! Tako recite! — odvrati d’Artanjan.

— S druge strane dvorišta — reče činovnik, očaran što ga se oslobodio.

D’Artanjan pređe dvorište i upade usred posluge.

— Njegova svetlost ne prima u ovo doba — odgovori mu jedan ugursuz koji je nosio na činiji od pozlaćenog srebra tri fazana i dvanaest prepelica.

— Kažite mu — reče zapovednik i uhvati kraj činije koju je sluga nosio da bi ga na taj način zadržao — da je došao g. d’Artanjan, vrhovni zapovednik musketara Njegovog veličanstva.

Sluga uzviknu od iznenađenja i iščeze.

D’Artanjan pođe za njim, idući polako.

On stiže u predsoblje u istom trenutku kad i g. Pelison, koji je, pomalo bled, dolazio iz trpezarije i dotrčao da čuje o čemu se radi.

D’Artanjan se nasmeši.

— Nije ništa nepovoljno, gospodine Pelisone, ništa, samo jedan mali nalog za isplatu.

— Ah! — reče prijatelj g. Fukea odahnuvši.

I on uze zapovednika za ruku, povuče ga za sobom, i uvede ga u dvoranu, gde je veliki broj prisnih prijatelja okruživao vrhovnog rukovaoca koji je sedeo u sredini dvorane, utonuo u jastučiće jedne naslonjače.

Tu su se nalazili na okupu svi epikurejci, koji su navodno u Vou odavali poštu kući, duhu i novcu g. Fukea.

Veseli prijatelji, većina njih nežni prijatelji, ne behu napustili svoga zaštitnika kada je oluja počela da se približava; i pored opasnosti i potresa koji su pretili, oni su bili tu na okupu, nasmejani, uslužni, požrtvovani u nesreći, kao što su bili i u blagostanju.

Levo od vrhovnog rukovaoca, gospođa de Belijer, desno od njega, gospođa Fuke, one kao da su htele da prkose svim zakonima otmenoga društva i da ućutkuju sve prigovore na ono što se obično smatra da ne priliči, dva anđela čuvara ovoga čoveka sastala su se da u jednom teškom trenutku obaviju ruke oko njega i da mu pomognu.

Gospođa de Belijer je bila bleda, drhtala je i ophodila se sa puno pažnje i poštovanja prema gospođi vrhovnog rukovaoca, koja je, stavivši ruku na ruku svoga muža gledala brižno na vrata kroz koja je Pelison imao uskoro da uvede d’Artanjana.

Vrhovni zapovednik uđe, najpre pun ljubaznosti, a zatim pun divljenja, kada je svojim nepogrešnim pogledom pogodio i u isto vreme shvatio šta sve ta lica izražavaju.

Fuke, podižući se u svojoj naslonjači, reče mu:

— Oprostite mi, gospodine d’Artanjane, što nisam izašao da vas dočekam pošto dolazite u ime kralja.

I on naglasi ove poslednje reči sa nekom tužnom od lučnošću, koja ispuni strahom srca njegovih prijatelja.

— Vaša svetlosti, — odvrati d’Artanjan — ja dolazim kod vas u kraljevo ime samo utoliko što sam došao da tražim da mi se isplati nalog koji glasi na dve stotine pistola.

Sva se čela razvedriše; jedino Fukeovo osta namršteno.

— A, gospodine, — reče on — možda i vi idete u Nant? — Ne znam da li idem tamo, Vaša svetlosti.

— Ali, — reče gospođa Fuke ponovo razvedrena — vi ne polazite tako brzo, gospodine vrhovni zapovedniče, da nam ne biste ukazali čast da sednete sa nama.

— Gospođo, to bi bila za mene velika čast; ali, ja se toliko žurim da sam, eto vidite, bio slobodan da prekinem vašu večeru i da tražim da mi se isplati moja priznanica.

— Koja će biti isplaćena u zlatu — reče Fuke dajući znak svom upravniku, koji odmah izađe sa nalogom koji mu je pružio d’Artanjan.

— Oh! — reče ovaj — nisam se brinuo za isplatu: ova kuća je sigurna.

Bolan osmeh se ocrta na Fukeovom prebledelom licu.

— Boli vas? — upita gospođa de Belijer.

— Opet imate napad? — upita gospođa Fuke.

— Nije ništa: hvala! — odvrati vrhovni rukovalac.

— Imate napad? — reče sad d’Artanjan — Jeste li bolesni, Vaša svetlosti?

— Imam svakog trećeg dana groznicu; razboleo sam se posle svečanosti u Vou.

— Možda ste ozebli noću u pećinama?

— Ne, ne; dobio sam je posle jednog uzbuđenja; samo zbog toga.

— To je zato što ste se isuviše trudili da lepo dočekate kralja — reče mirno La Fonten, i ne sluteći da je to što je rekao bilo skrnavljenje svetinje.

— Nikada čovek ne može suviše da se trudi da lepo dočeka kralja — reče blago Fuke svome pesniku.

— Gospodin je hteo da kaže da ste uneli isuviše revnosti — prekide d’Artanjan, potpuno iskreno i vrlo ljubazno. — Stvarno, Vaša svetlosti, nikada nikome nije pruženo takvo gostoprimstvo kao što ste ga vi pružili u Vou.

Gospođa Fuke pusti da se na njenom licu jasno pročita da smatra da kralj, mada se Fuke lepo ponašao prema njemu, nije to vratio svome ministru istom merom.

Ali je d’Artanjan znao strašnu tajnu. On i Fuke su je jedini znali, ova dva čoveka nisu imala, prvi hrabrosti da žali drugog, drugi, pravo da optužuje.

Zapovednik, kome donesoše dve stotine pistola htede da se oprosti, kada Fuke, ustajući, uze čašu i naredi da se donese jedna i za d’Artanjana.

— Gospodine,— reče on — u kraljevo zdravlje, ma šta se dogodilo!

— I u vaše zdravlje, Vaša svetlosti, ma šta se dogodilo — reče d’Artanjan pijući.

Posle ovih zloslutnih reči, on pozdravi celo društvo, koje odmah zatim ustade, slušajući zveckanje njegovih mamuza i lupu njegovih čizama koje su čuli sve do kraja stepenica.

— Mislio sam jednog trenutka da se radi o meni a ne o mom novcu — reče Fuke, pokušavajući da se nasmeje.

— O vama! — uzviknuše njegovi prijatelji — A zašto, bože moj!

— Oh, — reče vrhovni rukovalac — ne zavaravajmo se, draga moja braćo po Epikuru; ja neću da poredim najsmernijeg grešnika na ovom svetu i boga koga obožavamo, ali, vidite li, on je jednog dana priredio svojim prijateljima večeru, koja se zove Tajna Večera, i koja je bila samo oproštajna večera kao i ova danas.

Tužni uzvici kojima su prijatelji to poricali začuše se sa svih krajeva stola.

— Zatvorite vrata — reče Fuke.

I sluge izađoše.

— Prijatelji moji, — produži Fuke tišim glasom — šta sam ja bio nekada? Šta sam danas? Ispričajte sami sebi i odgovorite. Jedan čovek kao što sam ja, pada niže samim tim što se ne uzdiže više; a šta da kažemo kada on stvarno pada niže? Ja nemam više novca, nemam više uticaja, imam samo uticajne neprijatelje i prijatelje koji nemaju uticaja.

— Brzo! — uzviknu Pelison ustajući. — Pošto vi govorite tako iskreno, sada je na nama da budemo iskreni, Da, vi ste izgubljeni; da, vi srljate u svoju propast, zaustavite se. A pre svega, koliko nam ostaje novca?

— Sedam stotina hiljada livri — reče vrhovni rukovalac.

— Za hleb — prošaputa gospođa Fuke.

— Za smenu konja, — reče Pelison — za smenu konja, i bežite.

— Gde?

— U Švajcarsku, u Savoju, ali bežite.

— Ako Njegova svetlost beži, — reče gospođa de Belijer — reći će se da je kriv i da se uplašio.

— Reći će se i više, reći će se da sam poneo sa sobom dvadeset miliona.

— Pisaćemo predstavke da vas opravdamo — reče La Fonten; — bežite.

— Ostaću, — reče Fuke — a uostalom, zar mi ne ide sve naruku?

— Vi imate Bel-Il! — viknu opat Fuke.

— I naravno da idem tamo, idući u Nant; — odgovori vrhovni rukovalac — imajte strpljenja, dakle, strpljenja!

— Pre nego što se stigne u Nant, koliki put treba preći! — reče gospođa Fuke.

— Da, ja to dobro znam, — odvrati Fuke — ali šta da se radi? Kralj me poziva na zemaljsku skupštinu. Ja dobro znam da je to zato da bi me upropastio; ali ako odbijem da pođem to bi značilo da pokazujem da sam nespokojan.

— Pa lepo, ja sam našao jedan način da sve uskladimo — uzviknu Pelison. — Vi ćete poći u Nant.

Fuke začuđeno pogleda.

— Ali sa prijateljima, ali sa vašim kočijama do Orleana, sa vašom dereglijom do Nanta; bićete uvek spremni da se branite ako vas napadnu, da bežite ako vam bude pretila opasnost; jednom reči ponećete svoj novac za svaki slučaj, i u isto vreme dok bežite, izgledaće da se povinujete kraljevom naređenju; zatim ćete izbiti na more kada budete hteli, ukrcaćete se za Bel-Il, a iz Bel-Ila ćete poleteti gde budete hteli, kao orao koji se vine u visine kada ga izbace iz njegova gnezda.

Ove Pelisonove reči bile su primljene sa opštim odobravanjem.

— Da, uradite to — reče gospođa Fuke svome mužu.

— Uradite to — reče gospođa de Belijer.

— Uradite, uradite! — uzviknuše svi prijatelji.

— Uradiću — odvrati Fuke.

— Još večeras.

— Kroz jedan sat.

— Smesta.

— Sa sedam stotina livri ponovo ćete otpočeti da stičete bogatstvo — reče opat Fuke. — Ko će nas sprečiti da naoružavamo gusare na Bel-Ilu?

— I ako bude potrebno, ići ćemo da otkrijemo jedan nov svet — dodade La Fonten, ponesen planovima i oduševljenjem.

Kucanje u vrata prekide ovo takmičenje u radosti i nadi.

— Kraljev glasnik! — uzviknu reditelj svečanosti.

Tada nastade dubok tajac, kao da je poruka koju je donosio taj glasnik bila odgovor na sve planove smišljene trenutak pre toga.

Svi su čekali da vide šta će uraditi gospodar, sa čijeg je čela lio znoj, i koji je stvarno tada imao groznicu.

Fuke pređe u svoju sobu za rad da primi poruku njegovog veličanstva.

Vladala je takva tišina, kazali smo, u sobama i među poslugom, da se čuo Fukeov glas, koji je odgovorio:

— U redu je, gospodine.

Taj glas međutim bio je skrhan od umora, promenjen od uzbuđenja.

Posle jednog trenutka, Fuke pozva Gurvila, koji prođe kroz dvoranu usred sveopšteg iščekivanja.

Najzad se on sam pojavi među svojim gostima, ali to više nije bilo ono isto lice, bledo i uznemireno kakvo je bilo kada je izašao, od bledog, postalo je modro, od iznurenog, unakaženo. Kao živa avet, on je prolazio raširenih ruku, suvih usta, kao senka koja dolazi da pozdravi nekadašnje prijatelje.

Kada ga ugledaše svi ustadoše, svi uzviknuše, svi potrčaše prema njemu.

On se, gledajući Pelisona, osloni na svoju suprugu i steže ledenu ruku markize de Belijer.

— Šta je? — reče on glasom koji nije imao više ničega ljudskog.

— Gospode bože, šta se događa! — upitaše ga.

Fuke otvori svoju desnu ruku, koja je bila zgrčena, vlažna; videše u njoj jednu hartiju koju Pelison ščepa, prestravljen.

On pročita sledeće redove, napisane kraljevom rukom:

Dragi i voljeni gospodine Fuke, dajte nam, od onoga što vam je od našeg novca ostalo, sumu od sedam stotina hiljada livri koja nam je potrebna danas za naš polazak na put.

A kako znamo da niste dobro sa zdravljem, mi molimo boga da učini da ozdravite i da vas čuva pod svojim svetlim okriljem.

Luj

Ovo pismo važi kao priznanica

Šapat zaprepašćenja prođe kroz dvoranu.

— Šta! — uzviknu sada Pelison, vi ste primili to pismo?

— Da, primio sam ga.

— Šta ćete onda da uradite?

— Ništa, pošto sam ga primio.

— Ali…

— Ako sam ga primio, Pelisone, to je zato što sam isplatio, reče vrhovni rukovalac tako prirodno, da se prisutnima srce cepalo od bola.

— Vi ste isplatili? — uzviknu gospođa Fuke, očajna. Mi smo onda izgubljeni!

— Hajde, hajde, dosta je izlišnih reči — prekide Pelison. — Posle novca, život Vaše svetlosti, na konja, na konja!

— Da nas ostavi! — uzviknuše obe žene, izbezumljene od bola.

— Ah! Vaša svetlosti, spasavajući sebe, vi spasavate sve nas. Na konja!

— Ali on ne može da se drži! Pogledajte.

— Oh, ako razmislimo — reče istrajni Pelison.

— U pravu je — prošaputa Fuke.

— Vaša svetlosti! Vaša svetlosti! — viknu Gurvil koji se peo uz stepenice preskačući po četiri stepenika — Vaša svetlosti!

— Pa, šta je?

— Pratio sam, kao što znate, kraljevog glasnika koji je nosio novac.

— Da.

— Pa eto, kada smo stigli u Pale-Roajal, ja sam video…

— Odahni malo, jadni prijatelju, ugušićeš se.

— Šta si video? — uzviknuše nestrpljivo prijatelji.

— Video sam musketare kako se penju na konje — reče Gurvil.

— Vidite li! — uzviknu više glasova — vidite li! Imamo li i jedan trenutak za gubljenje?

Gospođa Fuke jurnu niz stepenice tražeći da dovedu njene kočije.

Gospođa de Belijer potrča da je zagrli i reče joj:

— Gospođo, tako vam njegovog spasenja, ne ispoljavajte šta osećate, ne pokazujte nikakvo nespokojstvo.

Pelison potrča da naredi da se upregnu kočije.

Za to vreme Gurvil prikupi u svom šeširu onoliko koliko su uplakani i preplašeni prijatelji mogli da bace u njega zlata i srebra, poslednji prilog, milostinju punu strahopoštovanja, koju je siromaštvo darovalo nesreći.

Vrhovnog rukovaoca jedni povedoše, drugi ponesoše u njegove kočije i zatvoriše vrata za njim.

Gurvil se pope na sedište i uze uzde; Pelison pridrža gospođu Fuke koja se beše onesvestila.

Gospođa de Belijer imade više snage; ona je za to bila lepo nagrađena: ona primi poslednji Fukeov poljubac.

Pelison lako objasni ovaj iznenadni odlazak jednim kraljevim naređenjem, kojim se pozivaju ministri da odu u Nant.

CCXLII

U KOČIJAMA G. KOLBERA

Kao što je Gurvil video, kraljevi musketari behu pojahali konje i pošli za svojim vrhovnim zapovednikom.

Ovaj nije hteo da mu iko smeta u njegovom kretanju i zato predade komandu nad svojim odredom jednom poručniku, a on uze poštanske konje i pođe sam, pošto preporuči svojim ljudima da žure što više mogu.

Ali ma kako brzo išli, oni ne bi mogli da stignu pre njega.

Imao je vremena, prolazeći ulicom Kroa-de-Peti-Šan, da vidi nešto što ga navede da mnogo razmišlja. On vide g. Kolbera kako izlazi iz svoje kuće i ulazi u jedne kočije koje su stajale pred vratima.

U tim kočijama d’Artanjan opazi ženske kape i kako je bio radoznao, htede da sazna ko su bile te žene čija su lica te kape skrivale.

Da bi uspeo da ih vidi, on potera svoga konja tako blizu kočija da se njegova čizma očeša o koš i protrese kočije, i one koje su se u njima nalazile.

Preplašenim gospođama se ote, jednoj slab uzvik, po kome d’Artanjan utvrdi da je žena mlada, a drugoj proklinjanje, po kome on utvrdi da je ona jaka i puna samopouzdanja, kakva može da bude samo žena koja ima pola veka života.

Kape otkriše malo lica: jedna od tih žena je bila gospođa Vanel, druga vojvotkinja da Ševrez.

D’Artanjanov pogled je bio brži od pogleda gospođa. On poznade, a one ne poznadoše njega; i kako su se one smejale zbog svog straha stežući jedna drugoj prijateljski ruke, d’Artanjan reče u sebi:

— Dobro je, stara vojvotkinja nije više tako veliki probirač u pogledu svojih prijateljstava, kao što je to nekad bila; ona se udvara ljubavnici g. Kolbera! Jadni Fuke! To ne predskazuje ništa dobro za njega.

I on se udalji. G. Kolber sede u kočije i otmeno društvo utroje pođe dosta polako u vensensku šumu.

Usput gospođa de Ševrez ostavi gospođu Vanel kod gospodina njenog muža, i kad ostade sama sa Kolberom, oni produžiše šetnju, razgovarajući o poslovima. Ta draga vojvotkinja je imala neiscrpnu zalihu predmeta za razgovor, i kako je uvek govorila da bi drugom učinila pakost, a sebi dobro, njen je razgovor zanimao sagovornika, a njoj je donosio koristi.

Ona saopšti Kolberu, koji to nije znao, koliko je on veliki ministar i koliko Fuke uskoro neće biti ništa.

Ona mu obeća da će pridobiti za njega, kada bude vrhovni rukovalac, sve staro plemstvo u kraljevini, i zapita ga za mišljenje o tome da li treba dozvoliti da gospođica de La Valijer stekne veliki uticaj.

Ona ga je hvalila, grdila, zapanjila. Ona mu otkri tajnu tolikih tajni, da se Kolber jednog trenutka uplaši da nema posla sa đavolom.

Ona mu dokaza da ona ima u rukama današnjeg Kolbera, kao što je imala jučerašnjeg Fukea.

I kad je on prostodušno upita zbog čega ona mrzi vrhovnog rukovaoca, ona mu reče:

— A zašto ga vi mrzite?

— Gospođo, — odvrati on — u politici, razlike u načinu upravljanja mogu da dovedu do neslaganja između ljudi. Učinilo mi se da je g. Fukeov protivan kraljevim pravim interesima.

Ona ga prekide.

— Ja vam ne govorim više o g. Fukeu. U pogledu njega kraljev put u Nant daće nam zadovoljenje. Za mene je g. Fuke bivši čovek. Za vas isto tako.

Kolber ne odgovori ništa.

— Kada se bude vratio iz Nanta, — produži vojvotkinja — kralj koji traži samo prividan povod, naći će da se zemaljska skupština loše ponašala, da je podnela suviše malo žrtava. Skušptina će kazati da su porezi suviše veliki i da ih je vrhovno nadzorništvo upropastilo. Kralj će zbog toga kriviti g. Fukea, i tada…

— I tada? — reče Kolber.

— Oh, on će pasti u nemilost! Nije li to i vaše mišljenje?

Kolber uputi vojvotkinji pogled koji je govorio: „Ako g. Fuke padne samo u nemilost, nećete vi biti uzrok tome.”

— Treba, — požuri se da doda gospođa de Ševrez — treba unapred da se zna da vi dolazite na to mesto, gospodine Kolberu. Vidite li vi nekoga ko bi mogao da se ispreči između kralja i vas, posle pada g. Fukea?

— Ne razumem — reče on.

— Sad ćete razumeti. Dokle idu vaše ambicije?

— Ja ih nemam.

— Onda nije bilo potrebno upropašćivati vrhovnog rukovaoca, gospodine Kolberu. To je gubljenje vremena.

— Imao sam čast da vam kažem, gospođo…

— Oh! Da, kraljev interes, to znam; ali, najzad, govorimo o vašem.

— Moj je da izvršavam volju Njegovog veličanstva.

— Jednom reči, hoćete li vi da upropastite g. Fukea, ili nećete? Odgovorite bez okolišenja.

— Gospođo, ja nemam nameru nikog da upropastim.

— Ja onda ne razumem zašto ste mi onako skupo platili ono pismo g. Mazarena koje se odnosi na g. Fukea. Ja isto tako ne shvatam zašto ste pokazali ta pisma kralju.

Kolber, zaprepašćen, pogleda vojvotkinju i reče usiljeno.

— Gospođo, ja još manje razumem da vi, koji ste primili novac, to meni prebacujete.

— Stvar je u tome — reče stara vojvotkinja — što treba hteti ono što se želi, sem ako se ne može ono što se hoće.

— Eto — reče Kolber, zbunjen ovom neodoljivom doslednošću u mišljenju.

— Vi možete? Jelte? Recite.

— Ja ne mogu, priznajem, da sprečim da izvesne osobe imaju uticaja na kralja.

— Koje se bore za g. Fukea. Koje su to? Čekajte da vam pomognem.

— Kažite, gospođo.

— La Valijerova?

— Oh, ona ima malo uticaja, nimalo se ne razume u državne poslove, nema svoju volju. G. Fuke joj se udvarao.

— Braniti ga, to bi bilo optuživati samu sebe, jelte?

— Mislim da je tako.

— Postoji još neko ko utiče, šta mislite o tom uticaju?

— On je veliki.

— Kraljica majka, možda?

— Njeno veličanstvo kraljica majka je i suviše popustljiva kad je u pitanju g. Fuke, što je štetno po njenog sina.

— Nemojte misliti da je tako — reče stara vojvotkinja, smešeći se.

— Oh, — reče Kolber sa nevericom — ja sam to tako često iskusio.

— Ranije?

— Još nedavno, gospođo, u Vou. Ona je sprečila kralja da uhapsi Fukea.

— Čovek nije svakog dana istog mišljenja, dragi gospodine. Ono što je kraljica možda davno htela, danas verovatno to više ne bi htela.

— Zašto? — reče Kolber, iznenađen.

— Razlog nije važan.

— Naprotiv, on je vrlo važan; jer kada bih bio siguran da neću naljutiti Njeno veličanstvo kraljicu majku, ne bih se uošpte ustezao.

— Pa lepo, vi ste sigurno čuli da se priča o nekoj tajni?

— Tajni?

— Nazovite to kako hoćete. Jednom reči, kraljica majka je strašno mrzela sve one koji su bilo na koji način uzeli učešća u otkrivanju te tajne, a g. Fuke je, mislim, jedan od tih.

— Onda, — reče Kolber — mogli bismo biti sigurni da će kraljica majka pristati?

— Sada dolazim od Njenog veličanstva i ona me je u to uveravala.

— To je dobro, gospođo!

— Ima još i nešto više: vi možda poznajete jednog čoveka koji je bio prisan prijatelj g. Fukea, g. d’Erblea, koji je, mislim, episkop.

— Episkop u Vanu.

— Pa eto, tog g. d’Erblea koji isto tako zna za tu tajnu, kraljica majka žestoko progoni.

— Zaista!

— Toliko ga progoni, da bi želela, kad bude mrtav, da joj se odnese njegova glava da bi se sigurno uverila da neće više progovoriti.

— To je želja kraljice majke?

— Naređenje.

— Toga g. d’Erblea će tražiti, gospođo?

— Ah, mi dobro znamo gde je on.

Kolber pogleda vojvotkinju.

— Kažite, gospođo.

— On je u Bel-il-an-Meru.

— Kod g. Fukea?

— Kod g. Fukea.

— Uhvatićemo ga!

— Nemojte tako lako verovati u to, — reče ona — i nemojte tako lako obećavati.

— Zašto da ne, gospođo?

— Zato što g. d’Erble nije od onih ljudi koje možemo da uhvatimo kad hoćemo.

— On je, dakle, buntovnik?

— Oh! Ljudi kao što sam ja, g. Kolberu, proveli su ceo svoj vek stvarajući buntovnike, a međutim, vidite li, daleko od toga da smo uhvaćeni, mi hvatamo druge.

Kolber pogleda staru vojvotkinju jednim od onih surovih pogleda koji se ne mogu opisati, i sa odlučnošću u kojoj je bilo dostojanstvenosti on reče:

— Prošla su vremena kada su podanici dobijali vojvodstva da bi ratovali protiv kralja Francuske. Ako g. d’Erble kuje zaveru, on će umreti na gubilištu. Da li će to učiniti, ili neće činiti zadovoljstvo njegovim neprijateljima, malo nam je do toga stalo.

To nama, koje je čudno zvučalo u Kolberovim ustima podstače vojvotkinju da malo razmisli; ona primeti da u sebi računa sa tim čovekom.

Kolber beše uspeo u toku razgovora da on vodi reč; hteo je da sačuva tu prednost.

— Vi tražite od mene, gospođo, da naredim da se uhapsi g. d’Erble.

— Ja? Ja od vas ništa ne tražim.

— Mislio sam, gospođo, ali pošto sam se prevario, ostavimo to. Kralj nije još ništa kazao.

Vojvotkinja poče da grize nokte.

— Uostalom, — produži Kolber — čudna mi stvar, jedan episkop! Jedan episkop da bude plen za kralja! Oh! Ne, ne, neću čak time ni da se bavim.

Vojvotkinjina mržnja izbi.

— Plen za ženu, — reče ona — a kraljica je žena. Ako ona hoće da se uhapsi g. d’Erble, to je zato što ima svoje razloge. Uostalom, zar g. d’Erble nije prijatelj onoga koji će pasti u nemilost?

— Oh, to ne mari ništa! — reče Kolber — Štedećemo toga čoveka ako nije kraljev neprijatelj. To vam nije pravo?

— Ne kažem ništa.

— Da… vi želite da ga vidite u zatvoru, na primer u Bastilji?

— Mislim da se jedna tajna bolje čuva iza zidova Bastilje, nego iza zidova Bel-Ila.

— Ja ću govoriti o tome kralju, koji će to rešiti.

— Dok on to reši, gospodine, vanski episkop će pobeći. Ja bih to isto učinila.

— Da pobegne! On! A kuda da pobegne? Evropa je naša, ako ne stvarno, ono po tome što u njoj možemo da sprovodimo svoju volju.

— On će uvek naći neko pribežište, gospodine. Dobro se vidi da ne znate s kim imate posla. Vi ne poznajete g. d’Erblea, niste poznavali Aramisa. To je bio jedan od četvorice musketara od koga je za vreme pokojnog kralja drhtao Rišelje, i koji je za vreme namesništva zadavao toliko brige Njegovom preosveštenstvu Mazarenu.

— Ali, gospođo, šta on može da uradi, sem ako nema neku svoju kraljevinu.

— Ima je, gospodine.

— Svoju kraljevinu? Gospodin d’Erble?

— Ponavljam vam, gospodine, kada mu je potrebna kraljevina, on je ima, ili će je imati.

— Najzad, pošto vam je toliko stalo do toga da on ne pobegne, gospođo, taj buntovnik, uveravam vas, neće pobeći.

— Bel-Il je utvrđen, gospodine Kolberu, on ga je utvrdio.

— Bel-Il, pa makar ga on branio, nije neosvojiv, i ako se g. vanski episkop zatvorio u Bel-Il, pa lepo, gospođo, opsešćemo tvrđavu i zauzećemo je.

— Možete biti sigurni, gospodine, da će revnost koju vi pokazujete za dobro kraljice majke jako dirnuti njeno veličanstvo; ali šta da joj kažem o vašim namerama u pogledu toga čoveka?

— Da će, kad jednom bude uhvaćen, biti sahranjen u neku tvrđavu odakle njegova tajna nikada neće izaći.

— Vrlo dobro, gospodine Kolberu, i mi možemo da kažemo da smo od ovog trenutka sklopili čvrst savez među sobom, i da vam ja stojim na usluzi.

— A ja, gospođo, vama stojim na usluzi. Taj vitez d’Erble je španski špijun, jelte?

— Više nego to.

— Tajni izaslanik?

— Idite još više.

— Čekajte… Kralj Filip III je bogomoljac. On je… ispovednik Filipa III?

— Još, još više!

— Sto mu vragova! — uzviknu Kolber, koji se beše toliko zaboravio da opsova pred ovom velikom damom, ovom starom prijateljicom kraljice majke, vojvotkinjom de Ševrez. — On je dakle starešina jezuitskog reda?

— Mislim da ste pogodili — odgovori vojvotkinja.

— Ah, gospođo, onda će nas ovaj čovek sve upropastiti, ako mi njega ne upropastimo, i još treba da požurimo!

— To je i moje mišljenje, gospodine, ali nisam smela da vam ga kažem.

— I mi smo imali sreće što je udario na presto, umesto da udari na nas.

— Ali zapamtite dobro ovo, gospodine Kolberu: nikada g. d’Erble ne gubi hrabrost, i ako nije uspeo, on će nanovo početi. Ako je propustio priliku da stvori kralja koji će njemu biti privržen, pre ili posle, on će stvoriti drugog, čiji prvi ministar, sigurno, nećete biti vi.

Kolber nabra obrve i lice mu dobi preteći izgled.

— Ja se nadam da će tamnica urediti tu stvar tako da ćemo oboje biti zadovoljni, gospođo.

Vojvotkinja se nasmeši.

— Kada biste samo znali, — reče ona — koliko je puta Aramis izašao iz tamnice!

— Oh, — odvrati Kolber — mi ćemo se postarati da ovoga puta ne izađe.

— Ali zar vi niste čuli šta sam maločas kazala? Ta zar se vi ne sećate da je Aramis bio jedan od četvorice nepobedivih kojih se bojao Rišelje? A u ono doba četiri musketara nisu imali ono što danas imaju: novac i iskustvo.

Kolber se ugrize za usnu.

— Odustaćemo od zatvora — reče on tiše. — Naći ćemo sklonište iz koga nepobedivi neće moći da izađe.

— U dobri čas, savezniče naš! — odgovori vojvotkinja — Ali počinje da biva kasno; zar nećete da se vratimo?

— Utoliko radije, gospođo, što treba da se spremim.

— U Pariz! — viknu vojvotkinja kočijašu.

I kočije se uputiše ka predgrađu Sen-Antoan, posle zaključenja tog ugovora koji je osudio na smrt poslednjeg Fukeovog prijatelja, poslednjeg branioca Bel-Ila, bivšeg prijatelja Marije Mišon, novog vojvotkinjinog neprijatelja.

CCXLIII

DVE DEREGLIJE

D’Artanjan beše pošao; Fuke isto tako, i to brzinom koja je zahvaljujući dirljivom staranju njegovih prijatelja bila dvaput veća.

Prvi trenuci toga putovanja ili, bolje reći, toga bekstva bili su pomućeni neprestanim strahom od svih konja, od svih kočija koje bi obilazile iza begunaca.

Ne bi, zaista, bilo prirodno da Luj XIV pusti svoju žrtvu da pobegne, ako je imao što protiv nje; mladi lav je već bio dobar lovac i imao je dovoljno revnosne lovačke pse da je mogao da se osloni na njih.

Ali, neosetno, svaki strah iščeze; vrhovni rukovalac, stalno jureći, beše ostavio svoje gonioce iza sebe i bilo je prilično jasno da ga niko neće moći stići. Što se tiče opravdanja za tu njegovu veliku žurbu, njegovi prijatelji behu pronašli odlično. Zar on nije putovao zato da bi se pridružio kralju u Nantu, i zar baš ta brzina kojom je jurio nije svedočila o njegovoj revnosti?

On stiže umoran, ali umiren, u Orlean, gde nađe, zahvaljujući staranju jednog glasnika koji je išao ispred njega, jednu lepu deregliju sa osam vesala.

Te dereglije u obliku gondola, dosta široke, dosta teške, koje su imale jednu malu sobu ispod krova lađe i jednu na zadnjem delu, načinjenu od šatorskih krila, održavale su na Loari saobraćaj između Orleana i Nanta; i taj put, koji nama danas izgleda dug, tada je izgledao prijatniji nego drum sa njegovim poštanskim konjčićima ili sa rđavim kočijama koje skoro nisu ni imale federe.

Fuke se ukrca u tu deregliju, koja odmah pođe. Veslači, koji su znali da imaju tu čast da voze vrhovnog rukovaoca finansijama, upinjali su se što su više mogli, i ta čarobna reč finansije obećavala im je dobru nagradu, koje su oni hteli da budu dostojni.

Dereglija je letela po talasima Loare. Vreme je bilo divno; sunce na izlasku koje je svojom rumenom svetlošću obasjavalo predele, nije menjalo izgled ove mirne i bistre reke.

Reka i veslači nosili su Fukea kao što krila nose pticu; on stiže u Božansi bez ikakve nezgode na putu.

Fuke je želeo da prvi, pre svih, stigne u Nant; tamo bi se sastao sa uglednim ljudima i našao podršku među glavnim članovima skupštine; postao bi neophodan — što bi bilo lako čoveku njegove vrednosti — i odložilo bi katastrofu, ako već ne bi uspeo da je potpuno izbegne.

— Uostalom, — govorio mu je Gurvil — u Nantu ćete prozreti, ili ćemo mi prozreti, namere vaših neprijatelja; imaćemo spremne konje da stignemo u neprohodni Poatje, jednu barku da stignemo do mora, i kad već jednom budemo na moru, Bel-Il je neosvojiva luka. Vidite li, uostalom, da nas niko ne uhodi i da nas niko ne prati.

Tek što je to rekao, kad ugledaše u daljini, iza jedne nagle krivine koju je stvarala reka, katarke jedne velike dereglije koja je stizala niz reku.

Veslači sa Fukeove lađe uzviknuše od iznenađenja kad ugledaše deregliju.

— Šta je? — upita Fuke.

— To je, Vaša svetlosti, — odgovori gazda lađe — zaista, vrlo čudna stvar i ova dereglija juri kao uragan.

Gurvil uzdrhta i pope se na krov da bi bolje video.

Fuke se ne pope, ali reče Gurvilu, uzdržavajući se da ne pokaže da nešto podozreva:

— Vidite, dragi moj, šta je to.

Dereglija baš beše prešla naglu krivinu, plovila je tako brzo da se iza nje videla bela pruga njenog traga kako treperi na svetlosti sunca.

— Kako jure, — ponovi gazda — kako jure! Izgleda da je plata dobra. Mislio sam da drvena vesla ne mogu da budu bolja od naših; ali ona tamo dokazuju mi suprotno.

— Dabome! — uzviknu jedan od veslača; njih je dvanaest a nas samo osam.

— Dvanaest! — uzviknu Gurvil — Dvanaest veslača! Nemoguće!

Niko se nije vozio dereglijom koja bi imala više od osam veslača, pa čak ni kralj.

Ta je počast ukazana vrhovnom rukovaocu mnogo više iz žurbe nego iz poštovanja.

— Šta to znači? — reče Gurvil pokušavajući da raspozna, ispod razapetog platna, putnike koje ni najoštrije oko ne bi još moglo da pozna.

— Mora da im se jako žuri! A to nije kralj — reče gazda.

— Po čemu vidite da to nije kralj? — reče Gurvil.

— Pre svega što nema bele zastave sa krinovima, koju kraljeva dereglija uvek ističe.

— A zatim, — reče Fuke — jer je nemoguće da to bude kralj, s obzirom da je kralj juče još bio u Parizu.

Gurvil odgovori vrhovnom rukovaocu pogledom koji je značio: „I vi ste juče bili tamo.”

— A po čemu se vidi da im se žuri? — dodade on da bi dobio u vremenu.

— Pa eto, gospodine, — reče gazda — što su ti ljudi morali poći mnogo posle nas, i što su nas stigli, ili skoro stigli.

— Koješta! — reče Gurvil — Ko vam kaže da oni nisu pošli iz Božansija, ili možda iz Noara?

— Nismo videli, osim u Orleanu, nijednu tako jaku deregliju. Ona dolazi iz Orleana, gospodine, i žuri se.

G. Fuke i Gurvil se pogledaše.

Gazda primeti to nespokojstvo. Da bi ga prevario, Gurvil odmah reče:

— Mora da je to neki prijatelj, koji se opkladio da će nas stići; dobijamo opkladu i ne dozvolimo da nas stigne.

Gazda se baš spremao da odgovori da je to nemoguće, kad g. Fuke reče oholo.

— Ako je to neko ko hoće da nas stigne, pustimo ga.

— Možemo da pokušamo — reče gazda bojažljivo. — Hajde, vi tamo, snažno veslajte!

— Ne,— reče Fuke — odmah stanite.

— Vaša svetlosti, kakvo bezumlje! — prekide Gurvil, šapućući mu na uho.

— Stanite! — ponovi Fuke.

Osam vesala se zaustaviše i, opirući se vodenoj struji, povukoše deregliju unazad. Ona se zaustavi.

Onih dvanaest veslača sa one druge dereglije nisu odmah zapazili kako ovi upravljaju, jer su i dalje tako snažno veslali da se lađa sada nalazila najdalje na domet musketa. G. Fuke je imao rđav vid; Gurvilu je smetalo sunce koje mu je udaralo u oči; jedino je gazda, zahvaljujući onoj navici i onoj izoštrenosti vida, koja se stiče u borbi protiv stihija, jasno raspoznavao putnike na obližnjoj deregliji.

— Vidim ih! — uzviknu on — Ima ih dvojica.

— Ja ne vidim ništa — reče Gurvil.

— Uskoro ćete ih raspoznati; još nekoliko udaraca veslima i biće na dvadeset koraka od nas.

Ali ono što je gazda predskazivao nije se ostvarilo; dereglija je učinila ono što je Fuke naredio da se učini, i umesto da požuri da stigne svoje tobožnje prijatelje, ona se najednom zaustavi nasred reke.

— Ništa više ne razumem — reče gazda.

— Ni ja, reče Gurvil.

— Vi, gazda, koji tako dobro vidite ljude na onoj deregliji, — produži g. Fuke — pokušajte da nam ih opišete, pre nego što budemo suviše daleko od njih.

— Učinilo mi se da vidim dvojicu, — odgovori vozar — sad ispod razapetog platna vidim samo jednog.

— Kako izgleda?

— To je jedan crnomanjast čovek, širokih ramena kratkog vrata.

Jedan mali oblak pređe preko plavoga neba i za jedan trenutak zakloni sunce.

Gurvil, koji je stalno gledao, držeći ruku ispred očiju, mogaše da vidi ono što je tražio, i najedanput, skočivši sa krova u sobu gde ga je čekao Fuke, on reče glasom, promenjenim od uzbuđenja:

— Kolber!

— Kolber! — ponovi Fuke — Oh, to je zaista čudno; ali ne, to je nemoguće!

— Poznao sam ga, kažem vam, i on je mene sasvim sigurno poznao, jer je odmah prešao u sobu na zadnjem delu. Možda ga kralj šalje da nas vrati natrag.

— U tom slučaju on bi nas stigao, a ne bi stajao u mestu. Šta radi tamo?

— Mora biti da motri na nas, Vaša svetlosti?

— Ne volim neizvesnost; — uzviknu Fuke — pođimo pravo prema k njemu.

— Oh, Vaša svetlosti, ne činite to! Dereglija je puna naoružanih ljudi.

— Možda je pošao da me uhapsi, Gurvile? Zašto onda ne dolazi?

— Vaša svetlosti, ne dolikuje vašem dostojanstvu da idete nekome u susret, pa čak ni svojoj propasti.

— Ali zar mogu da dozvolim da me vrebaju kao zločinca?

— Ništa ne ukazuje na to da vas vrebaju, Vaša svetlosti; budite strpljivi.

— Šta onda da uradim?

— Nemojte se zaustaviti; jer vi ste išli tako brzo samo zato da bi izgledalo da se revnosno pokoravate kraljevim naređenjima. Pođite brže. Ko doživi, videće!

— Tačno je. Hajde! — uzviknu Fuke — Pošto oni tamo stoje mirno, pođimo mi.

Gazda dade znak i Fukeovi veslači zaveslaše tako snažno kako se samo moglo očekivati od odmornih ljudi.

Tek što su na deregliji udarili veslima sto puta a ona druga, sa dvanaest veslača, takođe krenu.

Ta je trka trajala celog dana, a rastojanje između dve lađe nije se ni smanjivalo ni povećavalo.

Predveče Fuke htede da ispita kakve namere ima njegov gonilac. On naredi veslačima da se upute prema obali, kao da hoće da se iskrcaju.

Kolberova dereglija učini to isto i zaplovi prema obali, idući ukoso.

Nekim vrlo čudnim slučajem, na mestu gde se Fuke pretvarao da hoće da izađe, jedan štalski sluga iz zamka Lanže išao je duž cvetne obale, vodeći tri konja za ular. Bez sumnje da su ljudi iz dereglije sa dvanaest vesala mislili da se Fuke uputio prema konjima koji su bili spremljeni za njegovo bekstvo, jer sa Fukeove dereglije videše kako četvorica ili petorica ljudi, naoružani musketama, iskočiše iz dereglije i pođoše obalom kao da su hteli da pođu ispred konja i jahača.

Fuke, zadovoljan što je primorao neprijatelja da ispolji svoje namere, bio je sad načisto, i on naredi da lađa ponovo krene.

Kolberovi ljudi se odmah vratiše na svoju, i trka između dve posade nastavi se sa novom istrajnošću.

Videći to, Fuke oseti da mu preti bliska opasnost i reče sasvim tiho Gurvilu, proročanskim glasom:

— Pa lepo, Gurvile, šta sam govorio na našoj poslednjoj večeri, u mojoj kući? Srljam li ili ne u svoju propast?

— Oh! Vaša svetlosti!

— Zar ove dve lađe koje se tako utrkuju, kao da se g. Kolber i ja takmičimo za nagradu za brzinu na Loari, ne predstavljaju tačno naše dve sudbine, i ne misliš li ti, Gurvile, da će jedan od nas dvojice pretrpeti brodolom u Nantu?

— Bar postoji još neizvesnost; — primeti Gurvil — vi ćete se pojaviti na skupštini, pokazaćete ko ste; vaša rečitost i vaša velika darovitost u poslovima su štit i mač koji će vam služiti da se branite, ako ne i da pobedite. Bretonci vas ne poznaju, a kad vas budu upoznali, vaša će stvar pobediti. Oh, neka se g. Kolber dobro čuva, jer njegova je lađa isto toliko izložena opasnosti da se prevrne, koliko i vaša. Obe idu brzo, njegova, brže nego vaša; videćemo koja će pre pretrpeti brodolom. Fuke, uzimajući Gurvila za ruku, reče:

— Prijatelju, to je već presuđeno; seti se poslovice: Prvi idu napred. Pa eto, Kolber nije voljan da me prestigne! To je oprezan čovek, taj Kolber.

Bio je u pravu; dve dereglije su plovile do Nanta, motreći jedna na drugu, kada vrhovni rukovalac izađe na suvo, Gurvil se nadao da će odmah moći da potraži gde da se skloni i da naredi da se spremi odmorna zaprega.

Ali, dok su se iskrcavali, druga dereglija stiže prvu, i Kolber, prilazeći Fukeu, pozdravi ga na obali, znacima najdubljeg poštovanja.

Ti su znaci bili tako izraziti, tako bučni da su imali za posledicu to da je celo stanovništvo dotrčalo na La Fos.

Fuke je potpuno vladao sobom; on je osećao da u ovim poslednjim trenucima svoje veličine, ima obaveza prema samom sebi.

On je hteo da padne sa takve visine da njegov pad smrvi nekog od njegovih neprijatelja.

Kolber se tu nalazio, utoliko gore za Kolbera.

I zato je vrhovni rukovalac, prilazeći mu, odgovarao drskim žmirkanjem očiju koje mu je bilo svojstveno.

— Šta, to ste vi, gospodine Kolberu?

— Da bih vam odao poštovanje, Vaša svetlosti — reče ovaj.

— Vi ste bili u onoj deregliji?

On pokaza rukom na čuvenu deregliju sa dvanaest vesala.

— Da, Vaša svetlosti.

— Sa dvanaest vesala? — reče Fuke. — Kakva raskoš, gospodine Kolberu! Jednog trenutka sam pomislio da su na njoj kraljica majka ili kralj.

— Vaša svetlosti…

I Kolber pocrvene.

— Evo jednog putovanja koje će skupo stati one koji ga plaćaju, gospodine rukovaoče! — reče Fuke — Ali, najzad, stigli ste. Eto, vidite, — dodade on zatim — da sam ja, koji nisam imao više od osam veslača, stigao pre vas.

I on mu okrete leđa, ostavljajući ga da se pita da li prva dereglija zaista nije primetila sve ono ševrdanje druge.

Bar mu nije učinio to zadovoljstvo da mu pokaže da se uplašio.

Kolbera, koga je on tako neprijatno izbrusio to ne obeshrabri.

— Nisam išao brzo, Vaša svetlosti, zato što sam se zaustavljao svaki put kada ste se vi zaustavljali.

— A zašto, gospodine Kolberu? — uzviknu Fuke, razdražen zbog ove podle drskosti — Zašto me niste stigli ili prestigli kad ste imali posadu mnogobrojniju od moje?

— Iz poštovanja — reče rukovalac i pokloni se do zemlje.

Fuke se pope u svoje kočije koje mu grad beše poslao, ne zna se zašto i kako, i ode u Opštinski dom Nanta, praćen gomilom sveta koja je već više dana, sva uzrujana očekivala saziv skupštine.

Tek što se behu smestili, a Gurvil izađe da naredi da se opreme konji na putu za Poatje i za Van i jedna lađa za Penbef.

On je ove razne poslove svršavao sa toliko tajanstvenosti, žurbe i odvažnosti da nikada Fuke, koga je tada mučio napad groznice, nije bio bliži spasenju, ali se tada umešao onaj veliki smutljivac koji poremeti svaku ljudsku nameru: slučaj.

Po gradu se te noći pronese vest da kralj stiže velikom brzinom na poštanskim konjima i da će stići kroz deset ili dvanaest sati.

Narod se, očekujući kralja, mnogo radovao što vidi musketare koji tek što behu stigli sa g. d’Artanjanom, svojim vrhovnim zapovednikom; svi su oni bili smešteni u zamku i vršili sve dužnosti u svojstvu počasne straže.

G. d’Artanjan, koji je bio vrlo učtiv, prijavi se oko deset sati kod vrhovnog rukovaoca da mu ukaže svoje poštovanje; i mada je ministar imao groznicu, mada je bio bolestan i skroz mokar od znoja, on primi g. d’Artanjana koji je bio očaran tom počašću, kao što ćemo videti iz razgovora koji su oni vodili među sobom.

CCXLIV

PRIJATEJBSKI SAVETI

Fuke beše legao, kao čovek kome je stalo do života i koji štedi koliko je najviše moguće to slabo i nenadoknadljivo tkivo čovečjeg tela, koje događaji i nedaće ovoga sveta tako brzo unište.

Kad se d’Artanjan pojavi na vratima, vrhovni rukovalac mu vrlo ljubazno poželi dobar dan.

— Dobar dan, Vaša svetlosti, — odgovori musketar — kako se osećate posle putovanja?

— Hvala. Dosta dobro.

— A kako stoji sa vašom groznicom?

— Dosta rđavo. Pijem, kao što vidite. Tek što sam stigao u Nant, oporezovao sam ga sa toplim čajevima.

— Treba pre svega da spavate, Vaša svetlosti.

— Eh, dođavola, dragi gospodine d’Artanjane, ja bih vrlo rado spavao…

— Ko vas sprečava?

— Pa pre svega, vi.

— Ja? Ah! Vaša svetlosti!…

— Svakako. Zar u Nantu, kao i u Parizu, ne dolazite u kraljevo ime.

— Tako vam boga, Vaša svetlosti! — odvrati zapovednik — ostavite već jednom kralja na miru! Onoga dana kada budem došao u kraljevo ime, zbog onoga što vi hoćete da kažete, obećavam vam da vas neću ostaviti da dugo čekate. Videćete da stavljam ruku na mač, prema propisu, i čućete me da vam kažem odmah svojim svečanim glasom: „Vaša svetlosti, u ime kralja, hapsim vas!”

Fuke uzdrhta i nehotice, toliko je glas duhovitog Gaskonjca bio prirodan i snažan. Prikazivanje čina bilo je skoro isto tako straško kao i sam čin.

— Vi mi obećavate takvu iskrenost? — reče vrhovni rukovalac.

— Svojom čašću! Ali nismo još dotle došli, verujte mi.

— Zbog čega tako mislite, gospodine d’Artanjane? Ja mislim sasvim suprotno.

— Ja nisam čuo da se ma šta govori o tome — odvrati d’Artanjan.

— Eh, eh! — učini Fuke.

— Ali ne, vi ste prijatan čovek, i pored vaše groznice. Kralj vas sigurno u dubini duše voli, a i treba da vas voli.

Fuke se namršti.

— A g. Kolber? — reče on — Da li me i g. Kolber voli onoliko koliko vi kažete?

— Ja ne govorim o g. Kolberu — nastavi d’Artanjan. — To je izuzetan čovek! Moguće je da vas on voli; ali, sto mu gromova, veverica može da se čuva zmije, samo ako hoće.

— Znate li da mi vi govorite kao prijatelj, — odvrati Fuke — i da nikada, tako mi života, nisam naišao na čo veka koji ima toliko duha i toliko srca?

— Vi to samo tako kažete — reče d’Artanjan. — Čekali ste do danas da mi uputite takvu pohvalu?

— Kako smo slepi! — prošaputa Fuke.

— Opet ste promukli — reče d’Artanjan. — Pijte, Vaša svetlosti, pijte.

I on mu sa usrdnom ljubaznošću pruži šolju čaja; Fuke je uze i zahvali mu ljubaznim osmehom.

— Ove se stvari događaju samo meni — reče musketar. — Proveo sam deset godina pred vašim nosom onda, kada ste vi prevrtali tone zlata; davali ste na ime potpore četiri miliona godišnje, a nikad niste primetili da sam i ja tu; eto, otkrivate da postojim na ovom svetu, baš u trenutku…

— Kada propadam — prekide ga Fuke. — To je istina, dragi gospodine d’Artanjane.

— Ja to ne kažem.

— Vi samo to mislite. E pa lepo, ako propadnem, verujte mi kad vam kažem, ponavljaću sebi svakog dana, lupajući se u glavu: „Ludo, ludo! Glupi čoveče! Imao si g. d’Artanjana pod rukom i nisi se njime poslužio! I nisi ga učinio bogatim!”

— Vi me obasipate ljubaznošću, — reče zapovednik — ludujem za vama.

— Evo još jednog čoveka koji ne misli kao g. Kolber — reče vrhovni rukovalac.

— Koliko mislite na tog Kolbera, koji vas muči više nego vaša groznica.

— Ah, ja imam razloga za to — reče Fuke. — Ocenite i sami.

I on mu ispriča sve do sitnica o trci dereglija i o Kolberovom podlom proganjanju.

— Nije li to najbolji znak moje propasti?

D’Artanjan se uozbilji.

— Tačno je — reče on — da tu nešto smrdi, kao što je govorio g. de Trevil.

I on pogleda Fukea bistrim i značajnim pogledom.

— Jelte, zapovedniče, da sam sigurno obeležen? Jelte da me je kralj doveo u Nant da bi me odvojio od Pariza, gde imam toliko svojih ljudi, i da bi se dokopao Bel-Ila.

— Gde se g. d’Erble nalazi — dodade d’Artanjan.

Fuke podiže glavu.

— Što se mene tiče, Vaša svetlosti, — produži d’Artanjan — mogu da vas uverim da mi kralj nije ništa govorio protiv vas.

— Zaista?

— Kralj mi je naredio da dođem u Nant, to je istina, i da ništa ne govorim g. de Ževru.

— On je moj prijatelj.

— G. de Ževru, da Vaša svetlosti — produži musketar, čije su oči neprestano govorile suprotno od onoga što su govorila njegova usta. — Kralj mi je još naredio da povedem jedan odred musketara, što na prvi pogled izgleda suvišno, pošto je kraj miran.

— Jedan odred? — reče Fuke nalaktivši se.

— Dvadeset i šest konjanika, da, Vaša svetlosti, isti broj koji je bio uzet kada su hapšeni g. g. de Šale, de Sen-Mar i Monmoransi.

Na ove reči, koje su bile kao uzgred rečene, Fuke načulji uši.

— A zatim? — reče on.

— I zatim još neka beznačajna naređenja: „Čuvati dvorac; čuvati svaki stan; ne dozvoliti da ijedan stražar g. de Ževra bude na straži.” De Ževra, vašeg prijatelja.

— U pogledu mene, — uzviknu Fuke — kakva su naređenja?

— U pogledu vas, Vaša svetlosti, ni rečice.

— Gospodine d’Artanjane, radi se o tome da spasem čast, a možda i život! Ne biste me valjda obmanjivali.

— Ja!… A u kom cilju? Da li vam preti opasnost? Samo, postoji jedno naređenje u pogledu kočija i lađa…

— Naređenje?

— Da, ali koje ne bi moglo da se odnosi na vas. Obična policijska mera.

— Koja, zapovedniče, koja?

— Ta, da se spreči izlazak iz Nanta svih kola i svih lađa koje nemaju propusnicu sa kraljevim potpisom.

— Gospode bože! Ali…

D’Artanjan poče da se smeje.

— To će se izvršavati tek pošto kralj bude stigao u Nant; i tako, vidite li, Vaša svetlosti, to se naređenje vas ništa ne tiče.

Fuke se zamisli, a d’Artanjan se pretvaraše da ne primećuje da je zabrinut.

— Time što vam saopštavam sadržinu naređenja koja sam dobio, pokazujem da vas volim i da mi je stalo do toga da vam dokažem da nijedno nije upereno protiv vas.

— Svakako — reče Fuke, rasejan.

— Ponovimo još jedanput, ukratko: — reče zapovednik, gledajući ga uporno — Naročito i strogo čuvati dvorac u kome ćete vi stanovati, jelte? Znate li vi kakav je to dvorac? Ah! Vaša svetlosti, pravi zatvor! Potpuno odstraniti g. de Ževra, koji ima tu čast da bude vaš prijatelj… Zatvaranje gradske kapije i reke, osim kada neko ima propusnicu, ali tek kad kralj bude došao… Znate li dobro, gospodine Fuke, da kad bih, umesto što govorim jednom čoveku kao što ste vi, jednom od prvih u kraljevini, govorio nekome čija je savest nemirna, nespokojna, zauvek izgubio poverenje koje uživam. Lepa je to prilika za nekoga ko hoće da pobegne! Nema policije, nema straže, nema naređenja; reka je slobodna, put otvoren, g. d’Artanjan bi morao da pozajmi svoje konje ako mu ih neko zatraži! Sve to treba da vas umiri, gospodine Fuke, jer mi kralj ne bi ostavio tu nezavisnost, da je imao rđave namere. Zaista, gospodine Fuke, tražite od mene ove što bi vam moglo biti prijatno: stojim vam na raspoloženju; samo, ako pristajete na to, učinićete mi jednu uslugu: pozdravićete Aramisa i Portosa, u slučaju da se ukrcate za Bel-Il, kao što bi trebalo da uradite, neodložno, odmah, u sobnoj haljini, kao što ste sad.

Posle ovih reči, gledajući ga i dalje pametnim i blagonaklonim pogledom, musketar se duboko pokloni, izađe iz odaje i nestade.

Nije još stigao ni do stepenica u predsoblju, kada Fuke, van sebe, poče da vuče za zvonce i da viče:

— Moje konje! Moju deregliju!

Niko ne odgovori.

Vrhovni rukovalac se obuče sam i stavi na sebe sve ono što nađe pod rukom.

_ Gurvile!… Gurvile!… — vrisnu on, stavljajući svoj sat u džep.

Zvonce ponovo zazvoni; Fuke je i dalje vikao:

— Gurvile!… Gurvile!…

Gurvil se pojavi, zadihan, bled.

— Pođimo, pođimo! — viknu vrhovni rukovalac čim ga ugleda.

— Suviše je kasno — reče prijatelj jadnog Fukea.

— Suviše kasno! Zašto?

— Slušajte!

Čule su se pred dvorcem trube i lupa doboša.

— Šta je, dakle, Gurvile?

— Kralj stiže, Vaša svetlosti.

— Kralj?

— Kralj, koji se nigde nije zaustavljao; kralj koji je satirao konje i koji je stigao osam sati ranije nego što ste vi računali.

— Izgubljeni smo! — prošaputa Fuke — Eto, čestiti d’Artanjane, savetovao si me suviše kasno!

Kralj je zaista stizao u grad; uskoro se začu top sa bedema i drugi sa broda, koji je odgovarao dole sa reke.

Fuke se namršti, pozva svoje sobare i svečano se obuče.

Sa svoga prozora, stojeći iza zavesa, video je užurbanost naroda i kretanje jedne velike čete koja je pošla za kraljem, a da se nije moglo pogoditi kako.

Kralja vrlo svečano povedoše u dvorac. Fuke vide da je sjahao ispred velike rešetke na gradskoj kapiji i da je nešto tiho šapnuo na uho d’Artanjanu koji je držao uzengiju.

Kada kralj prođe kroz svod kapije, d’Artanjan se uputi Fukeovoj kući, ali tako polako, tako polako, zaustavljajući se toliko puta da nešto kaže svojim musketarima koji su pravili špalir, da bi se reklo da broji trenutke ili korake pre nego što će da izvrši poruku koju je dobio.

Fuke otvori prozor da bi razgovarao sa njim koji je bio u dvorištu.

— Ah! — uzviknu d’Artanjan, spazivši ga — Još ste kod kuće, Vaša svetlosti.

Ta reč još bila je dovoljna da pokaže g. Fukeu koliko mu je pouke i korisnih saveta musketar dao za vreme svoje prve posete.

Vrhovni rukovalac samo uzdahnu.

— Bože moj, jesam, gospodine;— odgovori on — kraljev dolazak me je sprečio da uradim ono što sam nameravao.

— A! Vi znate da je kralj maločas stigao?

— Da, video sam ga, gospodine; i ovoga puta dolazite u njegovo ime?

— Da saznam kako ste, Vaša svetlosti, i ako niste suviše rđavo, sa zadovoljstvom da vas zamolim da budete ljubazni da dođete u dvorac.

— Iz ovih stopa, gospodine d’Artanjane, iz ovih stopa.

— Ah, bože moj! — reče zapovednik — Sad kad je kralj ovde, niko više neće moći da šeta, niko više neće moći da radi šta hoće; sada važi naređenje za vas kao i za mene, za mene kao i za vas.

Fuke uzdahnu još jednom, pope se u kočije, toliko je bio slab, i ode u dvorac, u pratnji d’Artanjana, čija je učtivost ovoga puta ulivala isto toliko straha koliko nedavne utehe i vedro raspoloženje.

CCXLV

KAKO JE KRALJ LUJ XIV
ODIGRAO SVOJU MALU ULOGU

U trenutku kada je Fuke izlazio iz svojih kočija da bi ušao u dvorac, jedan čovek iz naroda mu priđe sa svim znacima najdubljeg poštovanja, i predade mu jedno pismo.

D’Artanjan htede da spreči toga čoveka da razgovara sa Fukeom, i udalji ga, ali on već beše predao poruku vrhovnom rukovaocu. Fuke otpečati pismo i pročita ga; u istom trenutku neobjašnjiv strah, koji d’Artanjan lako prozre, ocrta se na licu ministra.

G. Fuke stavi pismo u lisnicu koju je nosio ispod ruke, i nastavi da ide prema kraljevim odajama.

Kroz male prozore koji su se nalazili na svakom spratu kule, d’Artanjan vide, penjući se iza Fukea, kako čovek koji je predao pismo gleda oko sebe po trgu i daje neke znake, i kako se više osoba izgubi u susednim ulicama, pošto su i one ponovile znake koje im je dala ta ličnost.

Fuke je morao da čeka nekoliko trenutaka na onoj terasi o kojoj smo govorili, a koja je vodila u mali hodnik, na kraju koga je kralju bila spremljena soba za rad.

D’Artanjan tada pređe ispred vrhovnog rukovaoca, iza koga je dotle išao sa puno poštovanja i uđe u kraljevu sobu za rad.

— Šta je? — upita ga Luj XIV, koji, kada ga opazi, baci preko stola pokrivenog hartijama, jedno veliko zeleno platno.

— Naređenje je izvršeno, Sire.

— A Fuke?

— G. vrhovni rukovalac ide za mnom, odvrati d’Artanjan.

— Kroz deset minuta uvešćete ga kod mene — reče kralj dajući d’Artanjanu znak da izađe.

Ovaj izađe, i tek što beše ušao u hodnik, na čijem je kraju Fuke čekao, kraljevo zvono ga pozva natrag.

— Nije izgledao začuđen? — upita kralj.

— Ko, Sire?

— Fuke — reče kralj, ne dodajući reč gospodin, i ta sitnica potvrdi sumnje zapovednika musketara.

— Nije, Sire, odvrati on.

— Dobro.

I po drugi put Luj otpusti d’Artanjana.

Fuke se još nalazio na terasi na kojoj ga njegov vođa beše ostavio; on je ponovo čitao svoje pisamce, koje je glasilo:

Nešto se snuje protiv vas. Možda neće smeti u dvorcu; to će učiniti kada se budete vraćali u svoje odaje. Musketari su već opkolili vaš stan. Nemojte ulaziti; jedan beli konj vas čeka iza trga.

G. Fuke beše poznao Gurvilov rukopis i njegovu revnost. Pošto nije hteo, ako mu se dogodi nesreća, da izloži opasnosti jednog vernog prijatelja, vrhovni rukovalac je cepao to pisamce na hiljade komadića koje je vetar raznosio preko ograde terase.

D’Artanjan ga zateče da gleda kako lepršaju u vazduhu poslednji komadići.

— Gospodine, — reče on — kralj vas čeka.

Fuke prođe odlučnim korakom kroz hodnik u kome su radili g. g. Brijen i Roz, dok je g. de Sen-Enjan, sedeći u istom hodniku na jednoj maloj stolici, zevao od grozničavog nestrpljenja, držeći mač između nogu.

Fukeu se učini čudno što su se g. g. de Brijen, Roz i de Sen-Enjan, koji su obično bili tako pažljivi, tak preterano ljubazni prema njemu, jedva pomakli s mesta kada je on, vrhovni rukovalac, prošao. Ali kako bi naišao na nešto drugo kod ulizica, onaj koga je kralj nazivao samo Fuke?

On podiže glavu i, čvrsto rešen da prkosi svemu u lice, uđe kod kralja, pošto ga je zvonce, za koje već znamo, prijavilo Njegovom veličanstvu.

Kralj, ne ustajući, samo mu klimnu glavom, i reče mu sa interesovanjem.

— O, kako ste, gospodine Fuke?

— Imam napad groznice, ali stojim kralju potpuno na usluzi — odvrati vrhovni rukovalac.

— Dobro; skupština se sutra sastaje: imate li spreman govor?

Fuke pogleda kralja začuđeno.

— Nemam ga, Sire, — reče on — ali ću ga održati bez pripreme. Ja dosta temeljno poznajem poslove da mi to neće teško pasti. Imam da postavim samo jedno pitanje: Hoće li Vaše veličanstvo to dozvoliti?

— Izvolite.

— Zašto Njegovo veličanstvo nije učinilo čast svome prvom ministru da ga obavesti u Parizu?

— Bili ste bolesni; nisam hteo da vas zamaram.

— Nikada me posao, nikada me izjašnjavanje ne zamara, Sire, i pošto je za mene došao trenutak da tražim od svoga kralja da se izjasni…

— Oh, gospodine Fuke! Da se izjasni, a o čemu to?

— O namerama Njegovog veličanstva prema meni.

Kralj pocrvene.

— Ja sam bio oklevetan — odvrati Fuke žustro — i ja moram da tražim da kraljeva pravda povede istragu.

— To što mi vi kažete sasvim je uzaludno, gospodine Fuke, ja znam šta treba da znam.

— Njegovo veličanstvo može da zna stvari samo ako su mu ih drugi kazali; a ja mu međutim nisam ništa kazao, dok su drugi mnogo i mnogo puta govorili…

— Šta hoćete da kažete? — reče kralj, koji je jedva čekao da se završi ovaj neprijatan razgovor.

— Prelazim pravo na stvar, Sire, i optužujem jednog čoveka da mi je naškodio kod Vašeg veličanstva.

— Niko vama nije naškodio, gospodine Fuke.

— Taj mi odgovor dokazuje, Sire, da sam bio u pravu.

— Gospodine Fuke, ja ne volim kad neko optužuje.

— Ali kada je neko optužen!

— Mi smo isuviše govorili o toj stvari.

— Vaše veličanstvo neće da dozvoli da se opravdam?

— Ponavljam vam da vas ja ne optužujem.

Fuke pođe jedan korak unazad i lako se pokloni.

— Sigurno je — pomisli on — doneo neku odluku. Samo neko ko ne može natrag ostaje tako uporan. Ne videti opasnost u ovom trenutku, značilo bi biti slep; ne izbeći je, bilo bi glupo.

On produži glasno:

— Vaše veličanstvo me je zvalo zbog nekog posla?

— Ne, gospodine Fuke; zbog jednog saveta koji imam da vam dam.

— Čekam sa poštovanjem, Sire.

— Odmarajte se, gospodine Fuke; ne trošite svoju snagu; zasedanje skupštine će biti kratko i kad ga moji sekretari budu zaključili, neću da se u Francuskoj petnaest dana govori o poslovima.

— Kralj nema ništa da mi kaže povodom te skupštine staleža?

— Ne, gospodine Fuke.

— Meni, vrhovnom rukovaocu finansijama?

— Odmarajte se, molim vas; to je sve što imam da vam kažem.

Fuke se ugrize za usnu i saže glavu.

U njemu je očigledno sazrevala neka misao koja ga je zabrinjavala.

Ta zabrinutost pređe i na kralja.

— Je li vam krivo što treba da se odmarate, g. Fuke? — reče on.

— Jeste, Sire, nisam navikao na odmor.

— Ali vi ste bolesni; treba da se lečite.

— Vaše veličanstvo mi je pomenulo da treba sutra da održim govor?

Kralj ne odgovori; to iznenadno pitanje ga zbuni.

Fuke oseti važnost toga kolebanja. Učini mu se da je iz očiju mladog princa pročitao da mu preti neka opasnost i stoga postade još nepoverljiviji.

— Ako bude izgledalo da sam se uplašio, — pomisli on — izgubljen sam.

A kralj je bio nespokojan samo zbog toga što je Fuke nešto podozrevao.

— Da nije nešto prokljuvio — prošaputa on.

— Ako mi sad, kad progovori, kaže nešto neprijatno, — razmišljaše dalje Fuke — ako se naljuti, kako ću se izvući iz toga? Postupajmo blaže! Gurvil je bio u pravu.

— Sire, — reče on iznenada — pošto je kralj toliko dobar i pošto se do te mere brine o mom zdravlju da me oslobađa svakog posla, mogu li da ne prisustvujem sutra sednici saveta? Iskoristiću taj dan da ostanem u postelji, i zamoliću kralja da mi ustupi svoje lekare da oprobam jedan lek protiv ovih gadnih groznica.

— Neka bude kako vi želite, gospodine Fuke. Imaćete sutra odsustvo, imaćete lekara, imaćete zdravlje.

— Hvala — reče Fuke klanjajući se. Zatim, odlučivši se, on reče:

— Zar neću imati tu sreću da odvedem kralja kod mene, na Bel-Il?

I on pogleda Luja pravo u lice da bi ocenio dejstvo ovakvog jednog predloga. Kralj opet pocrvene.

— Znate li, — odvrati on, pokušavajući da se nasmeši — da ste maločas kazali: Na Bel-Il, kod mene?

— To je tačno, Sire.

— Pa dobro, zar se ne sećate više, — produži kralj istim veselim glasom — da ste mi vi poklonili Bel-Il?

— I to je tačno, Sire. Ali kako ga vi niste uzeli, sada biste došli da ga uzmete u posed.

— Hoću rado.

— To je, uostalom, bila namera Vašeg veličanstva isto koliko i moja, i ne bih umeo da kažem Vašem veličanstvu koliko sam bio srećan i ponosan kada sam video da je cela kraljeva vojna kuća radi toga došla iz Pariza.

Kralj promuca da nije samo zbog toga poveo svoje musketare.

— Oh, dabome da ne mislim da je samo zbog toga; — reče brzo Fuke — Vaše veličanstvo vrlo dobro zna da je dovoljno da dođe samo, sa štapićem u ruci, pa da se pred njim sruše sva utvrđenja Bel-Ila.

— Dovraga! — uzviknu kralj — Ja neću da se sruše ona lepa utvrđenja čija je izgradnja tako mnogo koštala. Ne! Neka ostanu da nas brane od Holanđana i Engleza. Nećete pogoditi, g. Fuke, šta ja želim da vidim na Bel-Ilu: želim da vidim one lepe seljanke, devojke i žene, sa kopna i sa obala, koje tako lepo igraju i koje su tako privlačne u svojim suknjama skerletne boje. Mnogo su mi hvalili vaše vazalke, gospodine vrhovni rukovaoče. Hajde, pokažite mi ih.

— Kad god Vaše veličanstvo bude htelo.

— Imate li neko prevozno sredstvo?

— Nemam, Sire; nisam znao za tu želju Vašeg veličanstva, a naročito nisam znao da ono toliko žuri da vidi Bel-Il, i nisam se ni za šta pobrinuo.

— Vi, međutim, imate, svoju lađu?

— Imam ih pet; ali su one sve ili u Poru ili u Penbefu, a da bismo stigli do njih, ili ih dovde doveli, treba najmanje dvadeset i četiri sata. Da li da pošaljem po njih? Treba li to da učinim?

— Pričekajte malo; pustite da vam prođe groznica; čekajte do sutra.

— To je istina… Ko zna da li sutra nećemo imati hiljadu drugih zamisli? — odvrati Fuke, koji sad više nije sumnjao, i koji je bio bled.

Kralj uzdrhta i pruži ruku prema svom zvoncetu, ali ga Fuke preduhitri.

— Sire, — reče on — imam groznicu; drhtim od zime. Ako ostanem još jedan trenutak duže, onesvestiću se. Molim Vaše veličanstvo da mi dozvoli da odem da se zavučem pod pokrivače.

— Zaista, vi drhtite; to je žalosno gledati. Idite g. Fuke, idite. Poslaću da čujem kako ste.

— Vaše veličanstvo je vrlo ljubazno. Kroz jedan sat će biti mnogo bolje.

— Hoću da vas neko isprati — reče kralj.

— Kako Vaše veličanstvo želi, Sire; rado bih uzeo nekog ispod ruke.

— Gospodine d’Artanjane! — viknu kralj zvoneći u svoje zvonce.

— Oh, Sire, — prekide ga Fuke, smejući se tako da vladara podiđe jeza — vi mi dajete vrhovnog zapovednika musketara da me otprati u moj stan? To je vrlo sumnjiva počast, Sire! Dajte mi običnog sobara, molim vas.

— A zašto, gospodine Fuke? Gospodin d’Artanjan prati i mene,

— Da; ali kada vas prati, Sire, to je zato da bi vam služio, a ako mene…

— Pa šta?

— A ako mene vide da se vraćam u svoj stan sa vašim zapovednikom musketara, pričaće svuda da me hapsite.

— Da vas hapsim? — ponovi kralj, koji preblede više nego i sam Fuke — Da vas hapsim? Oh!…

— Ah, šta se sve ne priča! — produži Fuke smejući se i dalje — A kladim se da bi tu bilo i pakosnih ljudi koji bi se tome smejali.

Ova dosetka zbuni vladara. Da li usled toga što je Fuke bio prilično vešt ili što ga je prilično poslužila sreća Luj XIV se uplaši kad vide kako će izgledati čin koji je pripremao.

Kada se g. d’Artanjan pojavi, od dobi naređenje da odredi jednog musketara koji će pratiti vrhovnog rukovaoca.

— Nije potrebno; — reče tada ovaj — ako treba da me prati neko ko nosi mač, više volim onda da to bude Gurvil koji me dole čeka. Ali to mi neće smetati da uživam u društvu g. d’Artanjana. Ja sam vrlo zadovoljan da on vidi Bel-Il, on koji tako dobro poznaje utvrđenja.

D’Artanjan se pokloni, ne shvatajući više ništa što se događa.

Fuke se pokloni još jedanput i izađe, pretvarajući se da ide polako kao čovek koji šeta. Pošto je izašao iz dvorca, on reče:

— Spašen sam! Oh, da, videćeš Bel-Il, verolomni kralju, ali kad mene ne bude više tamo.

I on nestade.

D’Artanjan beše ostao kod kralja.

— Zapovedniče, — reče mu njegovo veličanstvo — vi ćete pratiti g. Fukea na sto koraka.

— Da, Sire.

— On se vraća kući. Ići ćete i vi tamo.

— Da, Sire.

— Uhapsićete ga u moje ime, i zatvorićete ga u jedne kočije.

— U jedne kočije? Dobro.

— Tako da usput ne može ni sa kim da govori, niti da baca cedulje ljudima koje bude sretao.

— Oh, to je teško.

— Nije.

— Oprostite, Sire, ja ne mogu da ugušim g. Fukea, i ako traži da se nadiše svežeg vazduha, ja ne mogu da ga sprečim, zatvarajući prozore i spuštajući koš. On će bacati kroz vrata sve moguće cedulje, i vikaće na sav glas.

— Taj slučaj je predviđen, gospodine d’Artanjane; jedne kočije sa rešetkom preduprediće obe nezgode koje vi pominjete.

— Kočije sa gvozdenom rešetkom? — uzviknu d’Artanjan — Ali ne mogu se napraviti gvozdene rešetke za kočije u roku od pola sata, a Vaše veličanstvo mi naređuje da odem odmah kod g. Fukea.

— I zato su pomenute kočije već napravljene.

— A, to je druga stvar — reče zapovednik. — Ako su kočije već napravljene, vrlo dobro, treba samo upregnuti konje.

— Konji su već upregnuti.

— A, tako!

— I kočijaš, sa konjušarima na konjima, čeka u donjem dvorištu dvora.

D’Artanjan se pokloni.

— Ostaje mi samo da upitam kralja, dodade on, gde ćemo odvesti g. Fukea.

— Najpre u tvrđavu u Anžeu.

— Vrlo dobro.

— Zatim ćemo videti.

— Da, Sire.

— Gospodine d’Artanjane, još samo jedno da vam kažem: vi ste primetili da za hapšenje g. Fukea ja ne uzimam svoje stražare, zbog čega će g. de Ževr biti besan.

— Vaše veličanstvo ne uzima svoje stražare, — reče zapovednik, pomalo uvređen — zato što nema poverenja u g. de Ževra. Eto, to je!

— Time vam pokazujem, gospodine, da imam poverenja u vas.

— Ja to dobro znam, Sire! Nepotrebno je da to ističete.

— To je samo zato da bismo došli da toga, gospodine, da vam kažem da ovog trenutka, ako bi se slučajno dogodilo, nekim pukim slučajem, da g. Fuke pobegne… Takve smo slučajeve već videli, gospodine…

— Oh! Sire, vrlo često, ali kod drugih, ne kod mene.

— Zašto ne kod vas?

— Zato, Sire, što sam ja, u jednom trenutku hteo da spasem g. Fukea.

— Zato što… — započe kralj.

— Zato što sam — produži vrhovni zapovednik — imao pravo da to učinim, pošto sam naslutio namere Vašega veličanstva, mada mi ono o tome nije govorilo, i što sam nalazio da je g. Fuke pravičan. Prema tome, ja sam bio slobodan da ispoljim svoju naklonost prema ovome čoveku.

— Zaista, gospodine, vi mi ulivate poverenje što se tiče vaših usluga!

— Da sam ga tada spasao, bio bih potpuno nevin; kažem i nešto više, dobro bih uradio, jer gospodin Fuke nije rđav čovek. Ali on nije hteo; pošao je za svojom sudbinom, dozvolio je da mu izmakne čas slobode. Svejedno! Sad imam naređenje, pokoravaću se naređenju i možete da smatrate da je g. Fuke uhapšen. Smatrajte da je g. Fuke već u tvrđavi u Anžeu.

— Oh, još ga nemate u rukama, zapovedniče!

— To je moja stvar; neka svako radi svoj posao, Sire; samo, razmislite još jednom. Izdajete li vi ozbiljno naređenje da se uhapsi g. Fuke?

— Da, po hiljadu puta, da.

— Onda napišite.

— Evo naređenja.

D’Artanjan ga pročita, pozdravi kralja i izađe.

Sa terase on ugleda Gurvila koji je prolazio veselo i išao prema kući g. Fukea.

CCXLVI

BELI KONJ I CRNI KONJ

— Ovo je baš čudno! — reče vrhovni zapovednik — Gurvil, sav veseo, trči ulicama, kad je skoro sasvim siguran da je g. Fuke u opasnosti; kad je skoro sasvim izvesno da je g. Gurvil o tome obavestio g. Fukea onim pisamcetom koje je g. Fuke maločas, na terasi, pocepao na hiljadu komadića i bacio da ih vetar raznese… Gurvil trlja ruke, to je zato što je izveo neku majstoriju. Odakle dolazi Gurvil? Gurvil dolazi iz ulice Oz-Erb. Gde izlazi ulica Oz-Erb?

I d’Artanjan poče da prati po vrhovima nantskih kuća koje je nadvisivao dvorac, liniju koju su obeležavale ulice, kao što bi to činio na nekom topografskom planu; samo, umesto beživotne i ravne hartije, prazne i puste, živa karta u reljefu bila je raširena pred njim, sa pokretima, glasovima i senkama ljudi i stvari. Preko pojasa utvrđenja grada zelene ravnice su se širile duž obala Loare; izgledalo je kao da se protežu sve do purpurno obasjanih vidika, izbrazdanih plavetnilom vode i crnkasto zelenom bojom močvara.

Odmah posle kapija Nanta pela su se dva bela puta, razilazeći se kao rašireni prsti neke džinovske ruke.

D’Artanjan, koji, prelazeći preko terase, obuhvati pogledom celu panoramu, pođe linijom ulice Oz-Erb i izbi na jedan od tih puteva koji su polazili od kapije Nanta.

Imao je da napravi još nekoliko koraka pa da siđe niz stepenice terase, da uđe u kulu, zatim da ode po svoje kočije sa rešetkama, i da se uputi Fukeovoj kući.

Ali, slučaj je hteo da, u trenutku kada se spremao da nastavi da silazi niz stepenice, jedna pokretna tačka, koja je išla napred tim putem, privuče njegovu pažnju.

— Šta je ono? — upita musketar — Neki konj koji trči; bez sumnje neki odbegli konj, kako struže!

Pokretna tačka siđe sa puta i uđe u polja deteline.

— Jedan beli konj — nastavi zapovednik, koji primeti kako se njegova svetla boja belasa na tamnoj pozadini, i neko ga jaše; to mora da je neko dete čiji je konj žedan, i koji ga prečicom vodi na pojilište.

Ovo razmišljanje, brzo kao munja, istovremeno sa onim što je okom zapazio, d’Artanjan već beše zaboravio dok je silazio niz prve stepenice.

Nekoliko komadića hartije ležalo je na stepenicama i belilo se na pocrnelom kamenu.

— E, e! — pomisli zapovednik — Evo nekoliko komadića pisamceta koje je g. Fuke pocepao. Jadni čovek! Predao je svoju tajnu vetru; vetar je neće i vraća je kralju. Zaista, jadni Fuke, baš nemaš sreće! Sreća je protiv tebe. Zvezda Luja XIV zamračuje tvoju; zmija je jača ili veštija od veverice.

D’Artanjan, i dalje silazeći, podiže jedan od tih komadića hartije.

— Gurvilov sitan rukopis; — uzviknu on, razgledajući pažljivo jedan od tih komadića — nisam se prevario.

I on pročita reč konj.

— Gle!— reče on.

I on razgleda drugi na kome nije bilo napisano nijedno slovo.

Na trećem pročita reč beli.

— Beli konj — ponovi on kao dete koje sriče. — Ah, bože moj, — uzviknu ovaj podozrivi duh — beli konj!

I kao ono zrno baruta koje se stostruko raširi kada se zapali, d’Artanjan prepun misli i sumnje, ponovo se pope na terasu.

Beli konj je trčao, trčao i dalje u pravcu Loare na čijem se kraju, slivajući se sa parom koja se dizala sa reke, pojavljivala jedna mala jedrilica koja se njihala kao zrnce praha.

— O, o! — uzviknu musketar — Samo čovek koji beži juri tako brzo preko oranica. Samo jedan Fuke, jedan finansijer može da trči tako, usred dana, na belom konju… Samo gospodar Bel-Ila može da beži prema moru, kada na kopnu ima toliko gustih šuma… I samo jedan d’Artanjan na svetu može da stigne g. Fukea, koji je izmakao za pola sata, i koji će stići do svoje lađe za nepun sat.

Pošto to reče, musketar izdade naređenje da se kočije sa gvozdenom rešetkom brzo odvedu u jedan šumarak van grada. On izabra svog najboljeg konja, uskoči na njega, jurnu ulicom Oz-Erb i pođe ne onim putem kojim je pošao Fuke, već obalom Loare, pošto je bio siguran da će tako uštedeti deset minuta od vremena koje mu je potrebno da pređe ceo put, i da će stići na preseku dva puta begunca koji neće slutiti da ga gone sa te strane.

Jureći tako, brzo i sa nestrpljenjem gonioca, zagrevajući se kao u lovu, kao u ratu, d’Artanjan koji je bio tako dobar, tako blag prema Fukeu, primeti da postaje svirep i skoro krvožedan.

Dugo je jahao ne videći beloga konja; njegova je jarost prelazila u bes, sumnjao je u sebe, pretpostavljao da je Fuke nestao nekim podzemnim putem, ili da je zamenio beloga konja za jednog od onih crnih konja, brzih kao vetar, čijoj se snazi i hitrini toliko puta divio i na kojima je zavideo u Sen-Mandeu.

U tim trenucima, kada je vetar šibao oči i naterivao na njih suze, kada ga je sedlo peklo, kada je konj, koga je on svojim mamuzama zasecao u živo meso, njištao od bola i odbacivao svojim zadnjim nogama kišu sitnog peska i šljunka, d’Artanjan je podižući se na uzengijama, i ne videći ništa na vodi, ništa ispod drveća, tražio u vazduhu kao bezumnik. Ludeo je. Kada je njegova vatrena žudnja dolazila do najvišeg stupnja, on je sanjao o vazdušnim putevima, tom otkriću sledećeg veka; sećao se Dedala i njegovih širokih krila pomoću kojih se spasao iz tamnica na Kritu.

Promukao uzdah ote mu se iz grudi. On je ponavljao, mučen strahom da ne ispadne smešan:

— Mene! Mene da prevari jedan Gurvil, mene… Reći će se da starim, da sam dobio milion da bih pustio Fukea da pobegne!

Udarao je snažno mamuzama svoga konja u trbuh; prešao je jednu milju za dva minuta. Iznenada, na kraju jedne popaše, iza živice, on spazi jednu belu priliku koja se ukaza, iščeze i najzad opet pojavi; sad je nije više gubio iz vida jer je zemljište bilo uzdignutije.

D’Artanjan zadrhta od radosti; i odmah se razvedri. On obrisa znoj koji mu je tekao sa čela, olabavi kolena tako da konj poče slobodnije da diše i, pritegnuvši uzde, uspori hod snažnog živinčeta, svoga saučesnika u ovom lovu na čoveka. Sada je mogao pažljivo da ispita kako put ide i na kolikom se rastojanju nalazi od Fukea.

Prelazeći preko oranice vrhovni rukovalac je toliko premorio svoga konja, da je ovaj bio sav zadihan. Osećao je da mora da pređe na tvrđe tlo, i pođe prema drumu najkraćom prečicom.

D’Artanjan je imao samo da ide pravo duž jednoga grebena koji ga je zaklanjao od pogleda njegovog neprijatelja, tako, da bi mogao da mu preseče put kada ovaj bude izbio na drum. Tu će početi prava trka: tu će nastati borba.

D’Artanjan pusti svoga konja da dobro predahne. On primeti da je vrhovni rukovalac pošao kasom, to jest da i on pušta svoga konja da se izduva.

Ali i jedan i drugi su suviše jurili da bi mogli dugo da idu tim hodom. Beli konj potrča kao strela kada stade na tvrđe tlo.

D’Artanjan opusti uzde, i njegov crni konj potrča u galopu. Oboje su išli u istom pravcu; četvorostruki odjek trke slivao se u jedan; g. Fuke još ne beše primetio d’Artanjana.

Ali kad je prešao greben, u vazduhu se začu samo jedan odjek, odjek topota d’Artanjanovog konja, koji je tutnjao kao grmljavina.

Fuke se okrete: on vide, na sto koraka iza sebe, svoga neprijatelja, nagnutog nad vratom svoga konja. Nije bilo više sumnje; sjajan kajas, crvena kabanica, to je bio musketar; i Fuke opusti uzde, i njegov beli konj poveća za dvadeset stopa odstojanje između njega i njegovog protivnika.

— O! — pomisli d’Artanjan, brižan — Ovo nije običan konj, ovaj konj koga jaše g. Fuke, pazi!

I on pažljivo osmotri svojim nepogrešivim okom hod i snagu ovoga ata.

Oble sapi, tanak i opružen rep, mršave noge i suve kao čelične žice, kopita tvrđa od mramora.

On obode svoga, ali odstojanje između njih osta isto.

D’Artanjan je pažljivo slušao; brektanje konja nije dopiralo do njega, a međutim on je jurio.

Crni konj, naprotiv, beše počeo da krklja.

— Satrću svoga konja, ali ću ga stići — pomisli musketar.

I on poče da steže usta jadnog živinčeta, dok je svojim mamuzama razrivao njegovu raskrvavljenu kožu.

Očajan konj pređe dvadeset hvati i stiže Fukea kad je ovaj bio na domaku pištolja.

— Hrabro, — govorio je musketar u sebi — hrabro! Beli će možda malaksati; i ako se konj ne sruši, gospodar će se najzad srušiti.

Ali konj i gospodar ostadoše uspravni, složni, i malo pomalo postajahu nadmoćniji.

D’Artanjan divljački dreknu usled čega se Fuke okrete, a konj pođe još brže.

— Sjajan konj! Pomaman jahač! — dobaci zapovednik. — Stanite! Sto mu gromova, stanite, gospodine Fuke! U ime kralja!

Fuke ne odgovori.

— Čujete li me? — zaurla d’Artanjan.

U tom trenutku njegov konj posrnu.

— Dabome! — odvrati kratko Fuke.

I produži da juri.

D’Artanjan umalo ne polude; krv mu navali, vrela, u slepoočnice, u oči.

— U ime kralja! — viknu on ponovo — Stanite, inače ću vas ubiti jednim metkom iz pištolja.

— Izvolite — odgovori Fuke, jureći i dalje.

D’Artanjan dohvati jedan od svojih pištolja i napuni ga, nadajući se da će škljocanje ognjila zaustaviti njegovog neprijatelja.

— I vi imate pištolje, — reče on — branite se.

Na taj znak Fuke se zaista okrete, i gledajući d’Artanjana pravo u lice, otkopča desnom rukom kaput koji je nosio pripijen uz telo; on i ne taknu svoje pištolje.

Između njih je bilo još dvadeset koraka.

— Sto mu gromova! — reče d’Artanjan — Neću mučki da vas ubijem; ako nećete da pucate na mene, predajte se! Je li tamnica nešto strašno?

— Više volim da umrem, — odgovori Fuke — manje ću patiti.

D’Artanjan, sav očajan, baci svoj pištolj na drum.

— Uhvatiću vas živog — reče on.

I nekim čudom, za koje je samo ovaj neuporedivi jahač bio sposoban, on dotera svog crnog konja na deset koraka od belog; već beše pružio ruku da dohvati svoju žrtvu.

— Hajde, ubite me! To je čovečnije — reče Fuke.

— Ne, ne, živog, živog — prošaputa zapovednik.

Njegov, konj poklecnu i po drugi put; Fukeov opet izmače napred.

Bio je to nečuven prizor, ova trka između ta dva konja koja su se održavala samo još voljom svojih gospodara.

Posle besnog trka, došlo je brzo kasanje, a zatim običan kas.

A ovoj dvojici premorenih jahača je izgledalo da i dalje jure istom brzinom. D’Artanjan, izveden iz strpljenja, nanišani na beloga konja.

— Vašega konja! Ne vas! — viknu on Fukeu.

I opali. Životinja je bila pogođena u sapi; ona besno skoči i prope se.

U tom momentu D’Artanjanov konj se sruši mrtav.

— Moja čast je okaljana, — pomisli musketar — ja sam bednik: smilujte se, gospodine Fuke, bacite mi jedan od svojih pištolja da sručim sebi kuršum u glavu.

Fuke poče ponovo da juri.

— Milost, milost! — uzviknu d’Artanjan — ono što vi u ovom trenutku nećete da učinite, ja ću učiniti kroz jedan sat; ali ovde, na ovom drumu, ja hoću da umrem hrabro, ja hoću da umrem dostojan poštovanja; učinite mi tu uslugu, gospodine Fuke.

Fuke ne odgovori ništa i produži da kasa.

D’Artanjan poče da trči za svojim neprijateljem.

Jedno za drugim, on baci na zemlju svoj šešir svoj kaput koji su mu smetali, zatim korice svoga mača koje su ga udarale po nogama.

Mač u ruci mu postade suviše težak, on ga baci isto kao i korice.

Beli konj je bio u ropcu; d’Artanjan ga je stizao.

Iz kasa, konj, iscrpljen, pređe na sitan korak; glava mu se zanosila od vrtoglavice; krv i pena su mu udarali na usta.

D’Artanjan učini očajnički napor, skoči na Fukea, uhvati ga za nogu, govoreći isprekidanim glasom i sav zadihan:

— Ja ću vas uhapsiti u ime kralja; vi ćete meni razmrskati glavu i tako ćemo obojica izvršiti svoju dužnost.

Fuke baci daleko od sebe, u reku, dva pištolja koje bi D’Artanjan mogao da dohvati, i sjahavši reče:

— Ja sam vaš zarobljenik, gospodine. Hoćete li da me uzmete ispod ruke, jer ćete se onesvestiti?

— Hvala, — prošaputa d’Artanjan, koji je zaista osećao da mu se zemlja ljulja pod nogama, a nebo ruši na glavu.

I on se skotrlja na pesak, nemajući više ni daha ni snage.

Fuke siđe niz nagib pored reke, uze vode u svoj šešir, osveži musketaru slepoočnice i sipa mu nekoliko kapi između usana.

D’Artanjan se podiže, tražeći oko sebe izgubljenim pogledom.

On vide Fukea na kolenima, sa mokrim šeširom u ruci, kako se smeši neizrecivo blago.

— Vi niste pobegli! — uzviknu on — Oh, gospodine, pravi kralj, po čestitosti, po srcu, po duši, to nije Luj iz Luvra, ni Filip sa Sen-Margarite, to ste vi, vi protivnik, vi osuđenik!

— Ja koji sam danas izgubljen samo zbog jedne greške, gospodine d’Artanjane.

— Koje, gospode bože?

— Trebalo je da vas imam za prijatelja. Ali kako ćemo sada da se vratimo u Nant. Mi smo vrlo daleko od njega.

— To je istina — reče d’Artanjan, zamišljen i turoban.

— Beli konj se može oporaviti; to je bio tako dobar konj! Uzjašite ga, gospodine d’Artanjane, a ja ću ići pešice dok se vi ne odmorite.

— Jadno živinče! Ranjeno! — reče musketar.

— Ići će, kažem vam; ja ga poznajem; učinimo nešto bolje, uzjašimo oboje.

— Pokušajmo — reče zapovednik.

Ali tek što su natovarili na živinče ovaj dupli teret, ono se zatetura, zatim se povrati, pođe, i pošto je išlo još nekoliko minuta, ono ponovo poklecnu i sruši se pored crnog konja do koga beše stiglo.

— Ići ćemo pešice, sudbina tako hoće; šetnja će biti divna — produži Fuke uzimajući d’Artanjana ispod ruke.

— Sto mu gromova!— uzviknu ovaj, ukočenog pogleda, nabranih obrva, tužna srca — Gadan dan!

Oni pređoše polako četiri milje koje su ih odvajale od šume iza koje su ih čekale kočije i pratnja.

Kada Fuke ugleda tu groznu napravu, on reče d’Artanjanu, koji beše oborio pogled, kao da je bio postiđen zbog Luja XIV.

— Evo jedne zamisli koja nije zamisao čestitog čoveka; ona nije vaša. Čemu ove rešetke? — reče on.

— Da bi vas sprečile da bacate cedulje napolje.

— Duhovito!

— Ali možete da govorite ako ne možete da pišete — reče d’Artanjan.

— Da govorim vama!

— Ali… ako hoćete.

Fuke ostade jedan trenutak zamišljen; zatim gledajući zapovednika u lice:

— Jednu reč samo, — reče on — hoćete li da je zapamtite?…

— Zapamtiću je.

— Hoćete li je kazati kome ja budem hteo?

— Kazaću je.

— Sen-Mande! — izgovori sasvim tiho Fuke.

— Dobro! A kome?

— Gospođi de Belijer ili Pelisonu.

— Biće učinjeno.

Kočije prođoše kroz Nant i pođoše putem za Anže.

CCXLVII

VEVERICA PADA A ZMIJA LETI

Bilo je dva sata posle podne. Kralj, veoma nestrpljiv, izlazio je više puta iz svoje sobe za rad na terasu, a ponekad je otvarao vrata od hodnika da vidi šta rade njegovi sekretari.

G. Kolber, koji je sedeo na istom mestu na kome je g. de Sen-Enjan sedeo jutros tako dugo, razgovarao je tiho sa g. de Brijenom.

Kralj iznenada otvori vrata i, obraćajući im se, upita:

— O čemu govorite?

— Govorimo o prvoj sednici skupštine — reče g. de Brijen ustajući.

— Vrlo dobro! — odvrati kralj.

I on ponovo uđe.

Pet minuta docnije, zvonjenje zvonceta pozva Roza, koji je tada bio na službi.

— Jeste li svršili sa prepisivanjem?

— Još nisam, Sire.

— Vidite da li se g. d’Artanjan vratio.

— Još nije, Sire.

— To je čudno! — prošaputa kralj — Pozovite g. Kolbera.

Kolber uđe; on je iščekivao taj trenutak celo jutro.

— Gospodine Kolberu, — reče kralj brzo — trebalo bi ipak saznati šta je sa g. d’Artanjanom.

Kolber odgovori svojim mirnim glasom:

— Gde kralj naređuje da pošaljem da ga traže?

— Eh, gospodine, zar ne znate gde sam ga poslao? — odgovori jetko kralj.

— Vaše veličanstvo mi to nije kazalo.

— Gospodine, ima stvari koje se pogađaju, a vi, naročito vi, pogađate ih.

— Ja sam mogao da pretpostavim, Sire; ali ne bi sebi dozvolio da pogodim do kraja.

Tek što je Kolber izgovorio ove reči, a jedan glas, mnogo oštriji od kraljevog, prekide razgovor između kralja i činovnika.

— D’Artanjan! — uzviknu kralj veselo.

D’Artanjan, bled i vrlo rđavo raspoložen, reče kralju:

— Sire, je li Vaše veličanstvo izdalo neko naređenje mojim musketarima?

— Kakvo naređenje?

— Povodom doma g. Fukea?

— Nikakvo! — odvrati Luj.

— A! — reče d’Artanjan i ugrize se za brk. — Nisam se prevario: to je gospodin izdao.

I on pokaza na Kolbera.

— Kakvo naređenje? Hajde, kažite! — reče kralj.

— Naređenje da se prevrne cela kuća, da se tuku sluge i službenici g. Fukea, da se obiju fioke, da se opljačka jedan tihi dom; sto mu gromova! Divljačko naređenje!

— Gospodine — reče Kolber, vrlo bled.

— Gospodine, — prekide ga d’Artanjan — jedino kralj, razumete li, jedino kralj ima prava da naređuje mojim musketarima; što se vas tiče, ja vam to zabranjujem i ja vam to kažem pred Njegovim veličanstvom; plemići koji nose mač nisu hulje koje nose pero iza uveta.

— D’Artanjane! D’Artanjane! — prošaputa kralj.

— To je ponižavajuće; — prošaputa musketar — moji su vojnici ukaljali svoju čast. Ja ne komandujem najamnicima ili činovnicima, sto mu gromova!

— Ali šta je! Hajde, kažite! — reče kralj strogo.

— To, Sire, da je ovaj gospodin, ovaj gospodin koji nije mogao da pogodi kakvo je naređenje izdalo Vaše veličanstvo, i koji prema tome nije znao da sam otišao da uhapsim g. Fukea, ovaj gospodin koji je naredio da se napravi kavez od gvožđa za svoga dojučerašnjeg poslodavca, poslao g. de Ronšera u stan g. Fukea, pod izgovorom da se oduzmu spisi vrhovnog rukovaoca, a odneli su ceo nameštaj. Moji musketari su još jutros opkolili kuću. To je bilo moje naređenje. Zašto je sebi neko dozvolio da ih pozove unutra? Zašto ih je, primoravajući da prisustvuju toj pljački, učinio saučesnicima? Sto mu gromova! Mi musketari služimo kralju, ali ne služimo g. Kolberu.

— Gospodine d’Artanjane, — reče kralj strogo — pazite, takva objašnjavanja, i to takvim tonom, ne treba da se događaju u mome prisustvu.

— Ja sam radio za dobro kralja; — reče Kolber promenjenim glasom — vrlo mi je teško da se tako ponaša prema meni jedan službenik Njegovog veličanstva, a da ne mogu da mu se osvetim, zbog poštovanja, koje dugujem kralju.

— Poštovanje koje dugujete kralju — uzviknu d’Artanjan čije oči sevnuše — sastoji se, pre svega, u tome da se starate da se poštuje njegova vlast, da se voli njegova milost. Svaki činovnik jedne vlasti nad kojom nema nadzora, predstavlja tu vlast, i kada narodi proklinju ruku koja ih udara, bog za to prekoreva kraljevsku ruku, čujete li? Treba li, gospodine, da vam jedan vojnik, oguglao već četrdeset godina na muke i na krv, daje tu pouku? Treba li da ja budem milosrdan a vi surovi? Vi ste naredili da se uhapse, vežu, zatvore, nevini ljudi!

— Možda saučesnike g. Fukea — reče Kolber.

— Ko vam kaže da g. Fuke ima saučesnike, ko vam čak kaže da je on kriv? Kralj jedini to zna, njegova pravda nije slepa. Kada on bude kazao: „Uhapsite, zatvorite te i te ljude” tada ćemo poslušati. Nemojte, dakle, više govoriti o poštovanju koje gajite prema kralju, i pazite na svoje reči, ako slučajno one sadrže neku pretnju, jer kralj ne dozvoljava da oni koji mu čine rđave usluge prete onima koji ga dobro služe, a u slučaju kada bih, ne daj bože, imao tako nezahvalnog gospodara, ja bih sam sebi pribavio poštovanje.

Kada to reče, d’Artanjan ponosito i prkosno stade nasred kraljeve sobe za rad, razdraženog pogleda, drhtavih usana, sa rukom na maču, pretvarajući se da je još mnogo ljući nego što je to u stvari bio.

Kolber, ponižen, besan, pozdravi kralja, kao da je hteo da ga zamoli za dozvolu da izađe.

Kralj, povređen u svom ponosu i ometen u svojoj radoznalosti, nije još mogao da se odluči. D’Artanjan vide da se koleba. Ostati duže bila bi greška; trebalo je odneti pobedu nad Kolberom, a jedini način je bio taj da dirne u živac kralja tako jako, da njegovom veličanstvu ne ostane drugi izlaz osim da bira između dva protivnika.

D’Artanjan se dakle pokloni kao i Kolber; ali kralj, kome pre svega beše stalo da čuje sasvim tačne i podrobne vesti o hapšenju vrhovnog rukovaoca finansijama od onoga koji ga je naterao da jednog trenutka uzdrhti, kralj koji je razumeo da će ga D’Artanjanovo burenje primorati da čeka bar još četvrt sata da čuje pojedinosti koje je, gorući od nestrpljenja, čekao da sazna, Luj, kažemo, zaboravi Kolbera koji nije imao ništa novo da kaže, i pozva natrag svoga vrhovnog zapovednika musketara.

— Hajde, gospodine, ispričajte najpre kako ste izvršili nalog koji sam vam dao, posle ćete se odmoriti.

D’Artanjan koji je baš hteo da izađe, stade kada ču kraljev glas, vrati se natrag, i Kolber bi primoran da ode. Njegovo lice se zajapuri; njegove crne i pakosne oči zasijaše mračnim plamenom ispod gustih obrva; on pođe brže, pokloni se pred kraljem, ispravi se upola prolazeći ispred d’Artanjana, i pođe ojađen.

D’Artanjan, kad ostade sam sa kraljem, smesta postade blaži, načini ljubazno lice i reče:

— Sire, vi ste mlad kralj. Po jutru se dan poznaje. Sire, šta mogu narodi, koje je ruka božja potčinila vašoj vlasti, očekivati u budućnosti od vaše vladavine ako između vas i njih, vi dopustite da se nalaze ministri koji upravljaju pomoću gneva i nasilja? Ali govorimo o meni, Sire; ostavimo raspravljanje koje vam izgleda uzaludno, neprilično možda. Govorimo o meni. Ja sam uhapsio g. Fukea.

— Da; pa šta?

— Pa, eto, trebalo je da kažem Vašem veličanstvu da je g. Fuke mene uhapsio, to bi bilo tačnije. Ja, dakle, uspostavljam istinu: bio sam uhapšen od g. Fukea.

Sada je Luj bio iznenađen. Sada se njegovo veličanstvo začudi. D’Artanjan, koji je umeo tako brzo da uoči stvari, oceni šta se zbiva u glavi njegovog gospodara. On mu ne dade vremena da ga ispituje. On mu ispriča sa onom živopisnošću, sa onim pesničkim darom koji je, možda, samo on u ono vreme imao, bekstvo g. Fukea, gonjenje, onu upornu trku, najzad neuporedivu plemenitost vrhovnog rukovaoca, koji je deset puta mogao da pobegne, koji je mogao da ubije dvadeset protivnika da su ga gonili, a koji je pretpostavio zatvor, i još nešto gore, tome da ne bude unižen onaj koji je hteo da mu otme slobodu.

Dok je vrhovni zapovednik musketara govorio, kralj je postajao uznemiren, gutao je njegove reči i pucketao vrhovima svojih noktiju.

— Iz toga izlazi dakle, Sire, bar tako ja mislim, da je čovek koji se tako ponaša otmen čovek, i da on ne može biti kraljev neprijatelj. Eto to je moje mišljenje, i ja ga ponavljam Vašem veličanstvu. Ja znam da će mi kralj reći, i ja se pred tim klanjam: „Državni razlog”. Neka bude! To je u mojim očima dostojno poštovanja. Ali ja sam vojnik, ja sam dobio jedno naređenje; naređenje je izvršeno, istina i protiv moje volje, ali je izvršeno. Ćutaću.

— Gde je u ovom trenutku g. Fuke? — upita kralj, pošto su nekoliko trenutaka obojica ćutali.

— G. Fuke se sad, Sire, — odgovori d’Artanjan — nalazi u gvozdenom kavezu koji je g. Kolber dao da se za njega napravi, i voze ga u galopu četiri snažna konja, putem za Anže.

— Zašto ste ga ostavili usput?

— Zato što mi Njegovo veličanstvo nije kazalo da idem u Anže. Dokaz, najbolji dokaz za ovo što tvrdim je taj da me je kralj maločas tražio… A zatim imam još jedan razlog.

— Koji?

— Ako bih ja bio tamo, jadni gospodin Fuke nikada ne bi pokušao da pobegne.

— Pa šta? — uzviknu kralj, zaprepašćen.

— Vaše veličanstvo treba da razume, i sigurno da razume, da je moja najveća želja da vidim g. Fukea na slobodi. Poverio sam ga jednom od mojih brigadira, najnespretnijem koga sam mogao da nađem među svojim musketarima, da bi uhapšenik mogao da pobegne.

— Jeste li vi ludi, gospodine d’Artanjane! — uzviknu kralj, skrstivši ruke na grudi — Zar čovek kaže takve gluposti kad već ima tu nesreću da ih misli?

— Ah! Sire, vi svakako ne očekujete od mene da budem neprijatelj g. Fukea, posle onoga što je učinio za mene i za vas. Ne, nemojte mi nikada poveriti da ga čuvam, ako vam je stalo do toga da ostane pod katancem; ma kako da kavez ima sigurne rešetke, ptica bi ipak jednog dana izletela.

— Čudi me, — reče kralj setnim glasom — da niste odmah pošli za sudbinom onoga koga je g. Fuke hteo da posadi na moj presto. Tamo biste imali sve što vama treba: ljubav i zahvalnost. Služeći meni, gospodine, imate samo gospodara.

— Da g. Fuke nije otišao da vas izvuče iz Bastilje, Sire, — odvrati d’Artanjan naglašavajući svaku reč — jedan jedini čovek bi tamo otišao, a taj čovek, to sam ja: vi to dobro znate, Sire.

Kralj ne reče ništa. Na ove reči njegovog vrhovnog zapovednika musketara, tako iskrene, tako istinite, nije imalo šta da se odgovori. Slušajući d’Artanjana kralj se seti nekadašnjeg d’Artanjana, onog koji je u Pale-Roajalu stajao sakriven iza zavese njegove postelje, kada je narod Pariza, koga je predvodio kardinal de Rec, došao da se uveri da je kralj zaista tu, d’Artanjana koji ga je pozdravljao rukom na vratima njegovih kočija kada je išao u Notr-Dam, vraćajući se u Pariz; vojnika koji ga beše napustio u Bloa; zapovednika koga je pozvao natrag k sebi kad mu je Mazarenova smrt vratila vlast; čoveka koji je uvek bio pošten, hrabar i odan.

Luj priđe vratima i pozva Kolbera.

Kolber ne beše napustio hodnik gde su radili sekretari. On se pojavi.

— Kolberu, vi ste izvršili premetačinu kod g. Fukea?

— Da, Sire.

— Šta je ona pokazala?

— G. de Ronšer, koji je bio poslat sa musketarima Vašeg veličanstva, predao mi je spise — odvrati Kolber.

— Pregledaću ih… Sada ćete mi dati vašu ruku.

— Moju ruku, Sire?

— Da, da je stavim u ruku g. d’Artanjana. Zaista, d’Artanjane, — dodade on sa osmehom, okrećući se vojniku koji, kad ugleda činovnika, ponova zauze svoj oholi stav — vi ne poznajete ovog čoveka; upoznajte se…

I on mu pokaza na Kolbera.

— On je sluga osrednje vrednosti kada je na nižem položaju, ali to će biti veliki čovek ako ga uzdignem na najviši.

— Sire! — prošaputa Kolber van sebe od zadovoljstva i straha.

— Razumeo sam zašto, — šapnu d’Artanjan kralju na uho — bio je ljubomoran?

— Tačno je, i njegova ljubomora mu je vezivala krila.

— To će biti odsada krilata zmija — progunđa musketar sa još malo mržnje prema svome malopređašnjem protivniku.

Ali Kolber koji mu priđe imao je sasvim drukčiji izraz lica od onoga koji je on navikao da vidi na njegovom; izgledao je tako dobar, tako blag, tako pomirljiv, njegove su oči izražavale tako plemenitu mudrost, da je d’Artanjan, koji je umeo da pozna ljude po njihovom izrazu lica, bio uzbuđen, i skoro je promenio svoje mišljenje.

Kolber mu steže ruku.

— Ono što vam je kralj kazao, gospodine, dokazuje koliko Njegovo veličanstvo poznaje ljude. To što sam ja da ovoga dana bio tako ogorčen protivnik zloupotreba, a ne ljudi, dokazuje da sam mislio samo na to da pripremim svome kralju veliku vladavinu, svojoj zemlji veliko blagostanje. Ja imam mnogo zamisli, gospodine d’Artanjane. Vi ćete videti kako se one ostvaruju u opštem miru; ako nisam siguran da ću imati tu sreću da zadobijem prijateljstvo časnih ljudi, ja sam bar siguran u to da ću zadobiti njihovo poštovanje. Da uspem da mi se oni dive, gospodine, dao bih svoj život.

Ta promena, ta iznenadna plemenitost, to kraljevo nemo odobravanje nateraše musketara da dobro razmisli. On vrlo učtivo pozdravi Kolbera koji ga nije ispuštao iz očiju.

Kralj vide da su se pomirili, otpusti ih, i oni izađoše zajedno.

Kada izađoše iz kraljeve sobe za rad, novi ministar zadrža vrhovnog zapovednika i reče mu:

— Da li je moguće, gospodine d’Artanjane, da oko kao što je vaše nije odmah, prvi put kada me je pogledalo, uočilo ko sam?

— Gospodine Kolberu, — odvrati musketar — zrak sunca koji nam udara u oko sprečava nas da vidimo i najjasnije žeravice. Čovek koji je na vlasti zrači, vi to znate, a pošto ste sada to vi, zašto bi i dalje proganjali onoga koji je pao u nemilost, i to pao sa tolike visine.

— Ja, gospodine? — reče Kolber — Oh! Gospodine, ja ga nikada ne bih proganjao. Ja sam želeo da upravljam finansijama, i to da upravljam sam, zato što sam slavoljubiv, a naročito zato što imam potpuno poverenje u svoju vrednost; zato što znam da ću imati pred očima sve zlato ove zemlje, i što volim da vidim kraljevo zlato; zato što mi, ako poživim trideset godina, za trideset godina nijedna para neće ostati u ruci; zato što ću sa tim zlatom sagraditi žitnice, velelepne građevine, gradove, pristaništa; zato što ću stvoriti mornaricu, opremiti brodove koji će proneti ime Francuske kroz najudaljenije zemlje: zato što ću stvoriti biblioteke, akademije; zato što ću stvoriti od Francuske prvu i najbogatiju zemlju na svetu.

Eto to su razlozi moje mržnje prema gospodinu Fukeu koji me je sprečavao da delam. A zatim, kada budem veliki i moćan, kada Francuska bude velika i moćna, tada ću ja viknuti: „Milost!”

— Milost, kazali ste? Hajde da molimo kralja da mu vrati slobodu. Kralj danas hoće da ga uništi samo zbog vas.

Kolber još jednom podiže glavu.

— Gospodine, vi dobro znate da to nije tačno, i da kralj ima lične razloge zbog kojih je neprijateljski raspoložen prema g. Fukeu, i nije potrebno da vas ja o tome obavestim.

— Kralj će se zamoriti, zaboraviće.

— Kralj nikada ne zaboravlja, gospodine d’Artanjane.

— Slušajte, kralj zove i sada će da izda neko naređenje; ja nisam uticao na njega, jelte? Slušajte.

I zaista, kralj je pozivao svoje pomoćnike.

— Gospodine d’Artanjane? — reče on.

— Evo me, Sire.

— Dajte dvadeset svojih musketara g. de Sen-Enjanu da čuvaju g. Fukea.

D’Artanjan i Kolber se pogledaše.

— A iz Anžea će zatvorenik biti preveden u parisku Bastilju.

— Bili ste u pravu — reče zapovednik ministru.

— Sen-Enjane,— produži kralj, streljaćete svakog onog ko bude usput govorio sa g. Fukeom.

— A ja, Sire? — reče vojvoda.

— Vi, gospodine, razgovaraćete samo u prisustvu musketara.

I d’Artanjan htede da se povuče, ali ga kralj zadrža.

— Gospodine, — reče on — vi ćete smesta otići da zauzmete ostrvo i feudalno dobro Bel-Il-an-Mer.

— Da, Sire. Ja sam?

— Povešćete onoliko momčadi koliko je potrebno da ne pretrpite neuspeh, ako se tvrđava bude branila.

Među grupama dvorana začu se šapat koji je izražavao ulagivanje i nevericu.

— To se već videlo — reče d’Artanjan.

— Ja sam to video u svom detinjstvu, — nastavi kralj — i neću više to da vidim. Jeste li me čuli? Idite, gospodine, i nemojte se vraćati bez ključeva tvrđave.

Kolber priđe d’Artanjanu i reče mu:

— Jedna dužnost koja će vam, ako je dobro izvršite, doneti maršalsku palicu.

— Zašto kažete? Ako je dobro izvršite?

— Zato što je teška.

— A, zašto?

— Vi imate prijatelja na Bel-Ilu, gospodine d’Artanjane, a nije lako za čoveka kao što ste vi da gazi preko tela prijatelja da bi uepeo.

D’Artanjan sagnu glavu; Kolber se vrati kod kralja.

Četvrt sata docnije, zapovednik dobi pismeno naređenje da baci u vazduh Bel-Il u slučaju otpora i pravo da osudi na smrt i na manje kazne svakog stanovnika izbeglicu, i naređenje da ne dozvoli da ijedan od njih pobegne.

— Kolber je bio u pravu; — pomisli d’Artanjan — moja maršalska palica staće života moja dva prijatelja. Samo, zaboravljaju da moji prijatelji nisu gluplji od ptice, i da neće čekati ruku pticolovca pa da rašire svoja krila. Tu ću im ruku ja tako jasno pokazati, da će imati vremena da je vide. Jadni Portos! Jadni Aramis! Ne, moj uspeh u životu neće vas stati nijednog pera iz vaših krila.

Pošto to zaključi, d’Artanjan okupi kraljevsku vojsku, ukrca je u Penbefu i razvi jedra, ne gubeći ni trenutka.

CCXLVIII

BEL-IL-AN-MER

Na kraju nasipa, na šetalištu o koje razjareno more udara kada nadođe večernja plima, dva čoveka, držeći se ispod ruke, razgovarahu živo i otvoreno, a da nijedno živo biće nije moglo da čuje njihove reči, koje je vihor odnosio, jednu po jednu, zajedno sa belom penom talasa.

Sunce tek što beše zašlo iza mirne, široke površine okeana, usijano kao kakav ogromni sud za topljenje metala.

Pokatkad bi se jedan od ove dvojice okretao prema istoku ispitujući more, turoban i zabrinut.

Drugi, ispitujući izraz lica svoga prijatelja, kao da je tražio da pogodi šta se krije iza njegovog pogleda. Zatim, obojica nemi, obojica premećući u glavi turobne misli, produžiše da šetaju.

Ta dva čoveka — svi su ih već poznali — bili su naša dva prognanika, Portos i Aramis, koji se behu sklonili na Bel-Il otkako su se srušile njihove nade, otkako je propao široko zamišljen plan g. d’Erblea.

— Možete vi kazati šta hoćete, dragi moj Aramise, — ponavljao je Portos, udišući snažno slan vazduh kojim je ispunjavao svoje široke grudi — možete vi kazati šta hoćete, Aramise, ovo nije obična stvar, ovaj nestanak, od pre dva dana, svih ribarskih lađa koje su isplovile. Na moru nema bure. Vreme je ostalo stalno mirno, nije bilo ni najmanje oluje, a da je čak i bilo bure, sve naše lađe ne bi potonule. Ponavljam vam, to je čudno, i taj potpuni nestanak me iznenađuje, kažem vam.

— To je istina, — prošaputa Aramis — u pravu ste, Portose. Istina je, iza toga se krije nešto čudno.

— A sem toga, — dodade Portos, kome je odobravanje vanskog episkopa, izgleda, pomagalo da pametnije misli — sem toga, jeste li primetili da more nije izbacilo na obalu nijedan ostatak čamaca, ako su oni propali?

— I ja sam to isto primetio.

— Jeste li primetili, osim toga, da dva poslednja čamca koja su ostala na celom ostrvu, a koja sam poslao da tragaju za drugima…

Aramis prekide ovde svoga druga jednim uzvikom i jednim tako naglim pokretom da Portos prestade da govori kao preneražen.

— Šta vi to govorite, Portose! Šta? Vi ste poslali dva poslednja čamca…

— Da traže ostale; pa da — odgovori Portos prostodušno.

— Nesrećniče! Šta ste uradili: Dakle, propali smo! — uzviknu episkop.

— Propali!… Molim? — reče Portos, uplašen — Zašto smo propali?

Aramis se ugrize za usnu.

— Ništa, ništa. Oprostite, hteo sam da kažem…

— Šta?

— Da kada bismo hteli, kada bi nam palo na um da se prošetamo po moru, mi to ne bismo mogli da učinimo.

— Aha! To je ono što vas muči! Lepog li zadovoljstva, tako mi boga! Što se mene tiče, ja ne žalim za njim. Ono za čim ja zaista žalim, to nisu one prijatnosti u kojima čovek može, manje ili više, da uživa na Bel-Ilu; ono za čim ja žalim, Aramise, to je Pjerfon, to je Brasje, to je Valon, to je moja lepa Francuska; ovde, prijatelju, čovek nije u Francuskoj; ne znam ni sam gde je. Oh, to vam kažem najiskrenije, a vaša ljubav prema meni oprostiće mi moju iskrenost; ali otvoreno vam kažem, ja nisam srećan na Bel-Ilu; ne, zaista, nisam srećan!

Aramis tiho uzdahnu.

— Dragi prijatelju, — odgovori on — evo zašto je žalosno što ste poslali one dve barke koje su nam ostale da idu da tragaju za lađama koje su od pre dva dana nestale. Da ih vi niste poslali, mi bismo otišli.

— Otišli! A naređenje, Aramise?

— Koje naređenje?

— Dovraga! Naređenje koje ste mi svakog časa ponavljali: da čuvamo Bel-Il od uzurpatora; sećate se.

— To je istina — prošaputa Aramis.

— Vi, dakle, vidite i sami, dragi moj, da ne možemo da odemo, i da nam to što sam poslao barke da tragaju za lađama ne nanosi nikakvu štetu.

Aramis ućuta i njegov neodređeni pogled, jasan kao pogled morskog galeba, lebdeo je dugo nad morem, ispitujući prostor i, pokušavajući da probije vidik.

— Pored svega toga, Aramise, — produži Portos, koji je držao do svoga mišljenja, utoliko više što je episkop nalazio da je ono tačno — pored svega toga vi mi ne dajete nikakvo objašnjenje o tome šta se moglo dogoditi zlosrećnim lađama. Svuda gde god prođem dočekuju me jauci i kukanje; deca plaču videći žene ojađene, kao da ja mogu da im vratim odsutne očeve i muževe. Šta mislite, prijatelju, šta treba da im odgovorim?

— Pretpostavljajmo sve, dobri moj Portose i ne govorimo ništa.

Taj odgovor ne zadovolji Portosa. On se okrete i ljutito nešto progunđa.

Aramis zaustavi hrabrog vojnika.

— Sećate li se, — reče mu on setno, stežući prijateljski i sa ljubavlju obe ruke diva u svoje — sećate li se, prijatelju, da u srećno vreme naše mladosti, onda kada smo bili složni i hrabri, ona druga dvojica i mi, sećate li se, Portose, da nas, kad bismo zaista poželeli da se vratimo u Francusku, ta površina slane vode ne bi sprečila da to učinimo?

— Oh! — reče Portos — Šest milja!

— Da ste me videli da se ukrcavam na neku dasku, da li biste vi ostali na kopnu, Portose?

— Ne bih, tako mi boga, Aramise! Ali kakva bi nam danas daska bila potrebna, dragi prijatelju, naročito meni!

I gospodar Brasjea baci, smejući se gordo, jedan pogled na svoju ogromnu punoću.

— Zar i vama, zbilja, nije pomalo dosadno na Bel-Ilu? I zar ne biste više voleli da uživate u udobnostima svoga doma, svoga episkopskog dvorca u Vanu? Hajde, priznajte.

— Ne bih — odgovori Aramis, ne usuđujući se da pogleda svoga prijatelja.

— Onda ostanimo ovde — reče njegov prijatelj, a glasan uzdah mu se ote iz grudi, mada se on trudio da ga zadrži. — Ostanimo, ostanimo! A međutim, — dodade on — a međutim, kada bismo hteli, ali sasvim čvrsto hteli, kada bismo sebi čvrsto uvrteli u glavu da se vratimo u Francusku, i da nemamo lađe…

— Jeste li primetili još nešto, prijatelju? Otkako su, od pre dva dana nestale naše barke, otkako se naši ribari nisu vratili, nijedan čamac nije pristajao na obale našeg ostrva?

— Da, svakako, u pravu ste. I ja sam to isto primetio, a to je bilo lako primetiti; jer pre ova dva kobna dana mi smo viđali kako ovde pristaju tuceta barki i lađica.

— Trebalo bi da se obavestimo — reče najedanput Aramis, pažljivo. — Kada bi trebalo da naručim da se napravi splav…

— Ali ovde ima čamaca, dragi prijatelju; hoćete li da vam pokažem jedan?

— Čamac!… Čamac… Šta vam pada na um, Portose? Čamac, pa da se prevrnemo? Ne, ne, nije to naš posao, da prevozimo preko vode. Čekajmo, čekajmo.

I Aramis produži da šeta, ispoljavajući sve veću i veću uznemirenost.

Portos, koga je zamaralo da prati grozničavo kretanje svog prijatelja, Portos koji ne beše izgubio duševni mir i veru, nije shvatao zašto je njegovim prijateljem ovladala neka vrsta razdraženosti, koja se ispoljavala neprekidnim trzanjem; Portos ga zaustavi.

— Hajde da sednemo na onu stenu; — reče mu on — namestite se ovde pored mene, Aramise, i preklinjem vas poslednji put, objasnite mi, ali tako da to dobro razumem, objasnite mi šta mi radimo ovde.

— Portose… — reče Aramis, zbunjen.

— Ja znam da je lažni kralj hteo da svrgne sa prestola pravoga kralja. To ste mi rekli, to sam razumeo. Pa?…

— Da— reče Aramis.

— Ja znam da je lažni kralj imao nameru da proda Englezima, Bel-Il. I to sam razumeo.

— Jeste.

— Ja znam da smo mi, inženjeri i vojni zapovednici upali ovde u Bel-Il da preuzmemo upravu nad radovima i komandu nad deset četa koje je okupio g. Fuke, koje on plaća i koje se njemu pokoravaju, ili tačnije rečeno nad deset četa njegovog zeta. I to sam sve razumeo.

Aramis ustade, gubeći strpljenja. Reklo bi se lav kome dosađuje mušica.

Portos ga zadrža, hvatajući ga za ruku.

— Ali ono što ne razumem, što i pored svih umnih napora koje činim, pored sveg razmišljanja, neću nikada razumeti, to je, da umesto da nam pošalju vojsku, umesto da nam pošalju pojačanja u ljudima, u municiji, u životnim namirnicama, umesto toga ostavljaju Bel-Il bez dovoženja svega toga, ostavljaju nas bez lađa, bez pomoći; umesto da uspostave sa nama vezu, bilo pomoću ugovorenih znakova, bilo pismenim ili usmenim opštenjem, sprečavaju svako opštenje sa nama. Hajde, Aramise, odgovorite mi, ili bolje, pre nego što mi odgovorite, hoćete li da vam ja kažem šta mi je palo na um?

Episkop podiže glavu.

— Pa eto, Aramise, — produži Portos — pomislio sam, palo mi je na um, da se u Francuskoj nešto dogodilo. Sanjao sam g. Fukea cele noći, sanjao sam mrtve ribe, razlupana jaja, sobe sa ružnim nameštajem, bedne sobe. Rđavi snovi, dragi moj d’Erble! Snovi koji predskazuju nesreću!

— Portose, šta je ono tamo? — prekide ga Aramis, ustajući naglo i pokazujući svome prijatelju jednu crnu tačku na rumenoj pruzi mora.

— Jedna barka! — reče Portos — Da, to je zaista neka lađica. Ah, najzad ćemo imati vesti.

— Dve! — uzviknu episkop ugledavši drugu katarku — Dve, tri, četiri!

— Pet! — uzviknu sada Portos — Šest! Sedam! Ah, bože moj! To je flota! Bože moj, bože moj!

— To se verovatno vraćaju moje lađe — reče Aramis brižan, mada se pretvarao da je pun samopouzdanja.

— Mnogo su velike za ribarske lađe; — primeti Portos — a zatim, zar ne primećujete, dragi prijatelju, da dolaze sa Loare?

— Dolaze sa Loare… da.

— I evo, pogledajte, svi su ih videli kao i ja; sve žene i deca počinju da se penju na nasipe.

Jedan stari ribar je prolazio.

— Je su li to naše barke? — upita ga Aramis.

Starac poče da ispituje dubine horizonta.

— Nisu, Vaša svetlosti; — odgovori on — to su veliki čamci, kraljeve dereglije.

— Veliki čamci, kraljeve dereglije! — odgovori Aramis, uzdrhtavši — Po čemu to poznajete?

— Po zastavi.

— Ali, — reče Portos — lađa se jedva vidi; kako dovraga, dragi moj, možete da vidite kakva je zastava?

— Ja vidim da imaju zastave; — odvrati starac — naše lađice, i trgovački čamci je nemaju. Ove vrste dereglija koje stižu, gospodine, obično služe za prevoženje trupa.

— A! — učini Aramis.

— Živeli! — uzviknu Portos — Šalju nam pojačanja, jelte, Aramise?

— Verovatno.

— Osim ako ne stižu Englezi.

— Loarom? To bi bila nesreća Portose; značilo bi da su prošli kroz Pariz.

— U pravu ste, to su sigurno pojačanja ili namirnice.

Aramis se uhvati za glavu obema rukama i ne odgovori ništa.

Zatim reče najedanput:

— Portose, naredite da se zvoni na uzbunu.

— Na uzbunu?… šta vam pada na um?

— Da; i neka se tobdžije popnu kod svojih baterija; neka nišandžije budu pored svojih topova i neka se naročito staraju o obalskim baterijama.

Portos razrogači oči. On pažljivo pogleda svoga prijatelja kao da je hteo da se uveri da li je ovaj pri čistoj svesti.

— Ja ću da idem, dobri moj Portose; — produži Aramis svojim najljubaznijim glasom — ja ću da idem da izdam naređenja, ako vi nećete to da učinite, dragi moj prijatelju.

— Idem odmah! — reče Portos koji pođe da izda naređenja, okrećući se istovremeno da vidi da vanski episkop nije pogrešio i da ga neće, kad malo zdravije razmisli, pozvati da se vrati.

Zazvoniše na uzbunu; odjeknuše trube i doboši, veliko zvono na kuli zvonari se zaljulja.

Odmah se brane i nasipi ispuniše radoznalcima i vojnicima, fitilji zasvetliše u rukama tobdžija iza velikih topova koji su ležali na svojim kamenim lafetima. Kada je svako bio na svome mestu, kada su pripreme za odbranu bile izvršene, Portos bojažljivo šapnu na uho episkopu.

— Dozvolite mi, Aramise, da pokušam da razumem.

— Ostavite, dragi moj, razumećete isuviše rano — prošaputa g. d’Erble kad ga njegov pomoćnik za ovo zamoli.

— Flota koja otuda dolazi, flota koja razapetih jedara plovi prema pristaništu Bel-Ila, to je kraljeva flota, nije li tako?

— Ali pošto u Francuskoj ima dva kralja, kome od ove dvojice kraljeva pripada flota?

— Ah, vi mi otvarate oči — odvrati džin, koga ovo obrazloženje zbuni.

I Portos, kome ovaj odgovor otvori oči, ili bolje reći, stavi još gušću koprenu koja ga je sprečavala da vidi, ode što je brže mogao do baterija da nadgleda svoju posadu i da opominje svakoga da vrši svoju dužnost.

Međutim Aramis, koji je stalno gledao prema horizontu, vide da se lađe približavaju. Gomila naroda i vojnici, koji se svi behu popeli na vrhove i na izbočine stena, mogli su da raspoznaju katarke, zatim donja jedra, zatim trup dereglija koje su nosile na jedrilskoj motki sa rakljom kraljevsku zastavu Francuske.

Bila je već noć kada se jedna od ovih lađica, čije je prisustvo toliko uzbudilo sve stanovništvo Bel-Ila, usidri na domet topova na tvrđavi.

Uskoro videše, mada je mrak pao, neko komešanje na toj lađi, od čijeg se boka jedan čamac i tri veslača pognuta nad svojim veslima odvojiše i uputiše prema pristaništu; posle nekoliko trenutaka oni se iskrcaše u podnožju tvrđave.

Gazda toga čamca iskoči na nasip. Držao je jedno pismo i mahao njime u vazduhu, kao da je tražio da dođe sa nekim u vezu.

Uskoro nekoliko vojnika poznadoše toga čoveka koji je bio jedan od krmanoša sa ostrva. To je bio gazda jednog od ona dva čamca koja Aramis beše zadržao a koje je Portos, brinući se za sudbinu ribara koji behu nestali pre dva dana, poslao da traži izgubljene čamce.

On zatraži da ga odvedu kod g. d’Erblea.

Dva vojnika, na jedan znak narednika, stadoše desno i levo od njega i povedoše ga.

Aramis je bio na obali. Izaslanik izađe pred vanskog episkopa. Bio je skoro potpun mrak i pored buktinja koje su, ka izvesnom otstojanju, nosili vojnici koji su pratili Aramisa dok je on obilazio straže.

— Šta je, Žonatase! Od čije strane dolaziš?

— Vaša svetlosti, od strane onih koji su me uhvatili.

— Ko te je uhvatio?

— Vi znate, Vaša svetlosti, da smo bili pošli da tražimo svoje drugove.

— Znam. A šta je dalje bilo?

— Pa eto, Vaša svetlosti, na nepunu milju odavde, bili smo zarobljeni od jedne kraljevske ribarske jedrilice.

— Koga kralja? — upita Portos.

Žonatas pogleda začuđeno.

— Govori — nastavi vladika.

— Bili smo dakle zarobljeni, Vaša svetlosti, i pridruženi onima koji su bili uhvaćeni juče ujutru.

— Kakva im se to misao uvrtela u glavu da vas sve pohvataju — prekide ga Portos.

— Gospodine, to je zato da bi nas sprečili da vam to kažemo — odvrati Žonatas.

Sada Portos ništa ne razumede.

— I danas su vas pustili? — upita on.

— Da bih vam kazao, gospodine, da su nas bili uhvatili.

— Sve nejasnije i nejasnije — pomisli čestiti Portos.

Aramis je za to vreme razmišljao.

— Dakle, reče on, jedna kraljevska flota opseda obale?

— Da, Vaša svetlosti.

— Ko komanduje njome?

— Vrhovni zapovednik kraljevih musketara.

— D’Artanjan!

— D’Artanjan! — reče Portos.

— Mislim da se tako zove.

— Je li ti on predao to pismo?

— Jeste, Vaša svetlosti.

— Prinesite buktinje.

— To je njegov rukopis — reče Portos.

Aramis brzo pročita redove:

„Kralj naređuje da se zauzme Bel-Il;

„Kralj naređuje da se metne pod nož posada, ako bude pružala otpor;

„Kralj naređuje da se zarobe svi ljudi iz posade;

„Potpisano, d’Artanjan, koji je prekjuče uhapsio g. Fukea i poslao ga u Bastilju.”

Aramis preblede i zgužva pismo.

— Šta je? — upita Portos.

— Ništa, prijatelju, ništa!

— Reci mi, Žonatase?

— Vaša svetlosti!

— Jesi li razgovarao sa g. d’Artanjanom?

— Jesam, Vaša svetlosti.

— Šta je kazao?

— Da će radi opširnijih obaveštenja razgovarati sa Vašom svetlošću.

— Gde to?

— Na njegovom brodu.

— Na njegovom brodu?

Portos ponovi:

— Na njegovom brodu?

— G. musketar mi je rekao — produži Žonatas — da vas obojicu, vas i gospodina inženjera, uzmem u svoj čamac i da vas dovedem k njemu.

— Hajdemo — reče Portos.— Oh, taj dragi d’Artanjan.

Aramis ga zadrža.

— Jeste li ludi? — uzviknu on — Ko vam kaže da to nije zamka?

— Onog drugog kralja? — odvrati Portos tajanstveno.

— Jednom reči, zamka! Time je sve rečeno, prijatelju.

— To je moguće; onda, šta da radimo? Ako nas, međutim, zove d’Artanjan…

— Ko vam kaže da je to d’Artanjan?

— Ah, onda!… ali njegov rukopis…

— Rukopis se može podražavati. Ovaj je podražavan, nesiguran.

— Vi ste uvek u pravu; ali mi međutim ne znamo ništa.

Aramis ućuta.

— Istina je — reče dobri Portos — da nije potrebno da ma šta znamo.

— Šta ću ja da radim? — upita Žonatas.

— Vratićeš se kod tog vrhovnog zapovednika.

— Da, Vaša svetlosti.

— I reći ćeš mu da ga mi molimo da on lično dođe na ostrvo.

— Razumeš — reče Portos.

— Da, Vaša svetlosti; — odvrati Žonatas — ali ako on odbije da dođe na Bel-Il?

— Ako odbije, pošto mi imamo topova, upotrebićemo ih.

— Protiv d’Artanjana?

— Ako je to d’Artanjan, Portose, on će doći. Idi Žonatase, idi.

— Tako mi boga, ne razumem više ništa — prošaputa Portos.

— Sada ću sve da vam objasnim, dragi prijatelju, došao je trenutak za to. Sedite na ovaj lafet, otvorite uši, i slušajte me dobro.

— Oh, slušam, dovraga! Ne sumnjajte u to.

— Mogu li da pođem, Vaša svetlosti? — viknu Žonatas.

— Idi i vrati se sa odgovorom. Vi tamo, pustite da prođe čamac!

Čamac pođe da se pridruži brodu.

Aramis uze Portosa za ruku i poče da mu objašnjava.

CCXLIX

ARAMISOVO OBJAŠNJENJE

— Verovatno će vas ovo što ću vam reći iznenaditi, prijatelju Portose, ali ću vam u isto vreme i objasniti stvar.

— Volim iznenađenja;— reče Portos dobroćudno — nemojte me štedeti, molim vas. Ne uzbuđujem se lako; ne plašite se, dakle, i govorite.

— Nije lako o tome govoriti, Portose… nije; još jednom vam kažem, da je ovo što ću vam reći zaista čudno.

— Oh, vi tako lepo govorite, dragi prijatelju, da bih mogao danima da vas slušam. Govorite, dakle, molim vas; eto, sad mi je pala na um jedna misao: da bih vam olakšao posao, da bih vam pomogao da mi kažete te čudne stvari, ja ću vam postavljati pitanja.

— Pristajem.

— Zašto je potrebno da se borimo, dragi Aramise?

— Ako mi budete postavljali ovakva pitanja, ako na taj način hoćete da mi olakšate posao, ako, ispitujući, želite da mi olakšate potrebu da vam otkrijem sve to, nećete mi nimalo olakšati, Portose. Naprotiv, to će baš stvoriti teškoće. Eto, prijatelju, kad je u pitanju čovek, dobar, plemenit i odan, kao što ste vi, njega radi, i sebe radi, treba pošteno i otvoreno sve priznati. Prevario sam vas, dobri moj prijatelju.

— Prevarili ste me?

— Bogami, jesam.

— Je li to bilo za moje dobro, Aramise?

— Mislio sam da jeste, Portose, zaista sam mislio da je tako.

— Onda ste mi učinili uslugu i zahvaljujem vam, — reče ovaj čestiti gospodar Brasjea — jer da me vi niste prevarili, mogao sam se sam prevariti. U čemu ste me to prevarili? Recite.

— Služio sam uzurpatora, protiv koga se u ovom trenutku Luj XIV svim silama bori.

— Uzurpator, — reče Portos trljajući čelo, to je… Ne shvatam dobro šta hoćete da kažete.

— To je jedan od dva kralja koji se otimaju o francusku krunu.

— Vrlo dobro! Onda ste vi služili onome koji nije Luj XIV?

— Odmah ste pogodili.

— A iz toga se zaključuje…

— Da smo buntovnici, jadni moj prijatelju.

— Dođavola! Dođavola!… — uzviknu Portos, razočaran.

— Ali, dragi Portose, nemojte se uzrujavati, ipak ćemo na neki način uspeti da se spasemo, verujte mi.

— Ne zadaje mi to brigu, — odgovori Portos — jedino mi zadaje brigu ta gadna reč buntovnik.

— Ah, tako je!… I tako, titulu vojvode koja mi je obećana…

— Uzurpator je trebalo da vam je da.

— To nije isto, Aramise — reče dostojanstveno Portos.

— Da je samo od mene zavisilo, vi biste postali princ, prijatelju.

Portos poče tužno da gricka nokte.

— Eto u čemu ste me prevarili, — nastavi on — jer sam ja računao na to obećano vojvodstvo. Oh, tako sam sigurno računao, znajući da ste čovek od reči, dragi moj Aramise.

— Jadni Portose! Preklinjem vas da mi oprostite.

— I tako sam se ja, dakle, jako zamerio kralju Luju XIV? — nastavi uporno Portos, ne odgovarajući na molbu vanskog episkopa.

— Popraviću ja to, dobri moj prijatelju, popraviću to. Svu krivicu ću primiti na sebe.

— Aramise!

— Ne, ne, Portose, pustite me da tako uradim. Nije potrebno pokazivati lažnu plemenitost! Nije potrebno pokazivati neumesnu odanost! Vi ništa niste znali o mojim namerama. Vi ništa niste uradili po svojoj volji. Što se mene tiče, to je nešto drugo. Ja sam tu zaveru sam skovao. Bio mi je potreban moj nerazdvojni drug; ja sam vas pozvao i vi ste došli, sećajući se našeg nekadašnjeg gesla: „Svi za jednoga, jedan za sve.” Moj zločin je u tome što sam bio sebičan, dragi Portose.

— Dopada mi se to što ste kazali, i pošto ste radili imajući u vidu samo svoju korist, nemoguće mi je da se ljutim na vas. To je tako prirodno.

I posle ovih plemenitih reči, Portos srdačno steže ruku svoga prijatelja.

Pred ovom bezazlenošću jedne velike duše Aramis oseti da plemenitost srca više vredi od blistavosti uma.

On ne reče ništa, samo snažno steže ruku svoga prijatelja.

— A sad, — reče Portos — pošto smo se potpuno objasnili, pošto mi je sasvim jasno kakav je naš položaj u odnosu na kralja Luja, mislim da je vreme, dragi prijatelju, da mi objasnite ovu političku spletku čije smo mi žrtve, jer vidim da se iza toga krije neka politička spletka.

— D’Artanjan će sad doći, dobri moj Portose, i sve će vam objasniti; a mene izvinite; ja sam sav tužan i utučen, i potrebno mi je da se potpuno priberem i razmislim, da bih mogao da vam pomognem da izbegnete ovu opasnost, kojoj sam vas tako nesmotreno izložio; ali ništa nam odsada neće biti jasnije od našeg položaja. Kralj Luj XIV sad ima samo jednog neprijatelja, to sam ja, jedino ja. Ja sam vas zarobio, pošli ste za mnom, sad vam dajem slobodu, vi se opet brzo vraćate svome kralju. Kao što vidite, Portose, tu nema nikakve teškoće.

— Mislite? — reče Portos.

— Sasvim sam siguran.

— Zašto onda, — reče Portos rukovođen zdravim razumom — zašto onda, ako je naš položaj tako povoljan, spremamo topove, puške i svakovrsno oružje? Izgleda mi da je mnogo prostije reći zapovedniku d’Artanjanu: „Dragi prijatelju, mi smo se prevarili i sad treba da popravimo stvar; otvorite nam vrata, pustite nas da izađemo i dobar dan!”

— Ah, nije to tako jednostavno! — reče Aramis tresući glavom.

— Kako, nije jednostavno? Ne slažete se sa ovim predlogom, dragi prijatelju?

— Vidim u tome jednu teškoću.

— Koju?

— Pretpostavimo da d’Artanjan dođe sa takvim naređenjem da mi moramo da se branimo.

— Koješta! Da se branimo od d’Artanjana? Glupost! Našeg dobrog d’Artanjana!…

Aramis zatrese još jednom glavom.

— Portose, — reče on — ako sam naredio da se spreme i upere topovi, ako sam naredio da se zvoni na uzbunu, ako sam sve ljude zvao da zauzmu svoje mesto na bedemima, ovim jakim bedemima koje ste vi utvrdili, to nije bilo bez razloga. Pričekajte da biste mogli da sudite, ili bolje, nemojte čekati…

— Šta treba raditi?

— Kad bih znao, ja bih već kazao, prijatelju.

— Postoji nešto što je jednostavnije nego braniti se: sesti na lađu i krenuti za Francusku, gde…

— Dragi prijatelju, — reče Aramis smešeći se tužno — ne rasuđujmo kao deca; dajući savete i privodeći ih u dela, pokažimo svoju zrelost. Pogledajte, eno pozivaju sa pristaništa neku barku da priđe uz obalu. Posmatrajte pažljivo, Portose, vrlo pažljivo.

— To je sigurno d’Artanjan — reče Portos gromkim glasom, približavajući se prsobranu.

— Da, to sam ja — odgovori vrhovni zapovednik musketara iskočivši lako na stepenice nasipa.

I on se brzo pope na zaravan gde su ga čekala njegova dva prijatelja.

Dok se peo, Portos i Aramis primetiše jednog oficira koji je pratio d’Artanjana, idući u stopu za njim.

Vrhovni zapovednik zastade na pola stepenica nasipa. Njegov pratilac učini to isto.

— Naredite svojim ljudima da se udalje; — doviknu d’Artanjan Portosu i Aramisu — naredite da se udalje tako, da ne mogu da čuju šta se govori.

Naređenje koje Portos izdade bi odmah izvršeno.

Tada se d’Artanjan okrete onome koji ga je pratio i reče:

— Gospodine, mi nismo više na kraljevoj floti gde ste maločas, prema naređenjima koja ste dobili, sa mnom onako uobraženo govorili.

— Gospodine, — odgovori oficir — nisam sa vama govorio uobraženo, samo sam se strogo pridržavao onoga što mi je naređeno. Rečeno mi je da vas pratim, i ja vas pratim. Rečeno mi je da vam ne dozvolim da ma s kim govorite a da ne saznam šta ste kazali, i ja učestvujem u vašim razgovorima.

D’Artanjan uzdrhta od besa; i Portos i Aramis, koji su čuli ovaj razgovor, uzdrhtaše isto tako, ali od nespokojstva i straha.

D’Artanjan, koji je neprestano grickao brkove, što je bio znak da je toliko razdražen da je gotov da strašno prasne, priđe oficiru.

— Gospodine, — reče on glasom koji je bio utoliko tiši i razgovetniji, ukoliko se on više trudio da ostane potpuno miran, i ukoliko se više u njemu nagomilavalo bure — gospodine, kad sam poslao jedan čun ovamo, vi ste hteli da znate šta sam pisao braniocima Bel-Ila. Pokazali ste mi jedno naređenje i ja sam vam istog trenutka pokazao pismo koje sam pisao. Kad se gazda barke koju sam poslao vratio, kad sam dobio odgovor ove dvojice gospode (on pokaza na Aramisa i Portosa), vi ste do kraja čuli šta je kazao glasnik. Sve vam je to stvarno bilo naređeno; svega ste se strogo pridržavali, sve ste tačno izvršili, jelte?

— Da, gospodine, — promuca oficir — svakako, gospodine… ali…

— Gospodine, — nastavi d’Artanjan padajući u vatru, kad sam saopštio da imam nameru da napustim lađu i odem u Bel-Il, vi ste zahtevali da me pratite; nisam se kolebao, poveo sam vas. Sad ste u Bel-Ilu, jelte?

— Da, gospodine, ali…

— Ali… sad nije više u pitanju g. Kolber od koga ste dobili to naređenje, ili ma ko drugi čijem ste se naređenju povinovali: sad je u pitanju jedan čovek koji smeta g. d’Artanjanu i koji se nalazi pored g. d’Artanjana, a sami su na stepenicama koje zapljuskuju trideset stopa slane vode; nezgodan položaj za tog čoveka, nezgodan, gospodine! Opominjem vas.

— Ali, gospodine, ako vam smetam, — reče stidljivo i skoro bojažljivo oficir — to je zato što mi moja služba…

— Gospodine, imali ste nesreću, vi ili oni koji vas šalju, da mi nanesete uvredu. Ona je nanesena. Ne mogu da iskalim gnev na one koji snose odgovornost; ne znam ko su oni, ili su suviše daleko. Ali vi ste mi pri ruci i kunem se bogom da ću, ako pođete za mnom kad budem pošao da se nađem sa onom gospodom… Kunem se imenom svojim da ću vam mačem razmrskati glavu i da ću vas baciti u vodu, pa ma šta posle bilo. Šest puta sam se samo naljutio u životu, gospodine, i onih pet puta koji su prethodili ovom, ubio sam svog protivnika.

Oficir se ne pokrenu; kad ču tu pretnju on preblede i odgovori sasvim prirodno.

— Grešite, gospodine, što se suprotstavljate mome naređenju.

Portos i Aramis, koji su stajali nemi i uplašeni na prsobranu, doviknuše musketaru:

— Dragi d’Artanjane, pazite šta radite!

D’Artanjan im rukom dade znak da ćute, podiže sa velikom hladnokrvnošću nogu da se popne za jedan stepenik i okrete se, držeći mač u ruci, da vidi da li će oficir poći za njim.

Oficir se prekrsti i pođe.

Portos i Aramis, koji su dobro poznavali svoga prijatelja d’Artanjana, uzviknuše i jurnuše da ga zadrže.

Ali d’Artanjan, premeštajući mač u levu ruku, reče oficiru uzbuđenim glasom:

— Vi ste valjan čovek, gospodine. Bolje ćete razumeti ovo što ću vam sad kazati nego ono što sam vam maločas kazao.

— Recite, g. d’Artanjane, recite — odgovori valjani oficir.

— Ova gospoda koju smo došli da posetimo, a protiv kojih su naređenja koja vi imate, moji su prijatelji.

— Ja to znam, gospodine.

— Vi shvatate da ne mogu da postupim prema njima onako kako vam je naređeno.

— Razumem vaše uzdržavanje.

— Pa lepo, dozvolite mi da govorim sa njima bez svedoka.

— Gospodine d’Artanjane, ako popustim, ako učinim ono što me vi molite, pogaziću datu reč, ali ako to ne učinim, uvrediću vas. Više volim ono prvo. Razgovarajte sa svojim prijateljima, i nemojte me prezirati, gospodine, što iz ljubavi prema vama koga cenim i poštujem, što za vas, jedino za vas, činim jedno rđavo delo.

D’Artanjan, uzbuđen, brzo zagrli ovog mladog čoveka i pope se kod svojih prijatelja.

Oficir se uvi u ogrtač i sede na stepenice pokrivene vlažnim algama.

— Eto u kakvom se položaju nalazimo; — reče d’Artanjan svojim prijateljima — sudite i sami.. .

I sva trojica se zagrliše. Stezali su jedan drugog u naručje, kao u srećno doba njihove mladosti.

— Šta znače sve ove stroge mere? — upita Portos.

— Morali ste nešto naslutiti, dragi prijatelji — odvrati d’Artanjan.

— Ne mnogo, uveravam vas, dragi moj zapovedniče, jer, najzad, ja nisam ništa učinio, a ni Aramis — požuri da doda ovaj divni čovek.

D’Artanjan prekorno pogleda episkopa i ovaj pogled ganu ovo okorelo srce.

— Dragi Portose! — uzviknu vanski episkop.

— Vi vidite šta je urađeno; — reče d’Artanjan — zadržano je sve ono što dolazi iz Bel-Ila i što tamo ide. Sve vaše lađe su uzapćene. Da ste pokušali da bežite, pali biste u ruke lađama koje krstare morem i vrebaju vas. Kralj želi da budete uhvaćeni, i bićete uhvaćeni.

I d’Artanjan ljutito iščupa nekoliko dlaka iz svojih prosedih brkova.

Aramis je bio mračan, Portos ljut.

— Smislio sam da uradim ovo: — nastavi d’Artanjan — da vas obojicu dovedem na svoju lađu, da vas imam pored sebe, a zatim da vas oslobodim. Ali ko sad može da mi tvrdi da neću, kad se vratim na svoju lađu, zateći nekog pretpostavljenog, da neću zateći neko poverljivo naređenje kojim mi se oduzima zapovedništvo i daje nekom drugom, naređenje po kome će raspolagati sa mnom i sa vama, tako da se nećemo moći nadati nikakvoj pomoći.

— Treba da ostanemo u Bel-Ilu, — reče odlučno Aramis — a ja vas uveravam da ću se predati samo ako budem hteo.

Portos ne reče ništa. D’Artanjan primeti da njegov prijatelj ćuti.

— Hoću da pokušam da izvučem još nešto od ovog oficira, od ovog hrabrog čoveka koji me prati, čija me je smela upornost obradovala jer pokazuje da je pošten čovek, a koji, iako naš neprijatelj, vredi hiljadu puta više nego neki uslužni podlac. Pokušajmo da saznamo od njega šta ima prava da uradi, šta mu naređenje dozvoljava a šta zabranjuje.

— Pokušajmo, reče Aramis.

D’Artanjan priđe prsobranu, naže se prema stepenicama nasipa i pozva oficira, koji se odmah pope.

— Gospodine, — reče mu d’Artanjan pošto najsrdačnije izmenjaše učtivosti, što je sasvim prirodno između plemića koji se poznaju i dostojno cene jedan drugog, — gospodine, kad bih hteo da odvedem ovu gospodu odavde, šta biste vi uradili?

— Ne bih se tome protivio, gospodine; ali kako je meni lično stavljeno u dužnost da ih čuvam, i kako je naređenje izrično, ja ću ih čuvati.

— A! — reče d’Artanjan.

— Svršeno! — reče Aramis sasvim tiho.

Portos ostade miran.

— Ipak povedite Portosa, — reče vanski episkop — on će moći da dokaže kralju, ja ću mu u tome pomoći, a i vi isto tako, gospodine d’Artanjane, da on nije u to umešan.

— Hm! — učini d’Artanjan — Hoćete li da pođete sa mnom, Portose? Kralj je milostiv.

— Hoću da razmislim — reče Portos dostojanstveno.

— Ostajete, onda?

— Do novog naređenja! — uzviknu živo Aramis.

— Dok nešto ne smislimo, — nastavi d’Artanjan — a sad verujem da će to uskoro biti, jer već imam jednu ideju.

— Onda recimo jedan drugom zbogom; — nastavi Aramis — ali, stvarno, Portose, trebalo bi da pođete.

— Ne! — reče ovaj kratko.

— Kako hoćete; — prihvati Aramis malo uvređen zbog mrzovoljnog tona svoga druga — ali se sad osećam umiren zbog d’Artanjanove ideje, koju sam pogodio, mislim.

— Da čujem — reče musketar približivši uvo Aramisovim ustima.

Ovaj brzo reče nekoliko reči zapovedniku, na koje d’Artanjan odgovori:

— Upravo to.

— Mora uspeti onda — uzviknu Aramis, veseo.

— Kad nastane prvo uzbuđenje koje će izazvati ta odluka iskoristite ga.

— Oh, budite spokojni!

— A sad, gospodine, — reče d’Artanjan oficiru — po sto puta vam hvala! Stekli ste tri prijatelja za večita vremena.

— Da — primeti Aramis.

Jedino Portos ne reče ništa i samo klimnu glavom u znak odobravanja.

Pošto d’Artanjan nežno zagrli svoja stara dva druga, napusti Bel-Il sa nerazdvojnim saputnikom koga mu g. Kolber beše dao.

Osim onog prividnog objašnjenja kojim se Portos zadovoljio, izgledalo je da se ništa nije promenilo u položaju jednih i drugih.

— Ostaje nam bar d’Artanjanova zamisao — reče Aramis.

Vraćajući se na svoju lađu, d’Artanjan je svestrano proučavao zamisao koja mu beše pala na um.

A znamo da je ono, što bi d’Artanjan zrelo smislio, obično provođeno i u delo.

Oficir opet beše postao ćutljiv i d’Artanjan ga, pun obzira, pusti da na miru razmišlja.

I tako je, kad je stupio nogom na svoju lađu koja je bila ukotvljena na domašaj topa, vrhovni zapovednik musketara imao već gotov plan za odbranu i napad.

Odmah je sazvao svoj savet.

Taj savet su sačinjavali oficiri koji su bili pod njegovom komandom.

Bilo ih je osmorica:

Komandant pomorskih snaga

Komandant artiljerije

Jedan inženjer

Oficir koga poznajemo

I četiri poručnika

Kad ih je, dakle, okupio u svojoj sobi na zadnjem delu lađe, d’Artanjan ustade, skide šešir i poče ovim rečima:

— Gospodo, išao sam u Bel-Il-an-Mer u izviđanje i video sam da tu postoji mnogobrojan i dobro opremljen garnizon, i da je sve spremno za odbranu koja može da nam zada mnogo truda. Imam, dakle, nameru da pošaljem da se pozovu dva glavna oficira u utvrđenju, da bismo sa njima razgovarali. Kad ih budemo odvojili od njihovih trupa i njihovih topova, lakše ćemo sa njima izaći na kraj, naročito ako ih budemo mudro ubeđivali. Slažete li se sa tim, gospodo?

Komandant artiljerije ustade.

— Gospodine, — reče on sa puno poštovanja, ali i vrlo odlučno — rekli ste da se u tvrđavi spremaju za odbranu koja može da nam zada mnogo truda. U utvrđenju su, dakle, koliko je vama poznato, rešili da se pobune.

Videlo se da je d’Artanjana naljutio ovaj odgovor, ali on nije bio čovek koga bi takva sitnica mogla obeshrabriti, i on nastavi.

— Gospodine, — reče on — vaš odgovor je opravdan. Ali vi znate da je Bel-Il posed g. Fukea, a raniji gospodari su dali gospodarima Bel-Ila pravo da drže vojsku.

Komandant artiljerije htede nešto da kaže.

— Oh, nemojte me prekidati — nastavi d’Artanjan. — Vi ćete mi reći da to što imaju pravo da se naoružaju protiv Engleza ne znači da imaju pravo da se naoružaju protiv svoga kralja. Ali mislim da u ovom trenutku Bel-Il nije u rukama g. Fukea, pošto sam ga ja prekjuče uhapsio. A stanovnici i branioci Bel-Ila pojma nemaju o tom hapšenju. Uzalud biste se trudili da im to dokažete. To je tako nečuvena, tako neobična i tako neočekivana stvar, da vam ne bi verovali. Bretonac služi samo jednog gospodara sve dok ne vidi da je mrtav. A koliko ja znam, Bretonci nisu videli leš g. Fukea. Nije, dakle, čudno što neće da znaju ni za šta drugo, sem za g. Fukea i njegov potpis.

Komandant artiljerije se pokloni u znak odobravanja.

— Evo zašto ja imam nameru da pošaljem da dovedu ovde, na moju lađu, dvojicu glavnih oficira garnizona. Oni će vas videti, gospodo; oni će videti snage kojima mi raspolažemo; oni će, prema tome, znati šta ih očekuje u slučaju da se pobune; mi ćemo im potvrditi svojom čašću da je g. Fuke uhašnen, i da svaki otpor može samo da mu naškodi. Mi ćemo im kazati da od onog trenutka kad prvi top bude ispaljen neće imati da se nadaju nikakvoj milosti od kralja. Onda više neće pružati otpor, nadam se bar da će tako biti. Oni će se predati bez borbe, a mi ćemo dobiti na miran način jednu tvrđavu koja bi mogla skupo da nas stane kad bismo je osvajali.

Oficir, koji je pratio d’Artanjana u Bel-Il, htede nešto da kaže, ali ga d’Artanjan zadrža.

— Da, znam šta ćete mi reći, gospodine; znam da postoji kraljevo naređenje da se spreči svako tajno dolaženje u vezu sa braniocima Bel-Ila, i evo zašto nudim da dođem u vezu sa njima u prisustvu celog svog štaba.

I d’Artanjan dade glavom znak kojim je hteo da istakne pred svojim oficirima koliko je značajno ovo popuštanje.

Oficiri se pogledaše, kao da su hteli da pročitaju sa lica jedni drugih šta ko misli o tome, u očevidnoj nameri da učine, pošto se budu saglasili, ono što d’Artanjan želi. I ovaj je već, sav radostan, video da će pristati da se Portosu i Aramisu pošalje barka, kad kraljev oficire izvuče iz grudnjaka jedan zapečaćen omot, koji predade d’Artanjanu.

Na omotu je bilo naznačeno: br. I

— Šta ima još? — prošaputa zapovednik, iznenađen.

— Pročitajte, gospodine — reče oficir, sa učtivošću u kojoj je bilo i sete.

D’Artanjan s nepoverenjem odvi omot i pročita ovo:

Zabranjuje se g. d’Artanjanu da saziva ma kakav savet ili da se ma o čemu dogovara pre nego što se Bel-Il preda i zarobljenici streljaju.

Potpis: Luj.

D’Artanjan savlada gnev koji ga sveg beše obuzeo, i smešeći se ljubazno reče:

— Dobro, gospodine, upravljaćemo se prema kraljevim naređenjima.

CCL

JOŠ O ONOME ŠTO SU KRALJ I D’ARTANJAN SMISLILI

Udar je bio neposredan, težak, smrtonosan. D’Artanjan, iako besan što ga je kralj preduhitrio jednom svojom zamisli, nije ipak očajavao, i razmišljajući o onoj svojoj zamisli koja mu je pala na um u Bel-Ilu, vide u njoj nov način da spase svoje prijatelje.

— Gospodo, — reče on iznenada — pošto kralj poverava drugom tajna naređenja, znači da ne uživam više njegovo poverenje, i bio bih stvarno nedostojan njega kad bih imao smelosti da zadržim zapovedništvo izloženo tolikim uvredljivim sumnjičenjima. Idem odmah da podnesem svoju ostavku kralju. Dajem je pred svima vama, preporučujući vam da se povučete sa mnom do francuske obale, da ne bismo izgubili ni najmanji deo snaga koje mi je Njegovo veličanstvo poverilo. Zato se vratite svi na svoja mesta, i naredite da se pođe; kroz jedan sat imaćemo plimu. Na svoja mesta, gospodo! Mislim, — reče on, videći da su svi poslušali, izuzev nadzornog oficira — da ovoga puta nećete imati nikakvo naređenje koje bi se ovom protivilo.

I d’Artanjan je skoro likovao izgovarajući ove reči. Ovaj plan je bio spas njegovih prijatelja. Kad blokada prestane, oni će moći odmah da se ukrcaju i da otplove za Englesku ili Španiju, ne strahujući da će poći u poteru za njima. Dok oni budu bežali, d’Artanjan će stići do kralja, opravdati svoj povratak službom koje je Kolberovo nepoverenje prema njemu izazvalo; vratiće ga dajući mu punu vlast, i on će uzeti Bel-Il, to jest kavez, ali ne i ptice, koje će dotle već odleteti.

Ali oficir izvadi drugo kraljevo naređenje koje je smetalo da se ostvari ovaj plan. Ono je ovako glasilo:

Od onog trenutka kada g. d’Artanjan bude izrazio želju da da ostavku, on se neće više smatrati vođom pohoda, i svi oficiri pod njegovom komandom dužni su da mu odreknu poslušnost. Pored toga, pomenuti g. d’Artanjan, pošto neće više komandovati vojskom koja je poslata da se bori protiv Bel-Ila, moraće odmah krenuti za Francusku u pratnji oficira koji mu bude predao ovu poruku, a koji će ga smatrati za svog zarobljenika i odgovarati za njega.

D’Artanjan preblede, on koji je bio tako hrabar i tako bezbrižan. Sve je bilo tako dobro smišljeno, da ga prvi put, posle trideset godina, podseti na onu veliku opreznost ili nepokolebljivu doslednost velikog kardinala.

On nasloni glavu na ruku, i, skoro ne dišući, poče da razmišlja.

— Ako stavim ovo naređenje u džep, — pomisli on — ko će za njega saznati i ko će me sprečiti da ostvarim svoj plan? Pre nego što kralj bude obavešten, ja ću spasti one jadne ljude. Hajde, hrabro napred! Moja glava nije od onih koje dželat smakne zbog neposlušnosti. Ogrešimo se o poslušnost!

Ali u trenutku kada je hteo da donese tu odluku, on vide da oficiri oko njega čitaju ista naređenja, koja im beše razdelio onaj vražji prenosilac Kolberovih misli.

Prestup neposlušnosti je bio isto tako predviđen kao i ostalo.

— Gospodine, — reče mu oficir — čekam da kažete kad želite da pođete.

— Spreman sam, gospodine — odvrati zapovednik škrgućući zubima.

Oficir odmah naredi da se spremi čamac koji dođe da poveze d’Artanjana.

Kad to vide d’Artanjan samo što se ne izbezumi od besa.

— A ko će sad ovde komandovati? — promrmlja d’Artanjan.

— Kad vi odete, gospodine, — odgovori komandant flote — meni kralj poverava komandu.

— Onda, gospodine, — odgovori brzo Kolberov čovek obraćajući se novom šefu — za vas je ovo poslednje naređenje koje mi je predato. Da vidimo kakva ovlašćenja imate?

— Evo ih — reče pomorac pokazujući kraljev potpis.

— Evo uputstava za vas — reče oficir predajući mu omot.

I okrećući se d’Artanjanu:

— Hajdemo, gospodine, — reče on uzbuđenim glasom, jer je video očajanje na licu ovog čoveka gvozdene volje — molim vas da pođete.

— Odmah — prošaputa d’Artanjan, savladan, poražen neumitnom sudbinom.

I on se spusti u barku koja zaplovi prema Francuskoj zahvaljujući povoljnom vetru i plimi. Kraljevi stražari se ukrcaše sa njim.

Musketar se, međutim, još nadao da će stići na vreme da ubedljivo brani stvar svojih prijatelja i umilostivi kralja.

Barka je letela kao lasta. D’Artanjan je jasno video kako se u noći tlo Francuske ocrtava na belim oblacima.

— Ah, gospodine, — reče on tiho oficiru kome se nije već čitav sat obraćao — ne znam šta bi dao da saznam kakva je uputstva dobio novi komandant! Ona su sva miroljubiva, jelte?… i…

On ne dovrši; u daljini se začu pucanj iz topa, zatim još jedan, i još dva tri jača.

Barka beše prispela do Francuskog tla.

CCLI

PORTOSOVI PRECI

Kad d’Artanjan ode, Aramis i Portos uđoše u glavni deo tvrđave da bi na miru razgovarali.

Portos, koji je bio veoma brižan, smetao je Aramisu koji nikad nije bio pribraniji.

— Dragi Portose, — reče ovaj najedanput — objasniću vam u čemu se sastoji ova d’Artanjanova zamisao.

— Zamisao, Aramise?

— Kojoj ćemo dugovati što ćemo, pre nego što protekne dvanaest sati, biti slobodni.

— A, zaista! — reče Portos, začuđen — Da čujem!

— Jeste li primetili, prilikom one prepirke između oficira i našeg prijatelja, da ga neka naređenja, koja se odnose na nas, dovode u nepriliku.

— Primetio sam.

— Pa lepo, d’Artanjan će otići da podnese kralju ostavku i za vreme pometnje koja će nastati usled njegove odsutnosti, mi ćemo isploviti na pučinu, ili bolje reći, vi ćete isploviti na pučinu, Portose, ako postoji mogućnost da pobegne samo jedan.

Ovde Portos zatrese glavom i odgovori:

— Pobeći ćemo zajedno, Aramise, ili ćemo obojica ostati ovde.

— Vi ste plemenit čovek, — reče Aramis — ali me vaša velika zabrinutost muči.

— Ja nisam zabrinut — reče Portos.

— Onda ste ljuti na mene?

— Nisam ljut na vas.

— Pa lepo, dragi prijatelju, zašto ste tako mračni?

— Odmah ću vam reći: pišem svoj testament.

Kad to reče, dobri Portos tužno pogleda Aramisa.

— Vaš testament? — uzviknu episkop — Koješta! Mislite da vam nema spasa?

— Osećam se umoran. To sam prvi put sad osetio, a postoji nešto što se ponavlja u našoj porodici.

— Šta to, prijatelju?

— Moj ded je bio čovek dva puta jači od mene.

— O! O! — učini Aramis. — Vaš ded je, dakle, bio Samson?¹³²

— Ne. On se zvao Antoan. Pa lepo, on je bio u mojim godinama, kada je, polazeći jednog dana u lov, osetio da mu noge klecaju, on koji nikada dotle ne beše to osetio.

— Šta je značio taj zamor, prijatelju?

— Ništa dobro, kao što ćete videti, jer pošto je otišao, iako se žalio na omlitavelost nogu, naišao je na divljeg vepra koji je nasrnuo na njega; pucao je i promašio ga, i životinja ga je rastrgla. Odmah je izdahnuo.

— To nije razlog da se vi plašite, dragi Portose.

— Oh, videćete. Moj otac je bio isto tako jak kao i ja. To je bio silan vojnik Anrija III i Anrija IV; nije se zvao Antoan, već Gaspar, kao g. de Kolinji. Nije silazio s konja, nije znao za umor. Jedne večeri kad je ustajao od stola umalo što nije pao.

— Dobro je večerao, možda,— reče Aramis — i eto zašto je posrtao.

— Koješta. Jedan prijatelj g. de Basompijera? Ta idite! Ne, kažem vam; njega začudi taj umor i reče mojoj majci koja mu se podsmevala: „Da neću i ja da se sretnem sa nekim divljim veprom kao pokojni g. de Valon, moj otac?”

— Pa šta je posle bilo? — reče Aramis.

— Pa eto, uprkos toj slabosti moj otac je hteo da siđe u vrt umesto da legne; noge su počele da mu klecaju još kad je bio na prvom stepeniku; moj otac je pao na kamenu ivicu u koju je bila utisnuta jedna šarka. Posekao je slepoočnicu na šarku i ostao na mestu mrtav.

Aramis pogleda svog prijatelja.

— Čudne su te dve okolnosti; — reče on — ne zaključujmo iz toga da može da iskrene i treća. Ne priliči čoveku vaše snage da bude sujeveran, valjani moj Portose; uostalom, kad su vaše noge klecale? Nikada niste bili tako jaki, nikad niste tako sjajno izgledali; mogli biste poneti i kuću na lećima.

— U ovom se trenutku osećam sasvim čio; — reče Portos — ali sam pre nekoliko trenutaka posrtao, činilo mi se kao da ću da padnem, i ovo se ponovilo četiri puta. Ne kažem vam da me je to uplašilo, ali mi je bilo neprijatno; prijatno je živeti. Imam novaca; imam lepa imanja, imam konje koje volim; imam i prijatelje koje volim: d’Artanjana, Atosa, Raula i vas.

Ovaj krasni Portos se čak nije ni trudio, nabrajajući prijatelje koje voli, da sakrije od Aramisa koje mu mesto daje.

Aramis mu steže ruku.

— Živećemo mi još mnogo godina, — reče on — da bismo ljudima sačuvali primerke retkih ljudi. Verujte mi, dragi prijatelju da je to dobar znak što nemamo nikakvog odgovora od g. d’Artanjana; on je morao izdati naređenje da se okupe sve lađe i da se raščisti more. A ja sam maločas naredio da odvuku jednu barku do izlaza iz podzemnog hodnika Lokmarije, tamo, znate, gde smo toliko puta čekali lisice u zasedi.

— Da, koji vodi do malog zaliva, i na čijem kraju se nalazi jedan uzani prolaz, koji smo otkrili onoga dana kad nam je ona divna lisica pobegla.

— Tako je. U slučaju da nas zadesi nesreća, u tom hodniku će biti skrivena jedna barka; mora da je već tamo. Čekaćemo pogodan trenutak, i kad se spusti noć, otplovićemo.

— To je dobro smišljeno, ali šta time dobijamo?

— To što samo mi i dva ili tri lovca sa ostrva znamo da postoji ta pećina, odnosno taj izlaz; to što izvidnice, ako ostrvo bude zauzeto, ne videći nijednu barku na obali, neće ni posumnjati da neko može da pobegne, i prestaće da paze.

— Razumem.

— Pa lepo, a noge?

— Oh, odlično, u ovom trenutku.

— Vidite dobro da se sve zareklo da nas umiri i da nam da nade. D’Artanjan će raščistiti more i osloboditi nas. Nećemo više imati da se plašimo kraljeve flote i iskrcavanja na ostrvo. Tako mi boga, Portose, imaćete još pola veka prijatnog života, i ako dospem do Španije, kunem vam se, — dodade episkop odlučno — da neće više pretiti opasnost da ne dobijete titulu vojvode.

— Nadajmo se — reče Portos malo razveseljen ovim vatrenim govorom svoga druga.

Najednom se začu uzvik:

— Na oružje!

Taj uzvik, koji ponovi sto grla, dopre do sobe gde su se nalazila ova dva prijatelja i izazva iznenađenje kod jednog i nespokojstvo kod drugog.

Aramis otvori prozor; on vide kako gomila ljudi trči sa buktinjama: žene su bežale, naoružani ljudi odlazili svaki na svoje mesto.

— Flota! Flota! — viknu jedan vojnik koji poznade Aramisa.

— Flota?— ponovi ovaj.

— Na pola domašaja topa — nastavi vojnik.

— Na oružje! — viknu Aramis.

— Na oružje!— ponovi gromkim glasom Portos.

I obojica jurnuše prema nasipu, da se zaklone iza topova.

Tada videše kao se približavaju čamci puni vojnika; oni su išli u tri pravca da bi se vojnici mogli iskrcati na tri razna mesta.

— Šta treba da radimo? — upita jedan oficir na straži.

— Viknite im da ne idu dalje; ako ne stanu, pucajte! — reče Aramis.

Pet minuta docnije topovska paljba poče.

Čamci su bili odviše blizu nasipa da bi topovi mogli tačno da pogađaju. Oni priđoše uz obalu; borba poče skoro prsa u prsa.

— Šta vam je, Portose? — reče Aramis svome prijatelju.

— Ništa… noge… ovo je zaista neshvatljivo… Vratiće im se snaga dok budem punio.

I zaista, Portos i Aramis su tako brzo punili i tako podsticali svoje ljude na borbu, da se kraljevi vojnici brzo ponovo ukrcaše, ne postigavši ništa drugo sem da odnesu svoje ranjenike.

— Hej, Portose, — viknu Aramis — potreban nam je jedan zarobljenik, požurite, požurite.

Portos siđe niz stepenice nasipa, ščepa za vrat jednog oficira kraljeve vojske koji je, da bi se ukrcao, čekao da svi njegovi ljudi budu u čamcu. Ruka diva podiže ovaj plen, koji mu posluži kao štit dok se peo, a nijedna puška ne bi ispaljena na njega.

— Evo jednog zarobljenika — reče Portos Aramisu.

— Hajd’ sad još nešto rđavo kažite o svojim nogama — uzviknu ovaj smejući se.

— Zarobio sam ga zahvaljujući svojim rukama a ne zahvaljujući svojim nogama — reče Portos tužno.

CCLII

BISKAROV SIN

Bretonci sa ostrva su bili jako ponosni na ovu pobedu; Aramis ih nije podržavao u tome.

— Dogodiće se to, — reče on Portosu kad se svi vratiše svojim poslovima — da će kralj biti besan kad mu budu podneli izveštaj o ovom otporu, i da će ovi čestiti ljudi biti desetkovani ili izgoreti kad bude ostrvo zauzeto, a to će se sigurno dogoditi.

— Iz ovoga možemo da zaključimo — reče Portos — da nismo ništa korisno uradili, jelte?

— Zasad jesmo, — odvrati episkop — jer imamo jednog zarobljenika od koga ćemo saznati šta neprijatelj sprema.

— Da, ispitajmo ovog zarobljenika, — reče Portos — a način da ga nateramo da govori jednostavan je: mi ćemo sad da večeramo, pozvaćemo i njega; kad počne da pije, govoriće.

To i učiniše. Oficir, koji je u početku bio malo nespokojan, umiri se kad vide sa kakvim ljudima ima posla.

On potanko ispriča, ne plašeći se da će sebe dovesti u nepriliku, sve o d’Artanjanovoj ostavci i njegovom odlasku.

On ispriča kako je, posle ovog odlaska, vrhovni zapovednik izdao naređenje da se Bel-Il iznenada napadne. Time završi svoje pričanje.

Aramis i Portos se pogledaše, očajni.

Nisu mogli više da se oslanjaju na onu bujnu d’Artanjanovu maštu, i prema tome, da se nadaju nikakvoj pomoći u slučaju poraza.

Aramis, ispitujući i dalje, upita zarobljenika šta kraljevi oficiri imaju nameru da rade sa šefovima Bel-Ila.

— Naređenje glasi, — odgovori ovaj — da se ubiju za vreme borbe, a po svršenoj borbi obese.

Aramis i Portos se opet pogledaše.

Obojica pocrveneše od besa.

— Suviše sam lak za vešala; odgovori Aramis — ne vešaju ljude kao što sam ja.

— A ja, ja sam suviše težak; — reče Portos — ljudi kao što sam ja prekidaju uže.

— Siguran sam, — reče ljubazno zarobljenik — da bismo vam mi dozvolili da birate na koji način želite da umrete.

— Velika vam hvala — reče ozbiljno Aramis.

Portos se pokloni.

— Još ovu čašu u vaše zdravlje — reče on, pijući i sam.

Prelazeći sa jednog razgovora na drugi, večera se oduži; oficira, koji je bio duhovit plemić, polako očara Aramisova oštroumnost i srdačna Portosova dobroćudnost.

— Oprostite mi, — reče on — što ću da vam postavim jedno pitanje; ali ljudi koji su već kod svoje šeste boce imaju prava da se malo zaborave.

— Postavite, — reče Portos — postavite.

— Govorite — reče Aramis.

— Niste li vas dvojica, gospodo, bili musketari pokojnog kralja?

— Da, gospodine, i od boljih, molim lepo — odvrati Portos.

— To je istina: rekao bih čak najbolji od svih vojnika, gospodo, kad se ne bih plašio da uvredim uspomenu svog oca.

— Vašeg oca? — uzviknu Aramis.

— Znate li kako se zovem?

— Bogami, ne, gospodine; ali vi ćete mi kazati, i…

— Zovem se Žorž de Biskar.

— Oh! — uzviknu sad Portos — Biskar! Sećate li se tog imena, Aramise?

— Biskar?… — razmišljaše episkop.— Čini mi se…

— Pokušajte da se setite, gospodine — reče oficir.

— Tako mi boga, odmah ću se setiti — reče Portos. — Biskar, zvani Kardinal… Jedan od one četvorice koji su nas prekinuli onog dana kad smo se sprijateljili sa d’Artanjanom, sa mačem u ruci.

— Tako je, gospodo.

— Jedini — reče brzo Aramis — koga nismo ranili.

— Znači da je bio odličan mačevalac — reče zarobljenik.

— To je istina, oh, sušta istina — rekoše oba prijatelja u isti mah. — Vere mi, gospodine de Biskar, očaran sam što sam se upoznao sa tako valjanim čovekom.

Biskar steže obe ruke koje mu behu pružili ova dva bivša musketara.

Aramis pogleda Portosa kao da je hteo da mu kaže: „Evo čoveka koji će nam pomoći”, i odmah reče:

— Priznajte, gospodine, da je lepo biti čestit čovek.

— Otac mi je to uvek govorio, gospodine.

— Priznajte i to da ste u tužnim okolnostima sreli ljude koji imaju da budu ubijeni ili obešeni, i otkrili da su stari poznanici ostavljeni u nasledstvo.

— Oh, ne očekuje vas ta strašna sudbina, gospodo i prijatelji — reče živo mladi čovek.

— Šta govorite! Pa vi ste to kazali.

— Kazao sam to maločas, kad vas nisam poznavao; ali sad kad vas poznajem, kažem vam: Izbeći ćete tu sudbinu ako budete hteli.

— Kako, ako budemo hteli? — uzviknu Aramis, čije pametne oči zasijaše dok je gledao čas u zarobljenika čas u Portosa.

— Samo, — nastavi Portos gledajući dostojanstveno i odvažno g. de Biskara i Aramisa — samo da ne traže od nas da se ponašamo kao kukavice.

— Ništa od vas neće tražiti, gospodo; — nastavi plemić kraljeve vojske — šta bi mogli od vas da traže? Ako vas nađu ubiće vas, to je rešeno: potrudite se dakle, gospodo, da vas ne nađu.

— Mislim da se ne varam, — reče Portos dostojanstveno — ali mi izgleda da bi morali da dođu ovde da bi nas našli.

— Što se toga tiče, potpuno ste u pravu, valjani moj prijatelju — nastavi Aramis, i dalje pokušavajući da čita sa lica de Biskara, koji je ćutao i bio uzdržljiv. — Vi biste želeli g. de Biskar, nešto da nam kažete, nešto da nam predložite, ali ne smete, je li tako?

— Ah, gospodo i prijatelji, ako govorim, ogrešiću se o naređenje; ali evo čujem jedan glas koji me, nadvisujući moj, razrešuje od obaveze.

— Top! reče Portos.

— Top i paljba iz musketa! — uzviknu episkop.

U daljini, u stenama, čula se jeziva buka neke borbe koja nije duto trajala.

— Šta je to? — upita Portos.

— E, bože moj, ono što sam slutio — uzviknu Aramis.

— Šta to?

— Onaj vaš napad, to je bilo samo zavaravanje, je li tako, gospodine? I dok su vaši odredi dozvoljavali da ih odbijamo, vi ste bili sigurni da ćete moći da se iskrcate na drugoj strani ostrva.

— Oh, na više mesta, gospodine.

— Izgubljeni smo, onda — reče mirno vanski episkop.

— Izgubljeni! To je moguće, — odgovori gospodar Pjerfona — ali nismo ni uhvaćeni ni obešeni.

Kad to reče, on ustade od stola, priđe zidu i sa njega hladno skide svoj mač iz svoje prošlosti, koji pregleda brižljivo kao što to čini stari vojnik koji se sprema za borbu i koji oseća da njegov život delom zavisi od dobrog i ispravnog oružja.

Kad je narod čuo topove i saznao za iznenadni napad, zahvaljujući kome je ostrvo moglo da bude zauzeto, on je jurnuo izbezumljen u tvrđavu. Došao je da traži pomoć i savet od svojih šefova.

Aramis, bled i poražen, pojavi se između dve buktinje, na prozoru koji je gledao u glavno dvorište puno vojnika koji su čekali njegova naređenja i izbezumljenih stanovnika koji su molili za pomoć.

— Prijatelji, — reče d’Erble ozbiljnim i jasnim glasom — g. Fuke, vaš zaštitnik, vaš prijatelj, vaš otac, uhapšen je po naređenju kralja i bačen u Bastilju.

Uzvik pun besa i pretnje dopre do prozora na kome je stajao episkop.

— Osvetimo g. Fukea! — viknuli su najrazdraženiji — Smrt kraljevim vojnicima!

— Ne, prijatelji; — odgovori svečano Aramis — ne, prijatelji, nemojte davati nikakav otpor. Kralj je gospodar u svojoj kraljevini. Kralj je zastupnik božji. Kralj i bog su kaznili g. Fukea. Priklonite glavu pred rukom božjom. Volite boga i kralja koji su kaznili g. Fukea. Nemojte svetiti svoga gospodara, ne pokušavajte da ga osvetite. Uzalud biste žrtvovali sebe, svoje žene i svoju decu! Bacite oružje, pošto vam to naređuje vaš kralj, i povucite se mirno u svoje domove. Ja to od vas tražim, ja vas molim da to učinite, ja vam, pošto to iziskuje potreba, naređujem u ime g. Fukea.

U gomili koja je bila okupljena ispod prozora začu se žagor pun srdžbe i užasa.

— Vojnici Luja XIV su se iskrcali na ostrvo — nastavi Aramis. — Sad između njih i vas neće biti borba već pokolj. Idite, idite i zaboravite; sad vam naređujem u ime Gospoda.

Pobunjenici se povukoše polako, poslušni i nemi.

— Ah, šta ste to kazali, prijatelju? — reče Portos.

— Gospodine, — reče de Biskar episkopu — vi spasavate sve ove stanovnike, ali ne spasavate ni svog prijatelja ni sebe.

— Gospodine de Biskar, — reče vanski episkop vrlo dostojanstvenim i ljubaznim glasom — molim vas da smatrate sebe slobodnim.

— Vrlo rado, gospodine, ali…

— Ali time ćete nam učiniti uslugu, jer ćete, javljajući kraljevom namesniku da su se ostrvljani pokorili, izdejstvovati možda malo milosti za nas, kad mu budete kazali kako je došlo do njihove pokornosti.

— Milost! — prihvati Portos čije su oči sevale — Milost! Šta treba da znači ta reč?

Aramis grubo steže svoga prijatelja za lakat kao što je to radio u srećno vreme njihove mladosti, kad je hteo da opomene Portosa da je napravio ili da će da napravi neku grubu grešku. Portos razumede i odmah ućuta.

— Odlazim, gospodo, — odgovori Biskar, pomalo i on začuđen ovom reči milost, koju je izgovorio ovaj gordi musketar, o čijim je junačkim delima pre nekoliko trenutaka pričao dižući ih u nebo.

— Idite, gospodine de Biskar— reče Aramis klanjajući mu se — i na rastanku primite izraz naše duboke zahvalnosti.

— Ali, gospodo, šta ćete vi, koje imam čast da nazivam svojim prijateljima, pošto ste bili dobri da mi to dozvolite, šta ćete vi za to vreme raditi? — prihvati oficir sav uzbuđen, opraštajući se od ove dvojice protivnika njegovog oca.

— Mi ćemo vas čekati ovde.

— Ali, gospode bože!… naređenje je izrično!

— Ja sam vanski episkop, gospodine de Biskar, i kao što se ne može obesiti jedan plemić, tako se ne može ni streljati jedan episkop.

— Oh, da, gospodine, da, Vaše preosveštenstvo! — nastavi Biskar — Da, tako je, imate pravo; da, to je za vas srećna okolnost. Ja odlazim, dakle, idem kod vrhovnog zapovednika kraljevog namesnika. Zbogom, gospodo, ili bolje reći, doviđenja!

I zaista, ovaj valjani oficir pojaha konja koga Aramis beše naredio da mu dovedu, pođe brzo u pravcu odakle se čula pucnjava zbog koje je narod dotrčao u tvrđavu, a koja je prekinula razgovor između ova dva prijatelja i njihovog zarobljenika.

Aramis ga je gledao kako odlazi, i kad je ostao sam sa Portosom, on reče:

— Pa lepo, jeste li razumeli?

— Bogami, ne.

— Zar vam nije bilo neprijatno što je Biskar sa nama.

— Ne, to je valjan mladić.

— Da, ali zar je potrebno da svi znaju za pećinu Lokmariju?

— Ah, to je istina, to je istina, razumem. Mi treba da pobegnemo kroz podzemni hodnik.

— Izvolite — odgovori veselo Aramis. — Pođimo, prijatelju Portose! Naša barka nas čeka, i nismo još pali kralju u ruke.

CCLIII

PEĆINA LOKMARIJA

Podzemni hodnik u pećini Lokmarije je bio prilično daleko od nasipa, i naša dva prijatelja su morala da žure da što pre stignu do njega.

A uostalom, i noć je odmicala; ponoć beše otkucala na tvrđavi; Portos i Aramis su nosili veliku količinu novca i oružja.

Oni su išli, dakle, preko pustare koja se nalazila između nasipa i ovog podzemnog hodnika, osluškujući i najmanji šum i trudeći se da izbegnu svaku zasedu.

S vremena na vreme su putem, sa koga su iz opreznosti skrenuli, a koji je ostao levo od njih, prolazili begunci koji su, na vest da su se iskrcale kraljeve trupe, pobegli iz onih delova ostrva koji su bili udaljeni od obale.

Aramis i Portos su, skriveni u šupljini jedne stene, slušali šta su govorili ovi preplašeni ljudi, koji su sa sobom nosili ono što im je od stvari i odela bilo najdragocenije, i gledali su da iz njihovih žalbi dokuče nešto što bi njima moglo da koristi.

Najzad, pošto su dugo brzo išli, i morali često da zaostaju radi veće sigurnosti, stigoše do te duboke pećine u koju vanski episkop, koji je umeo sve da predvidi, beše naredio da se pomoću valjaka prenese jedna jaka barka koja je mogla u ovo doba godine da se održi na moru.

— Dobri moj prijatelju, — reče Portos pošto beše odahnuo, bučno udišući vazduh — stigli smo, kako mi izgleda; ali mislim da ste mi kazali da treba da nas prate tri čoveka, trojica slugu. Ja ih ne vidim, gde su oni?

— Zašto je potrebno da ih vidite, dragi Portose? — odgovori Aramis. — Oni nas sigurno čekaju u pećini; svakako se u ovom trenutku odmaraju, jer su imali da svrše jedan težak i naporan posao.

Aramis zadrža Portosa koji se spremao da uđe u podzemni hodnik.

— Hoćete li da mi dozvolite, dragi prijatelju, da prvo ja uđem. Poznat mi je znak po kome će me moji ljudi poznati, a ako ga ne budu čuli, oni bi mogli da pucaju na vas, ili da vas u mraku gađaju nožem.

— Idite, dragi Aramise, uđite prvi, vi koji ste oličenje mudrosti i obazrivosti, idite. A i zbog toga što opet osećam u nogama onaj zamor o kome sam vam već govorio.

Aramis pusti Portosa da sedne na ulazu u pećinu, a on saže glavu i uđe u podzemni hodnik, podražavajući ćukanje sove.

Slabo gukanje, koje se jedva čulo, odgovori mu iz pećine.

Aramis nastavi da ide oprezno, ali uskoro zastade jer ču da neko na deset koraka od njega ćuče isto onako kako je on to prvi uradio.

— Jeste li tu, Ive? — upita episkop.

— Da, Vaše preosveštenstvo, Goenek isto tako. I njegov sin je sa nama.

— Dobro, je li sve spremno?

— Da, Vaše preosveštenstvo.

— Otidite, dobri moj Ive, do ulaza u pećinu; tu ćete naći gospodara Pjerfona koji se odmara: umoran je od dugog pešačenja. Ako slučajno ne bude mogao da ide, donesite ga ovamo.

Tri Bretonca poslušaše; ali je nalog koji je Aramis dao svojim slugama bio nepotreban, jer je Portos, koji se bio odmorio, već počeo da silazi, i njegovi teški koraci su odjekivali u ovim šupljinama od belutka i granita.

Čim je gospodar Brasjea stigao do episkopa, Bretonci upališe fenjer kojim se behu snabdeli, i Portos uveri svoga prijatelja da se oseća jak kao i obično.

— Pregledajmo barku — reče Aramis — i vidimo šta sve ima u njoj.

— Ne prinosite svetlost blizu, — reče gazda Iv — jer sam ja, kao što ste mi naredili, Vaše preosveštenstvo, stavio u sanduk ispod klupe na zadnjem delu barut koji ste mi poslali iz tvrđave.

— Dobro — reče Aramis.

I on uze fenjer i pažljivo pregleda celu barku, sa svom predostrožnošću čoveka koji zna da opasnost preti i koji je spreman da se hrabro bori.

Ovaj čamac je bio dugačak, lak, od onih koji ne gaze duboko i imaju uzanu kobilicu, jednom reči, jedan od onih koji su uvek tako građeni u Bel-Ilu, izdržljiv na vodi, lako se njime upravlja, ima krov koji, kad besni bura zamenjuje palubu na kojoj se talasi ne zadržavaju, i koji može da zaštiti veslače.

U dva dobro zatvorena sanduka, koja su se nalazila ispod klupa na prednjem i zadnjem delu čamca, Aramis nađe hleb, dvopek, suvo voće, slaninu i priličnu zalihu vode u mešinama; ta hrana je bila dovoljna za ljude koji se ne udaljuju od obale i koji, u slučaju potrebe, mogu da nabave drugu.

Oružje, osam pušaka i isto toliko pištolja, bilo je ispravno i već napunjeno. Tu je bilo rezervnih vesala — u slučaju da se desi neki kvar — i ono malo trouglasto jedro koje pokreće čun zajedno sa, veslačima, koje je tako potrebno kad duva vetar, a nije teško.

Kad je Aramis video da je sve tu i pokazao da je zadovoljan pregledom, on reče:

— Posavetujmo se, dragi Portose, da li treba da pokušamo da izvučemo barku kroz onaj otvor pećine za koji niko ne zna, a do koga ćemo doći prolazeći kroz podzemni hodnik, ili je bolje da je pomoću valjka prenesemo preko vresišta.

— Meni je svejedno, Vaše preosveštenstvo, — reče gazda Iv sa puno poštovanja — ali ne verujem da bi nam bilo lakše kroz podzemni hodnik, gde bismo imali da vučemo našu barku u mraku, nego preko otvorenog polja. Ja dobro poznajem obalu i mogu da vam tvrdim da se po njoj ide kao po travi u vrtu, dok je zemlja u pećini neravna, a da ne računamo i s tim, Vaše preosveštenstvo, da čun možda neće moći da prođe kroz onaj uzani prolaz:

— Ja sam proračunao, odgovori episkop, i siguran sam da će proći.

— Neka bude kako vi želite, pristajem, Vaše preosveštenstvo, — naglasi gazda — ali Vaše preosveštenstvo vrlo dobro zna da moramo, da bismo prošli kroz uzani prolaz, da podignemo jedan ogroman kamen koji zatvara prolaz kao kakva vrata, onaj kamen ispod koga uvek prolazi lisica!

— Dići ćemo ga; — reče Portos — to nije teško.

— Oh, ja znam da je Vaša svetlost jaka koliko desetorica ljudi, — odvrati Iv — ali će se Vaša svetlost mnogo namučiti.

— Mislim da je možda gazda u pravu — reče Aramis.

— Pokušajmo preko otvorenog polja.

— Utoliko pre, Vaša svetlosti, — nastavi ribar — što nećemo moći da se ukrcamo pre zore, jer će tu biti mnogo posla, a čim svane, biće nam potreban, neophodan čak, jedan stražar koji će na vrhu pećine motriti na dereglije i krstarice koje bi mogle da nas vrebaju.

— Da, Ive, da, vaš razlog je jak, ići ćemo obalom.

I tri snažna Bretonca podmetnuše valjke ispod barke, i htedoše da počnu da je vuku, kad se udaljeni lavež pasa začu u polju. Aramis brzo izađe iz pećine; Portos pođe za njim.

Zora je bacala svoju crvenkastu i beličastu svetlost na talase i ravninu. U polutami su se videle niske i tužne jele, koje su se savijale nad stenama, i duga jata gavranova koji su svojim crnim krilima dodirivali oskudna polja heljde.

Kroz četvrt sata je trebalo uveliko da svane; ptice se behu probudile i svojim veselim pesmama su to objavljivale celoj prirodi.

Lavež koji se čuo, zbog koga su prekinuli posao ribari koji su se spremali da povuku barku, i zbog koga su Aramis i Portos istrčali napolje, odjekivao je i dalje u jednom dutom klancu udaljenom od pećine na jednu milju otprilike.

— To je neka hajka; — reče Portos — psi su pošli za nekim tragom.

— Šta li je to? Ko lovi u ovo doba? — pomisli Aramis.

— Naročito ovde, — nastavi Portos — gde sa strahom očekuju da se svakog časa pojave kraljevi vojnici!

— Lavež se sve jasnije čuje. Da, u pravu ste, Portose, psi su pošli za nekim tragom.

— Ah, Ive, — uzviknu najednom Aramis — hodite ovamo!

Iv dotrča, ostavljajući valjak koji je držao, i koji je hteo da podmetne ispod barke u trenutku kad ga je ovaj episkopov uzvik sprečio da to učini.

— Kakav je ovo lov, gazda? — reče Portos.

— Oh, Vaša svetlosti, ništa ne razumem — odvrati Bretonac. — Gospodar Lokmarije ne bi lovio u ovakvom jednom trenutku. Ne, a međutim psi…

— Sem ako nisu pobegli iz staje za pse.

— Ne,— reče Goenek — to nisu psi gospodara Lokmarije.

— Sigurnije će biti da uđemo u pećinu — nastavi Aramis. — Očevidno je da glasovi postaju sve jasniji, i uskoro ćemo saznati šta je u stvari.

Oni uđoše; ali ne behu još prešli ni sto koraka, kad se neki šum, sličan prigušenom uzdahu preplašenog živog bića začu u pećini, i jedna preplašena lisica, brekćući projuri kao munja pored begunaca, preskoči barku i nestade ostavljajući za sobom onaj opori miris, koji se još nekoliko trenutaka osećao u niskim svodovima podzemnog hodnika.

— Lisica! — povikaše Bretonci kao što vikne lovac kad je prijatno iznenađen.

— Prokleti da smo! — uzviknu episkop — Naše sklonište je otkriveno.

— Kako to? — reče Portos — Zar da se plašimo jedne lisice?

— Eh, prijatelju, šta to govorite, šta se nas tiče lisica? Nije sad ona u pitanju, dođavola! Ali zar ne znate da za lisicom dolaze psi, a za psima ljudi?

Portos saže glavu.

I kao da je htela da potvrdi da su Aramisove reči tačne, gomila pasa koji su lajali i jurili strahovitom brzinom po tragu neke životinje, pojavi se.

— Evo pasa; — reče Aramis koji je stajao skriven iza jedne grupe između dve stene — da vidimo sad ko su lovci?

— Ako je gospodar Lokmarije, — odgovori gazda — on će pustiti pse da traže po pećini; on dobro poznaje svoje pse, i neće ulaziti unutra, jer je siguran da će lisica izaći s druge strane, i otići će tamo da je čeka.

— Ne lovi to gospodar Lokmarije — odgovori episkop prebledevši.

— Ko onda? — upita Portos.

— Pogledajte.

Portos pogleda kroz rupu i vide na vrhu brežuljka dvanaestak konjanika koji su terali svoje konje da idu za psima, vičući: ,,Na, na!”

— Kraljevi stražari! — reče on.

— Da, prijatelji, kraljevi stražari.

— Kraljevi stražari, kažete Vaše preosveštenstvo? — uzviknuše Bretonci, prebledevši isto tako.

— Predvodi ih Biskar jašući konja sive boje — nastavi Aramis.

U istom trenutku psi jurnuše u pećinu kao lavina i unutrašnjost pećine se popuni njihovim zaglušujućim lavežom.

— Ah, dođavola! — reče Aramis kome ova sigurna, neizbežna, opasnost vrati hladnokrvnost — Ja vrlo dobro znam da smo izgubljeni, ali nam ostaje još jedna mogućnost: ako stražari, koji će poći za psima, primete da postoji izlaz iz pećine, nema više nade; jer kad budu ušli u pećinu, oni će pronaći i barku i nas. Psi ne smeju izaći iz podzemnog hodnika. Gospodari ne smeju ući.

— Tako je — reče Portos.

— Vi shvatate: — dodade episkop sa onom kratkoćom sa kojom se izdaju naređenja — ima šest pasa, koji će morati da stanu kad dođu do onog ogromnog kamena ispod koga se provukla lisica; ali oni neće moći proći jer je otvor uzan, i tu ćemo ih ubiti.

Bretonci jurnuše sa nožem u ruci.

Nekoliko trenutaka docnije začu se žalosno cviljenje i strašno urlikanje, a zatim nasta tajac.

— Gotovo je — reče hladno Aramis. — Sad gospodari!

— Šta da radimo? — upita Portos.

— Da se sakrijemo, da čekamo da uđu, i da ih pobijemo.

— Pobijemo? — ponovi Portos.

— Šesnaest ih je; — reče Aramis — toliko ih je bar u ovom trenutku.

— I dobro su naoružani — dodade Portos utešnim osmehom.

— To će trajati deset minuta — reče Aramis. — Hajdemo! I on odvažno uze jednu pušku i stavi svoj lovački nož u zube.

— Iv, Goenek i njegov sin će nam dodavati puške — nastavi Aramis. — A vi, Portose, vi ćete pucati iz neposredne blizine. Osmoricu ćemo ubiti pre nego što se ostali osveste, to je sigurno; zatim ćemo ih sva petorica napasti noževima i poslati na onaj svet.

— A šta ćemo sa ovim jadnim Biskarom? — reče Portos.

Aramis razmisli jedan trenutak.

— Biskara prvog ubiti — odgovori hladno Aramis. — On zna ko smo mi.

CCLIV

PEĆINA

Uprkos onog dara predviđanja koji je bio glavna crta Aramisovog karaktera, stvari se nisu odigrale onako kako je on predvideo, jer se i slučaj umešao.

Biskar, koji je imao boljeg konja od svojih drugova, stiže prvi do ulaza u pećinu i shvati da su i lisica i psi ušli unutra. Samo, kako ga beše obuzeo onaj sujeverni strah koji, što je sasvim prirodno, čoveku uliva sve ono što je podzemno i mračno, on se zaustavi pred pećinom i sačeka da svi njegovi drugovi stignu.

— Pa? — upitaše ga ovi zadihani mladi ljudi, ne shvatajući zašto je stao.

— Pa eto, ne čuju se više psi: mora da su se i lisica i psi izgubili u podzemnom hodniku.

— Oni imaju suviše dobrog vođu, — reče jedan od stražara — da bi mogli da izgube put. Uostalom, čuli bismo ih kako jure tamo amo. Ovi moraju biti u pećini, kao što kaže Biskar,

— Ali, — reče jedan mladić — zašto ih više ne čujemo?

— To je čudno — reče drugi.

— Pa lepo, uđimo u pećinu — reče treći. — Da nije, slučajno, zabranjeno da se u nju ulazi?

— Ne, — odgovori Biskar — ali je u njoj mračno kao u rogu, i mogli bismo vrat slomiti.

— Dokaz su naši psi, — reče jedan stražar — koji su ga slomili, kako izgleda.

— Šta im se dogodilo? Dođavola! — pitali su mladi ljudi jedan drugog.

I svaki gospodar poče da doziva svog psa po imenu, i da svira u trubu ono što njegov pas najviše voli, ali se nijedan ne odazva, ni na dozivanje ni va sviranje.

— Možda je ovo neka začarana pećina — reče Biskar. Hajde, da vidimo.

I on sjaha i pođe prema pećini.

— Čekaj, čekaj, i ja ću s tobom — reče jedan od stražara, videći da se Biskar sprema da uđe u mračnu pećinu.

— Ne, — odgovori Biskar — ovde se mora događati nešto čudno; ne izlažimo se opasnosti svi u isto vreme. Ako se kroz deset minuta ne vratim, onda uđite, svi zajedno.

— Dobro, — rekoše mladi ljudi, koji uostalom nisu mislili da se Biskar izlaže velikoj opasnosti — čekaćemo te.

I ne silazeći s konja, oni opkoliše pećinu.

Biskar, dakle, uđe sam, idući u mraku sve dok ne naiđe na Portosovu pušku. Kad mu puška dodirnu grudi, on se iznenadi, pruži ruku i uhvati hladnu cev.

U istom trenutku Iv podiže na mladog čoveka svoj nož, koji bi mu ovaj jaki Bretonac iz sve snage zario u grudi da ga gvozdena Portosova ruka ne zadrža na pola puta.

Zatim se začu u mraku njegov prigušen glas:

— Ja ne dozvoljavam da ga ubijete.

Biskar se nađe između dva čoveka od kojih ga je jedan štitio, a drugi mu pretio, a ta zaštita i ta pretnja su bile isto toliko strašne, jedna koliko i druga.

Ma kako da je mladi čovek bio hrabar, njemu se ote jedan uzvik koji Aramis odmah uguši, stavljajući mu maramicu na usta.

— Gospodine Biskar, — reče mu on tužnim glasom — mi vam ne želimo zla, a vi to morate znati, ako ste nas poznali; ali ako samo jednu reč kažete, ili uzdahnete ili udahnete, bićemo primorani da vas ubijemo kao što smo ubili i vaše pse.

— Da, poznao sam vas, gospodo — reče sasvim tiho mladi čovek. — Ali zašto ste vi ovde? Šta ovde radite? Nesrećnici! Nesrećnici! A ja sam mislio da ste u tvrđavi.

— A trebalo je, gospodine, da se vi zauzmete za nas, čini mi se.

— Učinio sam što sam mogao, ali…

— Ali?…

— Ali su naređenja izrična.

— Da nas ubijete?

Biskar ne odgovori ništa. Bilo mu je teško da govori o vešanju ovim plemićima.

Aramis razumede ćutanje svoga zarobljenika.

— Gospodine Biskar,— reče on — bili biste već mrtvi da nismo imali obzira prema vašoj mladosti i da nismo nekad poznavali vašeg oca, ali vi možete još da spasete sebe ako se zakunete da nećete reći svojim drugovima šta ste videli.

— Ne samo da se zaklinjem da neću o tome ništa reći, već se zaklinjem da ću sve učiniti da sprečim svoje drugove da uđu u pećinu.

— Biskar! Biskar! — vikali su spslja.

— Odgovorite — reče Aramis. — Evo me! — viknu Biskar.

— Idite, mi se oslanjamo na vaše poštenje.

I on pusti mladog čoveka.

Biskar pođe prema izlazu.

— Biskar! Biskar! — vikali su glasovi koji su sad bili jasniji.

I senke nekoliko ljudi pojaviše se na zidovima u unutrašnjosti pećine.

Biskar jurnu u susret svojim drugovima, da bi ih zadržao, i stiže do njih u trenutku kad već behu ušli u podzemni hodnik.

Aramis i Portos su pažljivo slušali, kao ljudi čiji život zavisi i od samog kretanja vazduha.

Biskar izađe iz pećine sa svojim drugovima.

— O! O! Kako si bled — reče jedan od njih kad izađoše na svetlost.

— Bled! — uzviknu drugi — Hteo si da kažeš modar?

— Ja? — reče mladi čovek čineći sve napore da se savlada.

— Ali šta ti se dogodilo, tako ti neba? — upitaše svi uglas.

— Nemaš ni kapi krvi u venama, jadni prijatelju — reče jedan od njih smejući se.

— Ovo je nešto ozbiljno, gospodo; — reče drugi — on će da se onesvesti; imate li soli za udisanje?

I svi prsnuše u smeh.

Od ovih mnogobrojnih pitanja, njemu se vrati snaga.

— Zašto mislite da sam nešto video? — upita on — Bilo mi je vrlo toplo kad sam ušao u ovu pećinu i tu me je iznenada uhvatila hladnoća, to je sve.

— A psi, a psi, jesi li ih video? Jesi li čuo što o njima? Znaš li gde su?

— Verovatno su pošli drugim putem — reče Biskar.

— Gospodo, — reče jedan od mladića — sudeći po bledilu i ćutanju našeg prijatelja iza svega ovog se krije neka tajna koju Biskar neće, ili verovatno ne može da otkrije. Jedno je sigurno: Biskar je nešto video u pećini. Pa lepo, i ja sam radoznao da vidim ono što je on video, pa ma to bio i đavo. U pećinu, gospodo, u pećinu!

— U pećinu! — ponoviše svi.

I odjek u podzemnom hodniku prenese Portosu i Aramisu ove preteće reči: „U pećinu! U pećinu!”

Biskar stade ispred svojih drugova.

— Gospodo, gospodo, — povika on — tako vam boga, ne ulazite!

— Ta čega ima tako strašnog u ovom podzemnom hodniku? — upita nekolicina njih.

— Hajde, Biskar, reci.

— Sigurno je video đavola — ponovi onaj koji već beše nagovestio i tu mogućnost

— Pa lepo, ako ga je video, neka ne bude sebičan i neka nas pusti da ga i mi vidimo.

— Gospodo! Gospodo, smilujte se! — navaljivao je Biskar.

— Hajde, pusti nas da uđemo.

— Gospodo, preklinjem vas da ne ulazite!

— Ali ti si ušao?

Tada jedan od oficira koji je bio stariji od ostalih, koji je dotle stajao pozadi i ne beše ništa rekao, priđe:

— Gospodo, — reče on mirnim glasom, koji je odudarao od živosti ovih mladih ljudi — unutra se nalazi neko ili nešto, a to nije đavo, ali ma ko da je taj neko ili to nešto, bio je dovoljno jak da ućutka naše pse. Moramo saznati ko je taj neko ili to nešto.

Biskar pokuša i poslednji put da zadrži svoje prijatelje, ali bez uspeha. Uzalud je istrčavao ispred najsmelijih, uzalud se grčevito hvatao za stene da bi im preprečio put, gomila mladih ljudi jurnu u pećinu za oficirom koji je poslednji govorio, ali koji je prvi jurnuo sa mačem u ruci da prkosi nepoznatoj opasnosti.

Biskar, koga njegovi prijatelji behu odgurnuli, i koji nije mogao da pođe sa njima, jer bi ga Portos i Aramis smatrali za izdajicu i krivokletnika, nasloni se na neravne zidove stena za koje je mislio da su izloženi mecima musketara, i tu stajaše, osluškujući, ruku podignutih uvis kao da preklinje.

Stražari su išli napred, a njihova vika se sve manje čula ukoliko su dublje zalazili u podzemni hodnik.

Najednom pucanje iz musketa, koje je ličilo na grmljavinu, odjeknu u svodovima pećine.

Dva ili tri metka udariše u stenu na koju se Biskara beše naslonio.

U istom trenutku se začuše uzdasi, vika i proklinjanje, i ona mala grupa plemića se opet pojavi; jedni su bili bledi, drugi krvavi, svi obavijeni oblakom dima, koji kao da je spoljni vazduh izvlačio iz dubine pećine.

— Biskar! Biskar! — vikali su begunci — Ti si znao za zasedu u ovoj pećini a nisi nam ništa rekao!

— Biskar! Ti si kriv što su četvorica naših ubijeni; teško tebi, Biskar!

— Ti si kriv što sam smrtno ranjen; — reče jedan od mladića skupivši svoju krv u ruku i bacivši je Biskaru u lice — proklet da si što je moja krv prolivena!

I on pade kraj nogu mladog čoveka, boreći se sa smrću.

— Ali nam bar reci ko je unutra! — povika nekoliko srditih glasova.

Biskar je ćutao.

— Reci nam ili umri! — viknu ranjenik podižući se naslanjajući se na jedno koleno i dižući na svog druga pušku kojom nije mogao da se služi.

Biskar brzo priđe i pokaza mu svoje grudi da u njih puca; ali ranjenik ponovo pade na zemlju i ne diže se više; iz grudi mu se ote poslednji uzdah.

Biskar, razbarušene kose, unezverena pogleda, izbezumljen, pođe u pećinu, govoreći:

— U pravu ste, neka umrem ja koji sam dozvolio da moji drugovi budu mučki ubijeni! Ja sam podlac!

On baci svoj mač daleko od sebe, jer je hteo da umre ne braneći se, i jurnu u podzemni hodnik. Ostali mladići pođoše za njim.

Ova jedanaestorica koji behu ostali od njih šesnaestorice, nestadoše u pomrčini.

Ali nisu otišli dalje od onih prvih: drugi plotun obori petoricu na ledeni pesak, i kako je bilo nemoguće videti odakle dolazi taj smrtonosni barut, ostali ustuknuše sa užasom koji je lakše naslikati nego opisati.

Ali Biskar, koji je ostao zdrav i čitav, i ne pomisli da beži kao ostali, on sede na jednu stenu i čekaše.

Šest plemića behu samo ostali.

— Zbilja, — reče jedan od onih koji su ostali u životu — je li to bio đavo?

— Bogami, nešto gore od toga — reče drugi.

— Da pitamo Biskara; on to zna.

— Gde je Biskar?

Mladići pogledaše oko sebe i videše da Biskara nema.

— Poginuo je! — rekoše dvojica trojica.

— Nije, — odgovori neko — ja sam ga video, usred onog dima, kako mirno seda na jednu stenu; on je u pećini, on nas čeka.

— On mora poznavati one koji su unutra.

— A otkud bi ih poznavao?

— Bio je zarobljenik pobunjenika.

— To je istina. Pa lepo, zovnimo ga i saznajmo od njega s kim imamo posla.

I svi viknuše uglas:

— Biskar! Biskar!

Ali Biskar ne odgovori.

— Svejedno! — reče oficir, koji u ovoj prilici beše pokazao toliko hladnokrvnosti — On nam više nije potreban, evo stiže nam pojačanje.

I zaista jedna četa od šezdeset pet do osamdeset vojnika, koji behu zaostali iza svojih oficira, koji kao strasni lovci, behu pojurili napred, stizala je u potpunom redu; predvodili su ih vrhovni zapovednik i prvi zamenik. Pet oficira brzo pođoše u susret svojim vojnicima i sa rečitošću koja se lako da razumeti, ispričaše šta im se dogodilo i zamoliše da im pomognu.

Vrhovni zapovednik ih prekide.

— Gde su vaši drugovi? — upita on.

— Ubijeni!

— Ali šesnaestorica vas je bila!

— Deset ih je poginulo, Biskar je u pećini, i sad nas je petorica.

— Biskar je dakle zarobljen?

— Verovatno.

— Ne, evo ga, pogledajte.

I zaista, Biskar se pojavi na ulazu u pećinu.

— On nam daje znak da dođemo — rekoše oficiri. — Hajdemo!

— Hajdemo!— ponoviše svi.

I svi pođoše u susret Biskaru.

— Gospodine, — reče vrhovni zapovednik obraćajući mu se — tvrde mi da vi znate ko su ti ljudi u pećini koji se tako očajnički brane. Pozivam vas, u ime kralja, da kažete šta znate.

— Zapovedniče, — reče Biskar — nije potrebno da mi naređujete, od ovog trenutka me više ne vezuje data reč, i dolazim u ime ovih ljudi…

— Da mi kažete da se predaju?

— Da vam kažem da su rešeni da se brane dok ne poginu, ako ne pristanete na njihove uslove.

— Koliko ih je?

— Dvojica — reče Biskar.

— Dvojica, a nameću nam uslove?

— Dvojica, ali su nam već ubili desetoricu ljudi — reče Biskar.

— Ko su dakle ti ljudi? Divovi?

— Nešto veće od toga. Sećate li se priče o odbrani tvrđavice Sen-Žerve, zapovedniče?

— Da, gde su četiri kraljeva musketara pružila otpor čitavoj vojsci?

— Pa lepo, ova dva čoveka su dvojica od tih musketara.

— Kako se zovu?

— Onda su se zvali Portos i Aramis. Danas se zovu g. d’Erble i g. di Valon.

— A zašto sve ovo rade?

— Oni su branili Bel-Il, u ime g. Fukea.

Kad čuše da se pominju imena: Portos i Aramis, vojnici počeše da ponavljaju šapatom:

— Musketari! Musketari!

I ove hrabre mlade ljude podiđe jeza od oduševljenja i užasa pri pomisli da će imati da se bore protiv dva čoveka koji su nekad bili ponos vojske.

A to zato, što su svi oni koji su bili vojnici zaista duboko poštovali ova četiri imena: d’Artanjan, Atos, Portos i Aramis, kao što su u staro doba duboko poštovali imena Herkula, Kastora¹³³ i Poluksa.

— Dva čoveka, — uzviknu vrhovni zapovednik a ubili su nam deset oficira dvaput ispalivši iz musketa. To je nemoguće, gospodine Biskar.

— Eh, zapovedniče, — odgovori ovaj — ne kažem da pored sebe nemaju dva ili tri čoveka kao što su i musketari u tvrđavici Sen-Žerve imali kraj sebe trojicu ili četvoricu slugu; ali, verujte, zapovedniče, video sam te ljude, bio sam njihov zarobljenik, znam šta vrede; njih dvojica bi mogli da unište čitav vojni korpus.

— To ćemo videti, — reče zapovednik — i to kroz jedan trenutak. Budite spremni, gospodo!

Posle ovog odgovora svi stadoše mirno, i čekahu naređenje.

Jedino se Biskar usudi da još jednom pokuša da ga ubedi.

— Gospodine, — reče on tiho — nastavimo svoj put; ova dva čoveka, ova dva lava koja ćemo napasti, braniće se dok ne poginu. Oni su nam već ubili deset ljudi; ubiće nam još dvaput toliko i najzad će se ubiti, ali se neće predati. Šta ćemo time dobiti što ćemo se boriti sa njima?

— Dobićemo to, gospodine, što će nam savest biti mirna, jer nismo naterali osamdeset vojnika kraljeve garde da uzmaknu ispred dva pobunjenika. Ako poslušam vaš savet, gospodine, ja ću ukaljati svoju čast, a kaljajući svoju čast, ja ću ukaljati čast cele vojske. Napred, vi ostali!

I on pođe prvi i dođe do ulaza u pećinu. Kad tu stiže, on stade.

On stade da bi Biskar i njegovi drugovi imali vremena da mu opišu unutrašnjost pećine. Zatim, kad mu se učini da dovoljno poznaje mesto, on podeli četu u tri voda, koja su imala da uđu, jedan za drugim, i da neprekidno pucaju na sve strane. Svakako će se prilikom tog napada izgubiti još pet ljudi, možda i deset, ali će sigurno najzad uhvatiti pobunjenike, pošto ne postoji drugi izlaz iz pećine, i pošto, kad se dobro razmisli dva čoveka ne mogu da ubiju osamdeset ljudi.

— Zapovedniče, — reče Biskar — molim da budem na čelu prvog voda.

— Dobro — odgovori zapovednik. — Biće vam ukazana ta čast. To je poklon od mene.

— Hvala! — odgovori mladi čovek sa onom odlučnošću svojstvenom njegovom rodu.

— Onda uzmite svoj mač.

— Iću ću bez njega, zapovedniče, — reče Biskar — je ne idem da ubijam, već da budem ubijen.

I on stade na čelo prvog voda, ne zaklonivši lice; tada skrsti ruke i reče:

— Pođimo, gospodo!

CCLV

JEDNO HOMEROVSKO PEVANJE

Vreme je da pređemo u drugi tabor i da opišemo u isto vreme i borce i bojno polje.

Aramis i Portos behu pošli podzemnim hodnikom da nađu ona tri Bretonca, svoja pomoćnika, i čamac koji je trebalo da bude već privezan užetom za obalu; nadali su se da će odmah moći da iznesu čamac kroz onaj mali prolaz u pećini, a da niko ne primeti njihove pripreme i njihovo bekstvo. Dolazak lisice i pasa ih je primorao da se sakriju.

Pećina se protezala u dužini od sto hvati otprilike, do jedne padine iznad jednog malog zaliva. U tajanstvenim dubinama ove pećine, koja je bila hram mnogobožačkih božanstava — u vreme kad se Bel-Il zvao Kolonez — prineseno je mnogo ljudskih žrtava.

Na kraju pećine svod je bio tako nizak, hodnik tako uzan, da bi barka, tarući se o zidove, jedva prošla, ali ponekad — u trenucima očajanja — drvo postaje mekše, kamen popusti pod pritiskom čovečije volje.

Tako je mislio Aramis kad se, otpočevši borbu, rešio na bekstvo, koje je svakako imalo da bude opasno pošto svi napadači nisu poginuli i pošto je trebalo pobeći — pod pretpostavkom da će moći da spuste barku u more — kad već uveliko svane, na oči pobeđenih, kojima će ići u račun, kad vide kako su pobedioci malobrojni, da narede da ih gone.

Kad je video da su, pucajući dvaput, ubili desetoricu ljudi, Aramis, koji se beše svikao na zavijutke u podzemnom hodniku, ode da vidi ko su oni, prebroja ih — jer zbog dima nije mogao da vidi one koji su izašli — i odmah naredi da se barka odvuče do velikog kamena koji je zatvarao spasonosni izlaz.

Portos prikupi svu snagu, uhvati čamac obema rukama i podiže ga, a za to vreme Bretonci brzo podmetnuše valjke.

Behu došli do kraja pećine, do kamena koji je zatvarao izlaz.

Portos uhvati donji deo ogromnog kamena, prisloni na njega svoje snažno rame i gurnu ga, i on se pokrenu. Oblak prašine se spusti sa svoda sa prahom deset hiljada pokolenja morskih ptica čija su gnezda bila priljubljena uz stenu kao lepak.

Kad treći put gurnu, stena popusti i zaljulja se. Portos se leđima nasloni na susednu stenu, nogom se odupre o kamen i izbaci ga iz ležišta od krečnjaka koje mu je služilo umesto šarki i lema.

Kad kamen pade pojavi se svetlost, divna, blistava koja prodre u podzemni hodnik kroz otvor izlaza, i plavo more se ukaza pred očima zadivljenih Bretonaca.

Odmah počeše da dižu barku na ovaj bedem. Još dvadeset hvati, pa će moći da je spuste u more.

Za to vreme je stigla četa koju je zapovednik postrojio i rasporedio za penjanje po lestvama ili juriš.

Aramis je čuvao stražu da bi njegovi prijatelji mogli mirno da rade.

On vide ovo pojačanje, prebroja ljude, i odmah se uveri da se neće moći izvući iz opasnosti koja im preti od ove nove borbe.

Da pobegnu barkom, sad kad će neprijatelj da upadne u podzemni hodnik, nemoguće je.

I stvarno, zahvaljujući svetlosti koja je osvetljavala dve trećine pećine, vojnici će videti barku kako plovi prema pučini i dva pobunjenika koji će biti na puškomet daleko, i jedan njihov pluton će, ako ne pogodi moreplovce, izrešetati čun.

Pored toga, a sve je mogućno, ako barka i ljudi koji su u njoj pobegnu, zar neće odmah dići uzbunu! Zar neće odmah obavestiti kraljeve dereglije? Zar je moguće da čamac, koga će progoniti na moru i vrebati sa kopna, ne podlegne pre kraja dana? Aramis je, provlačeći nervozno ruku kroz svoju prosedu kosu, prizivao boga i đavola u pomoć.

On pozva Portosa koji je sam uspevao da uradi više nego valjkovi i oni koji ih valjaju, i reče mu sasvim tiho:

— Prijatelju, našim neprijateljima je stiglo pojačanje.

— A! — reče mirno Portos — Šta da radimo, onda?

— Da se ponovo borimo, jer nas još može poslužiti sreća.

— Da, — reče Portos — jer čudno bi bilo da ne ubiju jednog od nas dvojice, a ako ubiju jednog, sigurno je da će i onaj drugi pustiti da ga ubiju.

Portos izgovori ove reči sa onom hrabrošću koja mu je bila urođena.

Aramis oseti kao da ga je neko nožem udario u srce.

— Neće ubiti ni jednog ni drugog ako budete radili ovo što ću vam reći, prijatelju Portose.

— Recite.

— Ovi ljudi će sići u pećinu.

— Da.

— Mi ćemo ubiti petnaestak, ali ne više.

— Koliko ih svega ima? — upita Portos.

— Stiglo im je pojačanje od sedamdeset i pet ljudi.

— Sedamdeset i pet i pet, osamdeset… A! A! — učini Portos.

— Ako svi pucaju u isto vreme, izrešetaće nas.

— Svakako.

— Da ne računamo i to da pucanje može da izazove rušenje u pećini.

— Stvarno, — reče Portos — maločas mi je parče stene ranilo rame.

— Eto vidite.

— Ali to nije ništa.

— Odlučimo se brzo. Naši Bretonci će nastaviti da vuku čamac prema moru.

— Vrlo dobro.

— Nas dvojica ćemo ostati ovde da čuvamo barut, metke i muskete.

— Ali nas dvojica, dragi Aramise, nećemo nikako moći da ispalimo triput iz musketa u isto vreme; — reče bezazleno Portos — borba sa musketama je rđav način.

— Nađite neki drugi.

— Našao sam! — reče najednom div — Ja ću iza jednog stuba čekati u zasedi sa ovom gvozdenom polugom, i tako skriven i zaklonjen, ja ću, kad budu ulazili u velikim grupama, za jedan minut trideset puta udariti polugom po njihovim glavama. E, šta kažete na taj moj plan? Sviđa li vam se?

— Odličan je, prijatelju, savršen, slažem se potpuno sa njim; ali vi ćete ih uplašiti, i polovina će ostati napolju i čekaće da bi nas uhvatila, kad budemo izmoreni glađu. Nama je potrebno da uništimo celu četu; ako samo jedan ostane u životu, on će nam doći glave.

— U pravu ste, prijatelju; ali kako da ih namamimo, molim vas?

— Čekajući mirno, dobri moj Portose.

— Čekajmo mirno; ali kad svi budu na okupu?…

— Onda pustite mene da uradim šta treba, ja sam već nešto smislio.

— Ako je tako, i ako je to što ste smislili dobro, a ta vaša zamisao mora biti dobra… onda sam miran.

— Sakrijte se, i prebrojavajte one koji budu ulazili.

— A šta ćete vi raditi?

— Ne brinite za mene, ja imam svoj posao.

— Čini me se da čujem glasove.

— To su oni. Na svoje mesto!… Stanite tako da budete na domašaju moga glasa i moje ruke.

Portos se sakri u jedno udubljenje koje je bilo potpuno mračno.

Aramis se skloni u ono do njega; div je držao u ruci gvozdenu polugu, tešku pedeset funti. On je izvanredno lako zamahivao tom polugom koja je poslužila da se gura barka.

Za to vreme su Bretonci odgurnuli čamac do strmenite obale.

U onom osvetljenom udubljenju Aramis je, sagnut i skriven, nešto tajanstveno radio.

Tada čuše kako neko glasno izdaje naređenje. To je bilo poslednje naređenje vrhovnog zapovednika. Dvadeset i pet ljudi skočiše sa stena u prvi deo pećine i počeše da pucaju.

Potmuli odjeci se začuše, svodovi se prolomiše od fijuka, gusti dim ispuni podzemni hodnik.

— Levo! Levo! — viknu Biskar, koji je za vreme svog prvog juriša primetio uzani prolaz i koji je, podstaknut na borbu mirisom baruta, hteo da povede vojnike u tom pravcu.

Četa jurnu levo; hodnik je bio sve uži; Biskar je, raširenih ruku, predajući se smrti, išao izlažući grudi puščanoj vatri.

— Ovamo! Ovamo! — viknu on — Vidim svetlost dana!

— Udrite, Portose! — začu se Aramisov glas koji kao da je dolazio iz groba.

Portos tužno uzdahnu ali posluša.

Gvozdena poluga se spusti pravo na glavu Biskara, koji pade mrtav, nemajući vremena ni da vikne. Zatim se strašna poluga diže i spusti deset puta za deset sekundi i na mestu ubi desetoricu ljudi.

Vojnici ne behu ništa videli; oni su čuli vapaje, uzdahe; išli su preko leševa, ali još ne behu razumeli, i posrćući gazili jedni druge.

Nemilosrdna poluga, stalno se spuštajući, uništi prvi vod, a nijedan krik ne opomenu drugi koji je mirno išao napred.

Samo ovaj drugi vod, koga je predvodio vrhovni zapovednik, beše izlomio jednu malu jelu koja je rasla na strmoj obali i od njenih skupljenih i uvezanih grana punih smole, napravio sebi buktinju.

Kad su stigli do onog mesta gde Portos, sličan anđelu smrti, beše uništio sve što je dodirnuo, prvi red ustuknu od užasa.

Nikakvo pucanje ne beše odgovorilo na pucanje stražara, a oni su se međutim spoticali o gomile leševa, gazili u pravom smislu reči po krvi.

Portos je i dalje stajao iza svog stuba.

Zapovednik, osvetlivši treperavom svetlošću upaljene jele ovaj ogromni pokolj, ustuknu od stuba iza koga je Portos bio sakriven.

Tada se jedna ogromna ruka pomoli iz mraka, uhvati za gušu zapovednika, koji prigušeno zakrklja, i poče da mlatara rukama po vazduhu; buktinja pade i ugasi se u krvi.

Trenutak docnije zapovednikovo telo pade pored ugašene buktinje i poveća za jedan leš gomilu leševa koja je ležala nasred prolaza.

Sve se to dogodilo na tajanstven, čudesan način. Kad je zapovednik počeo da krklja, ljudi koji su ga pratili okrenuli su se; videli su kako je raširio ruke, kako je iskolačio oči; a kad je buktinja pala, oni su ostali u mraku.

Ne razmišljajući, nagonski, nesvesno, zamenik viknu:

— Pali!

Vojnici osuše paljbu i začu se strašan prasak i tresak, usled čega veliko kamenje poče da pada sa svodova.

Od ove pucnjave pećina se osvetli za jedan trenutak, zatim opet nastade mrak koji je zbog dima bio još gušći.

Tada nastade velika tišina koju je remetio samo bat koraka trećeg voda koji je ulazio u podzemni hodnik.

CCLVI

SMRT JEDNOG TITANA

U trenutku kada je Portos, više naviknut na pomrčinu nego svi ovi ljudi koji su dolazili spolja, gledao oko sebe da vidi da li mu Aramis ne daje neki znak, on oseti da ga neko blago steže za mišicu, i jedan glas, tih kao dah, šapnu mu na uvo:

— Hodite.

— O! — učini Portos.

— Pst! — reče Aramis još tiše.

I usred ovog trupkanja trećeg voda koji je nastavljao da ide napred, usled proklinjanja onih koji su preživeli i samrtnika koji su izdisali, Aramis i Portos pođoše polako duž zidova od granita pećine, i niko ih ne opazi.

Aramis odvede Portosa do pretposlednjeg dela pećine i pokaza mu, u jednoj šupljini u zidu, burence baruta teško šezdeset do osamdeset funti, za koje beše privezao fitilj.

— Prijatelju, — reče on Portosu — uzećete ovo bure čiji ću fitilj ja da upalim, i bacićete ga posred naših neprijatelja; možete li to da učinite?

— Pa naravno! — odvrati Portos.

I on jednom rukom podiže burence.

— Upalite.

— Čekajte da se svi okupe, — reče Aramis, i tada, Jupiteru moj, bacite svoj grom posred njih.

— Upalite — ponovi Portos.

— A ja ću — nastavi Aramis — da idem kod naših Bretonaca da im pomognem da spuste čamac u more. Čekaću vas na obali; bacite ga iz sve snage i brzo nam se pridružite.

— Upalite — reče Portos i treći put.

— Jeste li razumeli? — upita Aramis.

— Pa naravno! — reče opet Portos, smejući se i ne pokušavajući da uguši svoj smeh — Kad mi se objasni, ja shvatam; idite, a dajte mi čime da upalim.

Aramis dodade zapaljeni trud Portosu koji mu umesto ruke, pruži mišicu da je stegne.

Aramis steže obema rukama Portosovu mišicu i brzo ode do izlaza iz pećine gde su ga tri veslača čekala.

Kad Portos ostade sam, on odvažno prinese trud fitilju.

Trud, ta slaba iskra, prauzrok jednog ogromnog požara, zasija u mraku kao svitac, zatim dodirnu fitilj koji zapali, a čiji plamen Portos podstače duvajući.

Dim se beše malo razišao, i pri svetlosti ovog upaljenog fitilja koji je pucketao mogli su se, za dve ili tri sekunde, raspoznati predmeti.

To je malo trajalo, ali je to bio divan prizor, ovaj div, bled, krvav, čije je lice osvetljavao ovaj upaljeni fitilj koji je goreo u mraku.

Vojnici ga videše. Oni videše i ono burence koje je držao u rukama. Oni shvatiše šta će se dogoditi.

Tada svi ovi ljudi, koji su već bili preplašeni zbog onog što su videli da je učinjeno, i koji su sa užasom mislili na ono što će se dogoditi, zaurlaše videći da će umreti.

Jedni pokušaše da beže ali naiđoše na treći vod koji beše preprečio put; drugi nesvesno nanišaniše i počeše da pucaju iz praznih musketa; neki pak padoše na kolena.

Dva ili tri oficira doviknuše Portosu da ga neće zarobiti ako im pokloni život.

Poručnik koji je predvodio treći vod vikao je vojnicima da pucaju, ali su pred njima bili njihovi drugovi koji su štitili Portosa kao kakav živi bedem.

Kazali smo već da je ta svetlost koju je Portos izazvao dunuvši na trud i fitilj, trajala samo dve sekunde, ali evo šta je za to vreme osvetlila: prvo diva koji je u mraku izgledao kao da raste, zatim, na deset koraka od njega, gomilu krvavih tela, zgnječenih, smrvljenih, čiji su poslednji trzaji pri izdisanju pokretali, ovu gomilu kao što poslednji dah pokreće bedra nekog bezličnog čudovišta koje izdiše u noći. Pri svakom Portosovom duvanju fitilj bi ponovo buknuo i bacao na ovu gomilu leševa žućkastu i crvenkastu svetlost.

Kao što sam kazao ovaj se prizor mogao videti samo jedan ili dva sekunda. Za to kratko vreme jedan oficir trećeg voda okupi osam vojnika koji su imali muskete i naredi im da pucaju na Portosa, koristeći prostor između vojnika.

Ali oni kojima beše naređeno da pucaju toliko su drhtali da tri čoveka padoše i ne ispalivši iz musketa, a ostalih pet metaka, fijučući, okrznuše svod, zariše se u zemlju ili u zidove pećine.

Grohotan smeh odgovori na ovu paljbu. Zatim div zamahnu rukama, i kroz vazduh prolete, kao kakva zvezda padalica, svetlost upaljenog fitilja.Bure, koje je Portos bacio na trideset koraka daleko, skliznu preko gomile leševa i pade usred jedne grupe vojnika koji zaurlaše i brzo se baciše potrbuške.

Oficir je pratio okom svetlost koja je letela kroz vazduh; on htede da jurne prema buretu i da izvuče fitilj pre nego što ono zapali barut koji se unutra nalazio.

Ali je ova požrtvovanost bila uzaludna: vazduh beše podstakao plamen koji je sprovodnik prenosio; fitilj, koji bi, da se nije kretao, izgoreo za pet minuta, izgore za trideset sekundi, i ova paklena naprava eksplodira.

Besomučno kovitlanje, šištanje izazvano sumporom i šalitrom, pokor koji čini vatra koja rije, grozna grmljavina usled eksplozije, eto šta je nastalo u toj sekundi — koja je došla za onim dvema koje smo opisali — u ovoj pećini koja je po užasima bila ravna đavoljim.

Stene su pucale kao što pucaju jelove daske pod sekirom. Vatra, dim, razni komadi poletoše u vazduh. Debeli zidovi od belutaka se zaljuljaše i srušiše na pesak, a taj pesak — koji je bio kao neko oruđe za mučenje — istrgnut iz svojih stvrdnutih slojeva, zasu lica svojim hiljadama i hiljadama čestica, koje su izazvale bolove.

Vika, urlanje, proklinjanje i životi, ugasiše se u jednom ogromnom tresku; tri prva dela pećine se pretvoriše u bezdan u koji poče da pada, jedan po jedan, prema svojoj težini, svaki komad rastinja, stenja i ljudskih tela.

Zatim padoše pesak i pepeo koji su lakši, i pokriše, kao kakvim sivim vrelim pokrovom, ove tužne posmrtne ostatke.

A sad pokušajte da nađete u ovoj zažarenoj grobnici, u ovom podzemnom vulkanu, kraljeve vojnike koji su imali plava odela sa srebrnim širitima.

Pokušajte da nađete oficire čija su odela bila ukrašena zlatnim širitima, oružje sa kojim su mislili da će moći da se odbrane, kamenje koje ih je ubilo, zemlju po kojoj su gazili.

Jedan jedini čovek je od svega ovoga stvorio haos, zamršeniji, bezobličniji i strašniji od onog koji je postojao jedan sat pre nego što je bogu pala na um misao da stvori svet.

Od prva tri dela pećine ne beše ništa ostalo, ništa što bi i sam bog mogao da prizna za svoje delo.

A Portos je, bacivši burence baruta posred neprijatelja, pobegao, kao što mu je Aramis savetovao da učini, i stigao do poslednjeg dela pećine u koji su kroz otvor na izlazu prodirali svetlost dana i sunce.

I zato je on, čim je ušao u poslednji deo pećine, opazio na sto koraka od sebe barku koja se njihala na vodi; tu su bili njegovi prijatelji; tu je bila sloboda; tu je bio život posle pobede.

Kad napravi još šest onih njegovih ogromnih koraka, naći će se izvan svoda; kad se nađe izvan svoda, imaće da napravi još dva ili tri, i stići će do čamca.

— O! O! — prošaputa on, začuđen — Opet osećam umor u nogama; eto, ne mogu da idem. Šta to znači?

Aramis ga je video kroz otvor i nije shvatio zašto je stao.

— Hodite, Portose! — vikao je Aramis — Hodite! Hodite brzo!

— Oh! — odgovori div pokušavajući da pođe, usled čega mu se uzalud zategoše svi mišići — Ne mogu.

Kad to reče on pade na kolena, ali se svojim snažnim rukama uhvati za stenu i ustade.

— Brzo! Brzo! — ponovi Aramis, naginjući se prema obali, kao da je hteo rukama da privuče Portosa.

— Idem! — prošaputa Portos i prikupi svu snagu da napravi jedan korak.

— Tako vam neba, Portose, požurite, požurite, burence će da eksplodira.

— Požurite, Vaša svetlosti! — doviknuše Bretonci Portosu, koji se mučio kao što se čovek muči u snu.

Ali je već bilo dockan; eksplozija odjeknu, zemlja se raspuče; dim jurnu kroz pukotine, zamrači vazduh; more se povuče kao da ga je odgurnuo dah plamena koji je kuljao iz pećine kao iz čeljusti neke ogromne himere¹³⁴; povlačeći se, more odvuče barku dvadeset hvati daleko od obale; sve stene se raspukoše u temelju i raspadoše se kao da su u njih zabijeni klinovi; jedan deo svoda polete u vazduh kao da ga je neko naglo povukao užetom, crvenkasti i zelenkasti plamen sumpora i potoci tečne gline borili su se jedan trenutak ispod ovog veličanstvenog svoda od dima; zatim se oštri vrhovi stena koje jaka eksplozija još ne beše iščupala iz njihovih drevnih postolja zaljuljaše, nagnuše na jednu stranu i najzad počeše postepeno da se ruše; oni su se klanjali jedni drugima kao dostojanstveni i odmereni starci, zatim padoše ničice na zemlju, položeni za večita vremena u njihove prašnjave grobove.

Ovaj strašni tresak kao da vrati Portosu izgubljenu snagu, i ovaj div, usred svih ovih divova, ustade. Ali dok je jurio između dva reda aveti od granita koje nisu više pridržavali jednorodni beočuzi ovog lanca, one počeše da se ruše sa velikim treskom oko ovog titana koji kao da je bio bačen s neba usred ovih stena koje sam beše sručio na sebe.

Portos oseti kako se pod njegovim nogama zemlja trese usled ovog dugog cepanja. On raširi ruke da svojim velikim i jakim šakama zadrži stene, koje su se rušile, da ne padnu na njega. Na svaku ruku mu se beše svalila po jedna ogromna stena; on saže glavu, a treća mu pritisnu leđa.

Jednog trenutka Portosove ruke popustiše, ali ovaj Herkul prikupi svu snagu, i moglo se videti kako se ova dva zida tamnice u kojoj je bio zatvoren polako razmiču i propuštaju ga da prođe. Za jedan trenutak je on, ovako okružen ovim stenama od granita, ličio na starodrevnog anđela koji je bdio nad haosom; ali gurajući pobočne stene on pokrenu onaj ogromni komad stene koji mu je ležao na leđima i ovaj, pritiskujući svom težinom, natera diva da klekne. Pobočne stene, koje se za jedan trenutak behu ispravile opet se spustiše i pritisnuše ga i one, a ta težina bi bila dovoljna da smrvi deset ljudi.

Div pade, ali ne pozva u pomoć; on pade, odgovarajući Aramisu utešnim rečima punim nade, jer je jednog trenutka mislio da će oslanjajući se svojim snažnim rukama o zemlju, moći, kao Enkelad¹³⁵, da strese ovaj trostruki teret. Ali Aramis vide kako se ova stena postepeno spušta; šake koje su bile zgrčene i ruke ukrućene dok je činio poslednji napor popustiše, ispravljena ramena se pognuše, izranavljena, i kamen nastavi da se polako spušta.

— Portose! Portose! — vikao je Aramis čupajući kosu — Portose, gde si? Odgovori!

— De, de! — prošaputa Portos iznemoglim glasom — Strpite se, strpite se!

Jedva je imao vremena da izgovori poslednju reč: ogromna stena se sruči pod pritiskom one druge dve koje behu pale na nju i zatrpa Portosa u ovu grobnicu od polomljenog kamenja.

Kad Aramis ču iznemogli glas svoga prijatelja on iskoči na obalu. Samo dva Bretonca, noseći jednu polugu, pođoše za njim, pošto je jedan bio dovoljan da čuva barku. Krkljanje ovog hrabrog borca koji je izdisao pomože im da u ovim ruševinama pronađu gde se nalazi.

Aramis, bujan, snažan i mlad kao da mu je bilo dvadeset godina, jurnu u pravcu one tri stene, i dobivši neku čudesnu snagu, on svojim rukama, nežnim kao u žene podiže jedan kraj ove ogromne grobnice od granita. Tada nazre u tami ove rake oči svoga prijatelja koje su još bile svetle, i koji je, pošto je stena bila do pola podignuta, mogao da diše još jedan trenutak. Odmah i ona dva čoveka brzo stegoše gvozdenu polugu i sva trojica se napregoše, ne da je sasvim podignu već da je pridrže. Ali je sve bilo uzaludno: ovu trojicu poče polako da izdaje snaga i oni jauknuše od bola, a Portos, videći kako se uzalud iscrpljuju, izgovori tiho, rugajući se, ove poslednje reči koje su doprle do usana sa poslednjim dahom:

— Suviše teško!

Zatim mu se oči zamagliše i zatvoriše, lice poblede, ruke pobeleše i Titan pade na zemlju i izdahnu.

Sa njim pade i stena koju je izdižući još pridržavao!

Tri čoveka ispustiše polugu koja pade na nadgrobnu ploču.

Aramis je slušao, teško dišući, bled, znojava čela; srce mu se stezalo i bilo gotovo da prepukne od bola.

Nije više ništa čuo! Div je spavao večitim snom u grobnici koju je za njega spremio onakvu kakva njemu dolikuje.

CCLVII

PORTOSOV NADGROBNI SPOMENIK

Sav sleđen, Aramis ustade sa kamena na kome je sedeo; ćutao je i drhtao kao uplašeno dete.

Dobar hrišćanin ne gazi po grobovima.

Ali, iako je mogao da stoji, on nije mogao da ide. Izgledalo je da je u njemu umrlo nešto što je pripadalo pokojnom Portosu.

Njegovi Bretrnci stadoše oko njega, Aramis pusti da ga podignu i odnesu u čamac.

Zatim, kad ga spustiše na klupu pored krme, oni počeše brzo da veslaju, jer su više voleli da se otisnu na pučinu veelajući, nego razapinjući jedro, koje bi moglo da ih oda.

Na celoj ovoj ravnoj površini, gde je nekad bila pećina Lokmarije, na ovoj poravnjenoj morskoj obali, jedna stena je samo privlačila pogled. Aramis nije mogao oka da odvoji od nje, i izdaleka, sa mora, i što su dalje išli prema pučini, izgledalo mu je da ova preteća i ponosita stena stoji pravo kao što je nekad stajao Portos, i da podiže k nebu svoju veselu i nepobedivu glavu kao što je bila glava čestitog i hrabrog prijatelja, najjačeg od njih četvorice, a koji je ipak prvi poginuo.

Čudna je sudbina ovih jakih ljudi! Najprostodušniji se udružio sa najlukavijim; snagom je upravljao um; a u presudnom trenutku, kada je jedino snaga mogla da spase i um i telo, jedan kamen, jedna stena, jedna stvar bez vrednosti, ali teška, nadjačala je snagu, i srušivši se na telo, od njega odagnala um.

Čestiti Portos! Bio je rođen da pomaže ostalim ljudima, bio je uvek gotov da se žrtvuje da bi spasavao slabe, kao da mu je bog samo za to dao snagu; mislio je da umirući samo ispunjava uslove ugovora sa Aramisom, ugovora koji je Aramis, međutim, sam sastavio, a za koji je Portos saznao samo da bi zahtevao da zajedno sa njim snosi strašnu odgovornost.

Plemeniti Portose! Čemu zamkovi prepuni nameštaja, šume prepune divljači, jezera prepuna riba i podrumi prepuni blaga? Čemu lakeji sa sjajnim livrejama i među njima Musketon, koji je bio ponosan zbog vlasti koju si mu ti dao? O, plemeniti Portose, koji si brižljivo gomilao blago, da li je bilo potrebno da toliko radiš da bi olakšao i ulepšao život, a da bi na kraju tvoje smrvljene kosti ležale ispod jednog hladnog kamena, na nekoj pustoj obali! Da li je najzad bilo potrebno, plemeniti Portose, da nagomilavaš toliko zlata a da na nadgrobnom spomeniku nemaš čak nijedan dvostih nekog bednog pesnika!

Valjani Portos! On sad svakako još počiva, zaboravljen, na nekom usamljenom mestu, ispod stene za koju pastiri misle da je gornji deo nekog dolmena.*

A toliko je hladnog vresa, toliko je mahovine koju miluje oštri vetar sa okeana, toliko je žilavog lišaja pričvrstilo ovaj grob za zemlju da nikad prolaznik ne bi mogao ni da pomisli da je ovakvu granitnu stenu moglo rame jednog smrtnika da podigne.

Aramis, i dalje bled, sleđen i tužan, gledao je do kraja dana obalu koja je iščezavala na vidiku.

On ne izusti nijednu reč, iz grudi mu se ne ote nijedan uzdah.

Sujeverni Bretonci su ga gledali puni strepnje. Ovako je mogao biti nem samo kip, a ne čovek.

Međutim, kad se spustio prvi mrak, oni razapeše malo jedro, i čun se brzo udalji od obale i pojuri odvažno prema Španiji, kroz onaj strašni Gaskonjski zaliv gde često besne bure.

Ali ne prođe ni pola sata otkako behu razapeli jedro, a veslači, koji nisu morali da veslaju nagnuše se, i zaklanjajući rukom oči, pokazaše jedni drugima jednu belu tačku koja se pojavila na vidiku, a koja je izgledala da se ne kreće, kao što samo izgleda da se ne kreće galeb koga nose slabi talasi.

Ali to što bi neizvežbanom oku izgledalo da miruje, izvežbano oko mornara vide da se vrlo brzo kreće; to što je izgledalo da stoji na vodi, kretalo se po talasima.

Neko vreme se mornari, videći tu obamrlost koja beše obuzela njihovog gospodara, ne usudiše da ga uznemire i samo se zadovoljiše time što tiho i zabrinuto saopštiše jedni drugima šta misle da to može da bude, jer se Aramis — on koji je bio tako oprezan i borben i čije je sokolovo oko budno pazilo i bolje videlo noću nego danju — sav beše predao svom očajanju i nije ni o čemu više vodio brigu.

Tako prođe jedan sat, a za to vreme se noć polako spusti, a lađa koja se videla, toliko približi čunu, da se Goenek, jedan od ona tri ribara, usudi da kaže prilično glasno:

— Vaše preosveštenstvo, idu u poteru za nama.

Aramis ne odgovori ništa.

Lađa se stalno približavala.

Tada ribari sami odlučiše šta treba da rade i dvojica od njih, kojima gazda Iv izdade naređenje, spustiše jedro, da bi nestalo te jedine tačke na površini vode po kojoj bi neprijatelj, koji ih je progonio, mogao da se upravlja.

Na lađici koja se videla, razapeše, naprotiv, još dva mala jedra i ona pođe još brže u poteru za njima.

Na nesreću, to su bili najvedriji i najduži dani u godini i pun mesec se pojavi posle ovog kobnog dana.

Lađica koja je išla u poteru za čunom i to niz vetar, imala je dakle još pola sata dok se sasvim ne smrkne i čitavu svetlu noć.

— Vaše Preosveštenstvo, izgubljeni smo! — reče gazda — Pogledajte, oni nas vide iako smo skupili naše jedro.

— To nije čudno, — reče tiho jedan od ribara — pošto se priča da su ljudi iz grada, uz pomoć đavola, napravili neke sprave sa kojima vide isto tako dobro iz daleka kao izbliza, noću kao i danju.

Aramis uze u dnu čuna jedan dogled, dotera ga ćuteći, i pružajući ga ribaru reče:

— Evo, pogledajte!

Ribar se kolebao.

— Ne plašite se, — reče episkop — nije to nikakav greh, a ako u tome ima nečeg grešnog, greh primam na sebe.

Ribar prinese dogled očima i uzviknu.

Učinilo mu se da je lađa — koja se, kako mu je izgledalo, nalazila na nepun domašaj topa — nekim čudom odjednom prešla to rastojanje.

Ali kad skide dogled, on vide da se lađica, osim onog puta koji je mogla da pređe za to kratko vreme, nalazi na istom odstojanju.

— I tako, oni nas vide kao što mi njih vidimo? — prošaputa ribar.

— Vide nas — reče Aramis.

I on opet postade ravnodušan.

— Kako, vide nas? — reče gazda Iv — To je nemoguće!

— Evo, gazda, pogledajte — reče ribar.

I on mu dodade dogled.

— Njegovo preosveštenstvo me uverava, — upita gazda — da đavo nije u to umešao svoje prste?

Aramis sleže ramenima. Gazda prinese dogled očima.

— Oh, Vaše preosveštenstvo, — reče on — dogodilo se neko čudo: oni su ovde; izgleda mi da ću sad da ih dodirnem. Ima najmanje dvadeset i pet ljudi! A, vidim kapetana na prednjem delu lađe! On drži dogled kao što je ovaj, i gleda nas… Ah, okreće se, izdaje neko naređenje; dovlače top na prednji deo lađe; pune ga, nišane… milost! Pucaju na nas!

I gazda nesvesno skide dogled, predmeti koji se udaljiše prema vidiku ukazaše mu se onakvi kakvi su u stvari.

Lađica je bila otprilike milju i po daleko, ali je ono što je objavio gazda bilo stvarno urađeno.

Lak oblak dima se pojavi ispod jedara, raširi se kao cvet koji se otvara; zatim videše kako, na milju daleko od čamca, jedno đule okrznu dva-tri talasa, izdubi belu brazdu u moru i nestade na kraju brazde; ono nije napravilo više štete nego što napravi kamen kad neki đak, igrajući se, pravi žabice.

To je bila u isti mah pretnja i opomena.

— Šta da radimo? — upita gazda.

— Potopiće nas; — reče Goenek — dajte nam oproštenje greha, Vaše preosveštenstvo.

I mornari klekoše kraj episkopovih nogu.

— Vi zaboravljate da vas oni vide — reče ovaj.

— To je istina; — rekoše ribari stideći se svoje slabosti — Naredite šta da radimo, Vaše preosveštenstvo; spremni smo da umremo za vas.

— Čekajmo — reče Aramis.

— Kako, čekajmo?

— Da, zar ne vidite da će nas, kao što ste to maločas kazali, potopiti ako pokušamo da bežimo.

— Ali ćemo, zahvaljujući pomrčini, možda moći da im umaknemo? — usudi se da kaže gazda.

— Oh, — reče Aramis — oni sigurno moraju imati grčku vatru, da bi osvetlili svoj put i naš.

I u isto vreme, kao da je lađica htela da odgovori na Aramisovo izazivanje, drugi dim se polako diže uvis i usred tog dima zasija jedna zapaljena strela koja opisa luk, sličan dugi, i pade u more gde produži da gori, osvetljavajući prostor od četvrt milje u prečniku.

Bretonci se pogledaše, užasnuti.

— Eto vidite, — reče Aramis — da je bolje da ih čekamo. Ribari spustiše vesla, i mala barka stade, u mestu ljuljajući se na talasima.

Noć se spuštala, ali je lađica i dalje išla napred.

Reklo bi se da sve brže ide, ukoliko se više spušta mrak. S vremena na vreme, kao što neki orao crvene šije pomalja glavu van svoga gnezda, tako je i ova strašna grčka vatra izbijala iz njenih bokova kao neki zažareni sneg.

Najzad se lađica nađe na puškomet od čamca.

Svi su ljudi, sa puškom u ruci, bili na palubi; tobdžije su bile kraj svojih topova, spremni da upale fitilje.

Reklo bi se da imaju da se sukobe sa nekom fregatom i da se bore sa posadom mnogobrojnijom od njih, a ne da dolaze da zarobe jedan čamac u kome se nalaze samo četiri čoveka.

— Predajte se! — viknu komandant lađice kroz dozivalo.

Ribari pogledaše u Aramisa.

Aramis im glavom dade znak.

Gazda Iv zakači belo parče platna za vrh od vesla i podiže ga uvis. Na taj način dadoše znak da se predaju.

Lađica je jurila kao trkački konj. Ona još jednom baci grčku vatru koja pade na dvadeset koraka od malog čamca i osvetli ga jače nego sunce.

— Ako samo pokušaju da pruže otpor, pucajte! — viknu komandant lađice.

Vojnici se spremiše da gađaju.

— Ali kad vam kažemo da se predajemo! — viknu gazda Iv.

— Uhvatimo ih žive, žive, kapetane! — povika nekoliko oduševljenih vojnika — Treba ih uhvatiti žive.

— Pa da, žive — reče kapetan.

Zatim se okrete Bretoncima:

— Svima vama će život biti pošteđen, prijatelji, osim g. vitezu d’Erbleu — viknu on.

Aramis neprimetno zadrhta.

Jedan trenutak on upre pogled u dubine okeana čiju je površinu osvetljavala poslednja svetlost grčke vatre i činila još strašnijim i tajanstvenijim ovaj bezdan koji je pokrivala.

— Jeste li čuli, Vaše preosveštenstvo? — rekoše ribari.

— Da.

— Šta naređujete?

— Primite.

— A vi, Vaše preosveštenstvo?

Aramis se još više naže i poče da provlači svoje bele i tanke prste kroz zelenkastu vodu mora, na koje se smešio kao na nekog prijatelja.

— Primite! — ponovi on.

— Primamo, — uzviknuše ribari kapetanu — ali čime nam jemčite?

— Čašću plemića — reče oficir. — Zaklinjem se svojim činom i svojim imenom da će život biti pošteđen svima, osim g. vitezu d’Erbleu. Ja sam poručnik fregate La Pomon i zovem se Luj Konstan de Presinji.

Aramis, koji se već bio nagao nad vodom, koji se do pola beše nagao preko barke, brzo podiže glavu, ispravi se, zažareno pogleda i smešeći se reče, kao da je on komandant.

— Bacite lestvice, gospodo.

Poslušaše.

Tada se Aramis uhvati za ogradu od užeta i pope prvi; ali umesto užasa koji su očekivali da će videti na njegovom licu, mornari sa lađice se jako začudiše kad videše kako sigurnim korakom prilazi komandantu, kako ga gleda pravo u oči, kako rukom pravi neki tajanstven i nepoznat znak i kako oficir, kad ga vide, preblede, uzdrhta i pokloni se.

Ne rekavši ništa, Aramis podiže ruku do očiju komandanta i pokaza mu kamen na prstenu koji je nosio na domalom prstu leve ruke.

A dok je pravio onaj znak, Aramis je, sa onom svojom hladnom, mirnom i gordom dostojanstvenošću, ličio na nekog cara koji pruža ruku da mu je poljube.

Komandant, koji jedan trenutak beše podigao glavu, opet se pokloni sa najdubljim poštovanjem.

Zatim pruži ruku prema krmi, to jest prema svojoj sobi, i izmače se da propusti Aramisa.

Tri Bretonca, koji se behu popeli za svojim episkopom, gledali su se, zaprepašćeni. Cela je posada ćutala.

Pet minuta docnije komandant pozva svog drugog oficira koji se odmah pope, i naredi mu da zaplove prema Koronji.

Dok su izvršavali izdatu zapovest, Aramis opet dođe na palubu i sede uz ogradu.

Noć se spustila, mesec se još nije pojavio, a Aramis je ipak neprestano gledao u pravcu Bel-Ila. Iv tada priđe komandantu, koji beše opet došao da zauzme svoje mesto na zadnjem delu lađe, i sasvim tiho i ponizno ga upita:

— Kuda idemo, kapetane?

— Tamo kuda želi Njegovo preosveštenstvo — odgovori oficir.

Aramis provede noć, naslonjen na ogradu.

Kad mu Iv sutradan priđe, on primeti da je te noći moralo biti jako vlažno, jer je drvo na koje episkop beše naslonio glavu, bilo vlažno kao da je po njemu pala rosa.

Ko zna, možda to nije bila rosa već prve suze koje je Aramis prolio.

Koji bi nadgrobni natpis više vredeo od ovog, dobri Portose?

CCLVIII

GOSPODIN ŽEVR OBILAZI STRAŽU

D’Artanjan ne beše navikao da se neko odupire njegovoj volji, kao što mu se to dogodilo. On se vrati u Nant vrlo ljut.

Ovaj snažni čovek je ispoljavao svoju ljutinu žestokim napadom kome je malo ljudi — pa bili oni kraljevi, bili oni divovi — moglo da odoli.

D’Artanjan, cepteći od ljutine, ode pravo u zamak i zatraži da govori sa kraljem. Moglo je biti sedam sati ujutru, a kralj je, otkako je došao u Nant, rano ustajao.

Ali kad uđe u mali hodnik koji mi poznajemo, D’Artanjan naiđe na g. de Ževra koji ga vrlo učtivo zaustavi i zamoli da ne govori glasno da ne bi smetao kralju koji se odmara.

— Kralj spava? — reče d’Artanjan — Ostaviću ga onda da spava. U koliko sati, otprilike, mislite da će ustati?

— Oh, kroz dva sata, otprilike: kralj cele noći nije spavao.

D’Artanjan uze šešir, pozdravi g. de Ževra i ode u svoj stan.

On se vrati u pola deset. Rekoše mu da kralj doručkuje.

— Baš dobro, — odvrati on — govoriću s kraljem dok bude doručkovao.

G. de Brijen primeti d’Artanjanu da kralj ne prima nikog za vreme obeda.

— Ali zar vi ne znate, gospodine sekretaru, — reče d’Artanjan gledajući Brijena popreko — da ja mogu u svako doba svuda da uđem.

Brijen uhvati blago d’Artanjana za ruku i reče mu: — Ne u Nantu, dragi gospodine d’Artanjane; kralj je za vreme ovog putovanja zaveo sasvim drugi red u svom domu.

D’Artanjan se malo stiša i upita u koliko će sati

kralj završiti doručak.

— To se ne zna — reče Brijen.

— Kako, ne zna? Šta to ima da znači? Ne zna se koliko traje kraljev doručak? Obično mu je potreban jedan sat, a ako pretpostavimo da vazduh sa Loare izaziva veći apetit, recimo sat i po; mislim da je to dovoljno; čekaću, dakle, ovde.

— Oh, dragi gospodine d’Artanjane, zabranjeno je da se iko zadržava u ovom hodniku; zbog toga sam ja ovde na straži.

D’Artanjan oseti da ga opet obuzima gnev. On brzo izađe, plašeći se da ljutina ne pogorša stvar nekim ispadom.

Kad izađe, on poče da razmišlja:

— Kralj neće da me primi, to je očigledno; ljut je ovaj mladi čovek; boji se onoga što bih mogao da mu kažem. Da; ali za to vreme će opsesti Bel-Il i uhvatiti, ili ubiti, možda, moja dva prijatelja. Jadni Portos! Što se tiče gazda Aramisa, taj je dovitljiv, i za njega ne brinem…

— Ali, ne, ne, Portos još nije bogalj, a Aramis nije izlapeli starac. Jedan će svojom snagom, drugi svojom maštom zadati posla vojnicima njegovog veličanstva. Ko zna! Možda će ova dva junaka, izvesti isto ono što se dogodilo u tvrđavici Sen-Žerve, da bi time poučili kralja Francuske?… Ne očajavam zbog njih. Oni imaju topove i posadu.

— Ipak mislim — nastavi d’Artanjan vrteći glavom — da je bolje da obustavim bitku. Da sam samo ja u pitanju, ja ne bih podneo ni naduvenost kralja ni njegovo izneveravanje, ali za svoje prijatelje moram sve da otrpim: i grubo odbijanje i uvrede. Kako bi bilo da odem kod g. Kolbera? — nastavi on — Evo jednog kome ću češće morati da ulivam strah. Hajdemo kod g. Kolbera.

I d’Artanjan hrabro pođe. On saznade da g. Kolber radi sa kraljem u nantskom zamku.

— Lepo, bogami! — uzviknu on — Opet se vratilo ono vreme kad sam morao da jurim od stana g. de Trevila do stana kardinala, od kardinala do kraljice, od kraljice kod Luja XIII. S razlogom se kaže da ljudi, stareći, postaju deca. U zamak!

On opet ode tamo. G. de Lion je baš izlazio. On pruži obe ruke d’Artanjanu i saopšti mu da će kralj celo veče, čak i celu noć raditi, i da je naredio da se niko ne pušta kod njega.

— Čak ni vrhovni zapovednik musketara koji dolazi da primi naređenja! — uzviknu d’Artanjan. — To prelazi granice!

— Čak ni on, — reče g. Lion.

— Kad vrhovni zapovednik musketara — nastavi d’Artanjan — koji je uvek mogao da uđe u kraljevu spavaću sobu, ne može više da ulazi u sobu za rad ili trpezariju, znači da je kralj umro, ili da je njegov zapovednik pao u nemilost. I u jednom i drugom slučaju njemu on više nije potreban. Učinite mi to zadovoljstvo da ponovo uđete vi, gospodine, koji ste u milosti, i da kažete kratko kralju da mu šaljem svoju ostavku.

— D’Artanjane, pazite šta radite! — uzviknu de Lion.

— Idite, učinite to iz prijateljstva prema meni.

I on ga blago gurnu prema sobi za rad.

D’Artanjan ostade da čeka, šetajući brzo po hodniku.

Lion se vrati.

— Pa, šta je kralj kazao? — upita d’Artanjan.

— Kralj je kazao: „Dobro!” — odgovori de Lion.

— Dobro! — reče d’Artanjan prasnuvši — Znači da je prima? Dobro je! Sad sam slobodan. Sad sam običan građanin, gospodine de Lione; biće mi milo da se opet sretnemo! Zbogom, zamku, hodniku, predsoblje! Pozdravlja vas jedan običan građanin koji će najzad moći slobodno da diše.

I ne čekajući više, bivši vrhovni zapovednik skoči sa terase na stepenice na kojima beše našao parčad Gurvilovog pisma. Pet minuta kasnije, on stiže u svoju gostionicu, gde beše uzeo, kako su uobičajili da rade viši oficiri koji imaju stan u zamku, ono što su nazivali njegovom sobom u gradu.

Ali umesto da otpaše mač i skine kaput, on uze svoje pištolje, stavi novac u jednu veliku kožnu kesu, posla u zamak da mu dovedu njegove konje i izdade potrebno naređenje, jer je imao nameru da krene te noći u Van.

Sve je išlo onako kako je želeo. U osam sati uveče on stavi nogu u uzengiju, kad se ispred gostionice pojavi g. de Ževr, na čelu dvanaest vojnika kraljeve straže.

D’Artanjan je gledao ispod oka, ali je morao videti ovu trinaestoricu ljudi i ovih trinaest konja; on se pretvarao da nije ništa primetio i nastavi da se penje na konja. Ževr pođe prema njemu.

— Gospodine d’Artanjane — viknu on.

— A, to ste vi, gospodine de Ževr, dobro veče!

— Vi kao da hoćete da se popnete na konja?

— Učinio sam i nešto više, već sam se popeo, kao što vidite.

— Baš dobro što sam vas sreo.

— Tražili ste me?

— Bogami, tako je.

— Kladim se da vas je kralj poslao.

— Pa, da.

— Tražili ste me, kao što sam ja pre tri dana tražio g. Fukea?

— O!

— Hajde, meni hoćete da podvalite. Ta uzalud se mučite! Odmah recite da ste došli da me uhapsite.

— Da vas uhapsim? Blagi bože! Ne.

— Pa lepo, zašto mi pristupate u pratnji dvanaestorice ljudi na konju?

— Ja obilazim stražu.

— Nije loš izgovor! I uzgred mene hapsite?

— Ne hapsim vas; sreo sam vas i zamolio da pođete sa mnom.

— Kuda?

— Kod kralja.

— Eto ti sad! — reče d’Artanjan, podsmešljivo — Kralj je, dakle, svršio sve svoje poslove?

— Tako vam boga, zapovedniče, — reče tiho g. de Ževr musketaru — ne dovodite sebe u nepriliku, ovi ljudi slušaju.

D’Artanjan poče da se smeje i odgovori:

— Pođite. Ljude koje hapse idu između prvih šest i poslednjih šest stražara.

— Ali kako ja vas ne hapsim, — reče g. de Ževr — vi ćete ići iza mene, molim.

— Ah, — reče d’Artanjan — lepo postupate, vojvodo, i u pravu ste, jer ako ikad budem imao da obilazim stražu u blizini vaše sobe u gradu, ponašaću se uljudno prema vama, verujte, tako mi časne reči plemića! A sada, da vas još nešto zamolim. Šta hoće kralj?

— Oh, kralj je besan!

— Pa lepo, kralj, koji se potrudio da se naljuti, potrudiće se da se odljuti, i to je sve. Neću zbog toga umreti, kunem vam se.

— Ne; ali…

— Ali će me poslati da pravim društvo onom jadnom g. Fukeu? Sto mu gromova! To je otmen čovek. Živećemo jedan pored drugog i lepo ćemo se slagati, verujte mi.

— Stigli smo — reče vojvoda. — Tako vam boga, zapovedniče, budite mirni kad budete razgovarali sa kraljem.

— To ćemo videti! Ali, kako se vi pokazujete pošteni prema meni, vojvodo, — reče d’Artanjan gledajući g. Ževra — a rekli su mi da imate žarku želju da spojite svoje stražare sa mojim musketarima; mislim da je ovo sjajna prilika!

— Neću je iskoristiti. Ne daj bože, zapovedniče!

— A zašto?

— Iz mnogih razloga, a i zato što, kad bih došao za vrhovnog zapovednika musketara, pošto bih vas uhapsio…

— Ah, priznajete da me hapsite?

— Ne! Ne!

— Onda recite sreo. Kad biste došli, kažete, za vrhovnog zapovednika, pošto biste me sreli?…

— Vaši bi musketari, prilikom prve vežbe gađanja, pucali, kao slučajno u mene.

— Ah, što se toga tiče, ne kažem da ne bi. Ovi me ugursuzi mnogo vole.

Ževr propusti d’Artanjana da ide ispred njega i odvede ga pravo do sobe za rad gde je kralj čekao svoga vrhovnog zapovednika musketara; u predsoblju on stade iza svoga kolege. Čulo se sasvim jasno kako kralj glasno govori sa Kolberom, u ovoj istoj sobi za rad gde je Kolber mogao da čuje, nekoliko dana pre toga, kako je kralj glasno govorio sa g. D’Artanjanom.

Stražari ostadoše na konjima, u pripravnosti, pred glavnim ulazom, i glas se pronese po gradu da je vrhovni zapovednik musketara uhapšen po naređenju kralja.

Tad se svi ovi ljudi uskomešaše kao što se to događalo u srećno doba Luja XIII i g. de Trevila; okupiše se, preplaviše dvorište i stepenice; nejasan žagor, koji je dolazio iz ovog dvorišta, dopre do gornjih spratova, sličan potmulom hučanju talasa za vreme plime.

G. de Ževr je bio zabrinut. On je gledao u svoje stražare koji se, kad se musketari pomešaše sa njima i počeše da ih ispituju, odmakoše od njih, isto tako zabrinuti.

D’Artanjan je svakako bio mnogo manje zabrinut nego g. de Ževr, vrhovni zapovednik kraljeve straže. Čim je ušao, on je seo na ivicu jednog prozora i mirno gledao sve to svojim sokolovim očima.

Nijedna pojedinost ovog uzbuđenja koje je raslo, a koje je nastalo kad se proneo glas da je uhapšen, nije mu promakla. On je predviđao da će u jednom trenutku doći do gužve.

— Bilo bi prilično čudno, kad bi me moja garda večeras proglasila za kralja, pomisli on. Kako bi se tada slatko smejao!

Ali u najzanimljivijem trenutku, svemu bi kraj.

Stražari, musketari, oficiri, vojnici, svi se rasturiše, žagor zaneme, nestade nespokojstva, graje, pretnji; o pobuni ni pomena.

Jedna reč umiri gomilu.

Kralj beše naredio da Brijen vikne:

— Pst, gospodo! Smetate kralju.

D’Artanjan uzdahnu.

— Svršeno, — reče on — današnji musketari nisu kao oni iz vremena Njegovog veličanstva Luja XIII. Svršeno.

— Gospodin d’Artanjan kod kralja! — viknu sluga pred vratima.

CCLIX

KRALJ LUJ XIV

Kralj je sedeo u svojoj sobi za rad, leđima okrenut ulaznim vratima. Preko puta njega se nalazilo veliko ogledalo u koje je bilo dovoljno da baci pogled, dok pretura po svojim hartijama, pa da odmah vidi ko ulazi kod njega.

Kad d’Artanjan uđe, on se ne pomače, samo pokri svoja pisma i planove velikim zelenim svilenim zastorom kojim je skrivao svoje tajne od neželjenih pogleda.

D’Artanjan razumede zašto kralj to čini, i ostade iza njegovih leđa. Posle izvesnog vremena kralj, koji nije više ništa čuo, i koji je gledao samo iskosa, morade da vikne:

— Je li tu gospodin d’Artanjan?

— Evo me — odgovori musketar prilazeći.

— Dakle, gospodine, — reče kralj uperivši svoj jasan pogled u d’Artanjana — šta imate da mi kažete?

— Ja, Sire? — odgovori ovaj, odmeravajući prvi udarac neprijatelja da bi mogao dastojno da odgovori na njega — Ja? Ja nemam šta da kažem Vašem veličanstvu, sem to da je ono naredilo da me uhapse, i da sam došao.

Kralj htede da odgovori da on nije naredio da se d’Artanjan uhapsi, ali mu se učini da bi to ličilo na opravdanje, i on ućuta.

I d’Artanjan je uporno ćutao.

— Gospodine, — nastavi kralj — šta sam vam naložio da uradite u Bel-Ilu? Odgovorite mi, molim vas.

Izgovarajući te reči kralj je netremice gledao u svog vrhovnog zapovednika musketara.

Sad je d’Artanjanu bilo lako, kralj mu i nehotice beše pružio zgodnu priliku.

— Čini mi se, — reče on — da mi je Vaše veličanstvo učinilo čast da me pita zašto sam išao u Bel-Il?

— Da, gospodine.

— E pa, Sire, pojma nemam. To ne treba da pitate mene, već one mnogobrojne oficire svih činova koji su dobili mnoštvo raznih naređenja dok ja, njihov zapovednik i vođa celog pohoda, nisam dobio nikakva naređenja.

Kralj je bio uvređen, on to pokaza svojim odgovorom.

— Gospodine, — odgovori on — naređenja su data samo ljudima u čiju smo vernost bili sigurni.

— Zato sam se i začudio — odgovori musketar — što se čovek kao ja, vrhovni zapovednik koji ima rang maršala Francuske, našao pod zapovedništvom petorice ili šestorice poručnika ili majora koji su možda pogodni da uhode, ali koji nikako ne mogu da vode ratne pohode. Eto o čemu sam hteo da govorim sa Vašim veličanstvom onog dana kada su mi zabranili da uđem kod vas; ovim poslednjim je nanesena teška uvreda jednom časnom čoveku, i to me je navelo da napustim vašu službu.

— Gospodine, — odgovori kralj — vi još uvek mislite da živite u doba kada su kraljevima zapovedali njihovi potčinjeni, a vi ste se međutim žalili kad se vama slično dogodilo. Čini mi se da vi isuviše zaboravljate da kralj samo bogu odgovara za svoje postupke.

— Ja ništa ne zaboravljam, Sire — reče musketar uvređen kraljevim prekorom. — Uostalom, ja ne vidim da jedan častan čovek vređa kralja ako ga upita zašto nije zadovoljan njegovom službom.

— Rđavo ste postupili kada ste se, prilazeći mojim neprijateljima, okrenuli protiv mene.

— A ko su vaši neprijatelji, Sire?

— Ona dvojica protiv kojih sam vas poslao da se borite.

— Dva čoveka! Neprijatelji vojske Vašeg veličanstva! Teško se u to može poverovati.

— Nije vaše da sudite o mojim namerama.

— Ja samo sudim o svojim prijateljima.

— Ko služi svojim prijateljima ne služi svome gospodaru.

— To je tako očigledno da sam ponudio ostavku Vašem veličanstvu.

— I ja sam je primio. Pre nego što se rastanem od vas, hteo sam da vam pokažem da umem da održim datu reč.

— Vaše veličanstvo je čak učinilo i više, ono je naredilo da me uhapse, mada mi to nije obećalo — reče d’Artanjan hladno i s podsmehom.

Kralj ne udostoji ovu šalu svoje pažnje, već ozbiljno nastavi:

— Vidite li, gospodine, na šta me je nagnala vaša neposlušnost?

— Moja neposlušnost? — uzviknu d’Artanjan, sav crven od gneva.

— To je još najblaža reč koju sam našao — nastavi kralj. — Imao sam nameru da uhvatim i da kaznim buntovnike. Zar je trebalo da vodim računa o tome da su ti buntovnici vaši prijatelji?

— Ali ja sam imao da vodim računa o tome. Svirepo je bilo od Vašeg veličanstva što je mene poslalo da dovedem svoje prijatelje da bi ih obesili.

— To je bilo stavljanje na iskušenje. Hteo sam da iskušam svoje nazovi sluge koji jedu moj hleb i koji su dužni da brane moju ličnost. Iskušenje je dalo loše rezultate, gospodine d’Artanjane.

— Da bi nadoknadili gubitak jednog rđavog sluge Vašeg veličanstva, — nastavi musketar — bilo ih je deset koji su istog dana izdržali probu. Slušajte, Sire, ja nisam navikao na tu vrstu službe. Moj mač se buni kad treba da čini zlo. Ja bih učinio rđavo delo kada bih gonio do smrti čoveka za čiji se život zalagao gospodin Fuke, spasilac Vašeg veličanstva. Pored toga, ti su ljudi bili moji prijatelji. Oni nisu ustali protiv Vašeg veličanstva, oni su samo podlegli jednoj slepoj jarosti. Uostalom, zašto ih nisu pustili da pobegnu? Kakav su zločin izvršili? Ja dozvoljavam da mi osporavate pravo da sudim o njihovim postupcima. Ali zašto da bacate sumnju na mene pre nego što me ispitate? Zašto ste me okružili uhodama? Zašto ste me osramotili pred vojskom? Zašto da ja, u koga ste dosada imali poverenje, ja koji sam već trideset godina u vašoj ličnoj službi, i koji sam vam dao hiljadu dokaza svoje odanosti, moram i to da kažem kad me već optužuju, zašto da ja doživim da se tri hiljade kraljevih vojnika bore protiv dva čoveka?

— Izgleda da zaboravljate da su ta dva čoveka ustala protiv mene? — primeti kralj prigušenim glasom — I da nije njihova krivica ako danas nisam izgubljen.

— Sire, meni se čini da vi zaboravljate da sam i ja tamo bio?

— Dosta, gospodine, dosta! Izgleda da su vam ti interesi preči od mojih. Ja osnivam državu u kojoj će biti jedan jedini gospodar. Ja sam vam to nekad obećao. Sada je došlo vreme da održim svoje obećanje. Vi hoćete, povodeći se za svojom voljom i svojim prijateljstvom, da kočite ostvarenje mojih planova i da spasete moje neprijatelje. Slomiću vas, ili ćemo se rastati. Tražite boljeg gospodara. Ja znam da se drugi gospodar ne bi ponašao kao ja, i da bi dozvolio da zagospodarite njime, bez obzira na to što bi vas jednoga dana poslao da pravite društvo gospodinu Fukeu i ostalima. Ali ja ništa ne zaboravljam, i za mene su nekadašnje usluge svetinja koja daje pravo na zahvalnost, na neprikosnovenost. Ovi prekori su jedina kazna za vašu neposlušnost. Neću se ugledati u svojoj srdžbi na svoje prethodnike, kao što se nisam ugledao na njih u davanju svoje milosti. Uostalom, ima i drugih razloga koji me navode da tako blago postupam prema vama. Pre svega zato što ste pametan čovek, vrlo pametan čovek, čovek od srca, i što ćete biti dobar sluga onog gospodara koji bude umeo da vas ukroti. Zatim, što više nećete imati razloga da budete nepokorni. Vaši prijatelji su uništeni ili upropašćeni. Učinio sam da nestane onih oslonaca na koje se nesvesno oslanjao vaš nemirni duh. U času kada vam govorim, moji vojnici su uhvatili ili pobili buntovnike sa Bel-Ila.

D’Artanjan preblede.

— Uhvatili ili pobili? — uzviknu on — Oh, Sire, kada biste vi zaista mislili tako kao što govorite, i kada biste bili sigurni da mi govorite istinu, ja bih zaboravio sve ono što je plemenito u vašim rečima i rekao bih vam da ste nečovečan kralj, otpadnik ljudskog roda. Ali ja vam opraštam te vaše reči, — dodade on oholo se osmehnuvši — ja ih opraštam mladom vladaru koji ne zna i ne može da shvati kakvi su to ljudi, ta gospoda d’Erble i di Valon, ili kakav sam ja. Uhvaćeni ili pobijeni! Recite mi, Sire ako je ta vest tačna koliko vas je ta pobeda stala ljudi i novaca? Izračunaćemo docnije da li se isplatila.

Još dok je govorio, kralj mu priđe i ljutito mu reče:

— Gospodine d’Artanjane, vi govorite kao buntovnik. Recite mi ko je kralj Francuske? Znate li nekog drugog?

— Sire, — odgovori hladno vrhovni zapovednik musketara — sećam se da ste jednog jutra u Vou, postavili ovo pitanje mnogim ljudima koji nisu umeli da vam odgovore, dok sam vam ja odgovorio. Ako sam priznao kralja toga dana, kad to nije bilo lako, mislim da je nepotrebno da me to danas pitate, kada smo nas dvojica sami.

Kada to ču, Luj XIV obori pogled; učini mu se da između njega i d’Artanjana promače senka nesrećnog Filipa da bi ga podsetila na taj strašan doživljaj.

Skoro u istom trenutku uđe jedan oficir i predade hitnu poruku kralju, koji preblede čitajući je.

D’Artanjan to primeti. Kralj, nepomičan i nem, pročita još jedanput poruku. Najzad se naglo odluči i reče:

— Gospodine, saznali biste kad-tad za ovo što su mi javili. Bolje je da to saznate od svog kralja. U Bel-Ilu se vodila bitka.

— A! — reče d’Artanjan mirno, dok mu je srce u grudima lupalo kao da će da iskoči. — Pa šta je bilo, Sire?

— Izgubio sam sto šest ljudi, gospodine.

D’Artanjanove oči zasijaše od radosti i ponosa.

— A buntovnici? — upita on.

— Buntovnici su pobegli, reče kralj.

D’Artanjan pobedonosno uzviknu.

— Ali ja sam svojom flotom tako dobro opseo Bel-Il, i ubeđen sam da mi nijedna barka ne može umaći.

— Tako da, — nastavi d’Artanjan čije se čelo opet zamrači — ako uhvate ta dva čoveka…

— Obesiće ih — odgovori kralj mirno.

— Znaju li oni to? — upita d’Artanjan koji uzdrhta, ali se savlada.

— Znaju, pošto ste im vi to morali reći, i pošto to svi u tom kraju znaju.

— Onda ih, Sire neće uhvatiti žive. Ja vam to jemčim.

— A! — učini kralj nemarno, uzimajući opet pismo. — Pa lepo, imaćemo ih mrtve, gospodine d’Artanjane, a to je za nas svejedno, pošto smo hteli da ih uhvatimo samo zato da bismo ih obesili.

— D’Artanjan obrisa znoj koji mu je curio sa čela.

— Ja sam vam rekao — nastavi Luj XIV — da ću jednoga dana biti za vas gospodar koji će vas voleti, koji će biti darežljiv prema vama, i uvek isti. Vi ste danas jedini od ljudi starih vremena koji je bio dostojan moga prijateljstva ili moga gneva. Ja vam neću uskratiti ni jedno ni drugo, to zavisi od vašeg vladanja. Da li biste vi hteli, gospodine d’Artanjane, da služite kralja koji bi imao stotinu drugih kraljeva koji bi mu bili ravni u kraljevini? Da li bih mogao, tako slab, da preduzmem da izvršim velike stvari koje sam zamislio? Da li ste ikad videli da jedan umetnik stvara neko veliko delo alatom koji se opire njegovoj ruci? Odbacimo ostatke feudalnih zloupotreba! Fronda koja je trebalo da sruši monarhiju donela joj je samostalnost. Ja sam gospodar u svojoj kući. I ja ću, gospodine d’Artanjane, imati sluge, koji možda neće biti genijalni kao vi, ali koji će svojom odanošću i poslušnošću doterati do herojstva. Šta mari što bog nije podario genijalnost rukama i nogama? On ju je podario glavi, a vi znate da glavi ostali delovi tela imaju da se pokoravaju. Ta glava, to sam ja!

D’Artanjan se trže. Luj XIV nastavi kao da nije ništa primetio.

— Sklopimo sada ugovor koji sam vam obećao da ćemo sklopiti, onog dana kada ste u Bloa našli da nisam dorastao da budem kralj. Budite mi zahvalni što se nikome nisam svetio za suze srama koje sam tada prolio. Pogledajte oko sebe: velike glave su pognute. Pognite i vi svoju, ili izaberite progonstvo, koje će vama najbolje odgovarati. Možda ćete, ako malo razmislite, naći da taj kralj ima plemenito srce, i da se prilično oslanja na vaše poštenje kad otpušta nezadovoljnog, a zna da je u vašim rukama tajna od koje zavisi spas države. Vi ste čestit čovek, ja to znam. Zašto ste prerano doneli svoj sud o meni? Sudite o meni od današnjeg dana, d’Artanjane, i budite strogi koliko god hoćete.

D’Artanjan je stajao zbunjen, zanemeo, kolebajući se prvi put u životu. Naišao je na dostojnog protivnika. Ovo nije više bilo lukavstvo već smišljenost, nije bilo nasilje već snaga, nije bila naprasitost već volja, nije bilo hvalisanje već razum. Ovaj mladi čovek, koji je smrvio Fukea i koji se tako lako odricao d’Artanjana, pokvario je sve račune malo tvrdoglavog musketara.

— Uostalom, — reče kralj vrlo blago — ko vas je uhapsio? Vi dajete ostavku, hoćete li da vam je ne uvažim? Ja priznajem da starom zapovedniku nije lako da ne pokaže svoje nezadovoljstvo.

— Oh, — odgovori setno d’Artanjan — to me najmanje brine. Ja se kolebam da povučem svoju ostavku zato što sam ja star a vi mladi, i što imam navike kojih se teško odričem. Odsada će vam biti potrebni dvorani koji će umeti da vas zabavljaju, ludaci koji će ići u smrt za ostvarenje onoga što vi nazivate svojim velikim delima. Ona će biti velika, ja to osećam, ali zamislite ako mi se učini da ona to nisu? Ja sam video rat, Sire, i video sam mir. Služio sam pod Rišeljeom i Mazarenom, grejao sam se sa vašim ocem na vatri kod Larošela, koža mi je izbušena kao rešeto, menjao sam navike i položaje kao zmija kožu. Posle uvreda i nepravdi postao sam zapovednik, što je nekad imalo neki značaj, jer je davalo pravo da se slobodno razgovara sa kraljem. Ali ubuduće će vaš vrhovni zapovednik musketara čuvati sporedni ulaz dvora. Zaista, Sire, ako moja služba treba da bude takva, bolje bi bilo da iskoristite priliku dok smo u dobrim odnosima i da me smenite. Nemojte misliti da vam nešto zameram. Ne. Vi ste me pobedili, ukrotili, kao što vi kažete. Ali moramo i to da priznamo da ste mi time umanjili vrednost. Naterujući me da savijem leđa pred vama, pokazali ste mi da su ona slaba. Da znate kako je prijatno držati glavu visoko i kako mi ne dolikuje da njuškam po prašini vaših tepiha! O, Sire, ja iskreno žalim za vremenima kada je francuski kralj u svome predsoblju imao plemiće obesne, oštre, bundžije, nezadovoljnike, ali koji su umeli opasno da ujedaju u vreme okršaja. Ti ljudi su najbolji dvorani za kralja koji ih hrani, oni mu ližu ruku, ali teško kralju ako mu padne na um da ih udari. Kako lepo umeju da škljocnu zubima! Kad steknu malo zlatnih širita na svojim kaputima, kada se malo podgoje, kada im kosa postane proseda, kako se od njih mogu napraviti dostojanstvene vojvode, perovi i maršali! Ali zašto sve to govorim? Kralj je moj gospodar. On hoće da sastavljam stihove, da sa satenskim cipelama glačam mozaik njegovog predsoblja! Sto mu gromova, to će mi biti teško, ali ja sam svršavao i teže poslove. Uradiću i to. A zašto bih to činio? Da nije zato što volim novac? Imam novaca. Zato što sam slavoljubiv? Već je kraj mom napredovanju u službi. Zato što volim život na dvoru? Ne. Ostaću zato što sam već trideset godina navikao da dolazim da primam kraljeve zapovesti i da čujem kako mi kaže: „Dobro jutro d’Artanjane”, sa osmehom za koji ga nisam morao moliti. Sada ću moliti za taj osmeh. Da li ste zadovoljni, Sire?

I d’Artanjan polako pognu svoju sedu glavu na koju kralj, ponosito se osmehujući, spusti svoju belu ruku.

— Hvala stari službeniče, verni prijatelju — reče on. — Pošto od današnjeg dana nemam više neprijatelja u Francuskoj, ostalo mi je da te pošaljem da na bojnom polju, u nekoj tuđoj zemlji, stekneš svoju maršalsku palicu. Osloni se na mene, naći ću ti priliku za to. A dotle, jedi moj najbolji hleb i mirno spavaj.

— Takvog vas volim! — uzviknu d’Artanjan, uzbuđen. — Ali šta ćemo sa jadnim ljudima u Bel-Ilu? Naročito mi je stalo do jednog, tako dobrog, tako hrabrog!

— Da li tražite milost za njih?

— Na kolenima, Sire.

— Idite onda da im je odnesete, ako nije dockan. Ali vi mi odgovarate za njih!

— Jemčim za njih svojim životom!

— Idite! Sutra odlazim za Pariz. Dotle treba da se vratite, jer ja neću da budem bez vas.

— Ne brinite, Sire — uzviknu d’Artanjan ljubeći kralja u ruku. I on polete, sav srećan, u pravcu Bel-Ila.

CCLX

PRIJATELJI G. FUKEA

Kralj se beše vratio u Pariz. S njim je bio i d’Artanjan koji za dvadeset i četiri sata, mada beše preduzeo najsavesnije traganje u Bel-Ilu, nije ništa saznao o tajni koju je tako sigurno čuvala teška stena u Lokmariji, Portosov herojski grob.

Vrhovni zapovednik musketara je samo saznao šta su sve počinila ta dva hrabra čoveka, koji su se borili protiv čitave vojske, nemajući drugu pomoć osim ona tri verna Bretonca, ta dva prijatelja koje je on tako plemenito branio i pokušao da spase. Mogao je da vidi, ovde-onde, po okolnom vresištu, razbacane ostatke ljudskih tela koji behu okrvavili kamenje i vres.

Saznao je i to da je jedna barka bila viđena daleko na pučini, da se jedan kraljevski brod kao kobac zaleteo na nju, da ju je stigao, i da je uništio tu jadnu ptičicu koja je bežala što je brže mogla.

Ali to je bilo jedino što je d’Artanjan sigurno saznao. Sve ostalo je bilo samo nagađanje. Šta je trebalo misliti? Brod se nije vratio. Istina, jak vetar je duvao već tri dana. Ali lađa je bila i dobro opremljena jedrima i čvrsto građena. Ona se nije plašila vetra. Lađa koja je nosila Aramisa trebalo je, po d’Artanjanovom mišljenju, da se vrati u Brest ili na ušće Loare.

Takve su bile ove nesigurne vesti, koje su bile prilično utešne za njega lično, a koje je d’Artanjan doneo Luju XIV kad se kralj, u pratnji svoga dvora, vratio u Pariz.

Luj, zadovoljan svojim uspehom, Luj srdačniji i blaži otkad se osećao moćniji, nije prestajao ni za jedan trenutak da jaše pored kočija gospođice de La Valijer.

Ceo dvor se utrkivao da zabavlja obe kraljice, da bi one zaboravile da ih sin, odnosno muž, zanemaruje.

Svi su mislili samo na budućnost. Prošlost nije više ništa značila, ni za koga. Tu prošlost je osećalo, kao bolnu i krvavu ranu, samo nekoliko nežnih i odanih duša. Čim se kralj vratio, on o tome dobi dirljiv dokaz.

Luj tek što beše ustao i doručkovao, kad se vrhovni zapovednik njegovih musketara pojavi pred njim. D’Artanjan je bio malo bled i izgledao je zbunjen.

Kralj na prvi pogled primeti promenu na tom licu, obično tako mirnom.

— Šta vam je, d’Artanjane? — upita on.

— Sire, desila mi se velika nesreća.

— Bože! Šta se dogodilo?

— Sire, izgubio sam u borbi na Bel-Ilu svog prijatelja, gospodina di Valona.

Govoreći to, d’Artanjan je držao upereno u kraljevo lice svoje sokolovo oko, ne bi li prozreo šta je on u prvom trenutku osetio.

— Ja sam to znao — odgovori kralj.

— Vi ste to znali, a niste mi kazali! — uzviknu musketar.

— Čemu bi to služilo? Vaša žalost, dragi prijatelju, za poštovanje je. Hteo sam da vas poštedim. Da sam vas obavestio o toj nesreći koja vas je zadesila, vama bi izgledalo da likujem zbog toga. Da, znao sam da su gospodina di Valona živog zatrpale stene Lokmarije. Znao sam da mi je gospodin d’Erble oteo jedan brod sa celom posadom da bi njime otišao u Bajon. Ali ja sam hteo da vi sami saznate te vesti, neposredno, da biste se uverili da ja poštujem svoje prijatelje, da su oni svetinja za mene, i da ću ja, kao čovek, uvek žrtvovati sebe ljudima, kad sam već kao kralj, tako često primoran da žrtvujem ljude svome dostojanstvu i svojoj moći.

— Ali, Sire, kako ste to saznali?

— A vi, gospodine, kako ste vi to saznali?

— Iz ovog pisma koje mi je iz Bajona poslao Aramis, slobodan i van opasnosti.

— Evo — reče kralj vadeći iz svog kovčežića, koji se nalazio na stočiću blizu stolice na koju se d’Artanjan naslanjao — pisma istovetnog onome koje je Aramis vama pisao, a čiji mi je veran prepis Kolber dostavio osam sati pre no što ste vi svoje primili… Kao što vidite, dobro sam uslužen.

— Da, Sire — prošaputa musketar. — Vi ste bili jedini čovek čija je sreća mogla da bude jača od sreće i snage mojih prijatelja. Vi ste upotrebili svoju moć, ali vi je nećete zloupotrebiti, zar ne?

— D’Artanjane, — reče kralj s osmehom punim dobrote — ja bih mogao da naredim da gospodina d’Erblea otmu iz zemalja španskog kralja i da mi ga živog dovedu da mu ja sudim. Verujte mi, d’Artanjane, ja neću dozvoliti da me zavede ono što sam prvo pomislio da uradim. On je slobodan, neka to i ostane.

— Oh, Sire, vi nećete uvek ostati tako milostivi, tako plemeniti, tako velikodušni kao što ste se pokazali prema meni i gospodinu d’Erbleu. Naći će se već savetodavci koji će vas izlečiti od te slabosti.

— Ne, d’Artanjane, vi grešite što optužujete moje savetodavce da me podstiču da budem strog. Savet da budem milostiv prema gospodinu d’Erbleu dao mi je lično Kolber.

— Zar! — uzviknu d’Artanjan, zaprepašćen.

— Što se vas tiče, — nastavi kralj sa neobičnom dobrotom — imam nekoliko dobrih vesti za vas. Ali ćete ih vi saznati čim svršim sa svojim računima. Rekao sam vam da imam nameru da vas uzdignem, i uzdići ću vas. Ove moje reči postaće uskoro stvarnost.

— Hvala po hiljadu puta, Sire. Ja mogu da čekam. Ali dok ja budem čekao, molim vas, primite i saslušajte ove jadne ljude koji odavno čekaju u vašem predsoblju i koji žele da vam ponizno podnesu jednu usrdnu molbu.

— Ko su oni?

— Neprijatelji Vašeg veličanstva.

Kralj podiže glavu.

— Prijatelji gospodina Fukea — dodade d’Artanjan.

— Njihova imena?

— Gospoda Gurvil, Pelison i jedan pesnik, gospodin Žan de La Fonten.

Kralj za trenutak ućuta i zamisli se.

— Šta hoće?

— Ne znam.

— Kako izgledaju?

— Ožalošćeni.

— Šta kažu?

— Ništa.

— Šta rade?

— Plaču.

— Neka uđu — reče kralj i nabra obrve.

D’Artanjan se brzo okrete, podiže zastor na vratima kraljeve sobe za rad i viknu:

— Uvedite!

Uskoro se na vratima sobe za rad, u kojoj su bili kralj i njegov zapovednik, pojaviše ona tri čoveka o kojima je d’Artanjan govorio.

Duboka tišina je vladala dok su oni prolazili. Dvorani su se sklanjali ispred prijatelja nesrećnog vrhovnog rukovaoca finansijama, kao da su se plašili da i njih ne zahvati kuga nemilosti i nesreće.

D’Artanjan brzim korakom priđe da lično uvede, držeći ih za ruku, ove nesrećnike koji su drhtali i ustezali se na kraljevim vratima. On ih dovede do kraljeve naslonjače; kralj se bio povukao u udubljenje prozora i čekao da d’Artanjan predstavi molioce, pa da ih primi strogo zvanično.

Prvi od prijatelja gospodina Fukea koji priđe bio je Pelison. On više nije plakao, njegove suze behu usahle samo da bi kralj mogao da čuje njegov glas i njegovu molbu.

Gurvil je grizao usnu da bi zadržao suze, iz poštovanja prema kralju. La Fonten beše zagnjurio lice u maramicu i da mu se leđa nisu tresla od jecanja pomislilo bi se da nije živ.

Kralj beše zadržao sve svoje dostojanstvo. Njegovo lice je bilo hladno. Na njemu čak beše ostala i bora između obrva, koja se pojavila kada mu je d’Artanjan prijavio njegove neprijatelje. On im rukom dade znak da govore, i ostade stojeći i ne odvajajući pogled od ova tri očajna čoveka.

Pelison se pokloni do zemlje, a La Fonten kleče kao da je u crkvi.

Ovo uporno ćutanje, koje su prekidali samo uzdasi i bolno jecanje, poče da izaziva kraljevo nestrpljenje, a ne njegovu samilost.

— Gospodine Pelisone, — reče on kratko i odsečno — gospodine de Gurvile, a i vi gospodine…

On ne nazva La Fontena po imenu.

— Vrlo sam nezadovoljan što ste došli da me molite za jednog od najvećih zločinaca koga moj sud treba da kazni. Kralja mogu da dirnu samo suze ili kajanje: suze nevinosti, kajanje krivaca. Ja ne verujem ni u kajanje gospodina Fukea ni u suze njegovih prijatelja, zato što je prvi pokvaren do srži, a što drugi ne bi smeli da dolaze čak u moj dvor da me vređaju. Zato vas molim, vas gospodine Pelisone, vas gospodine Gurvile, a i vas gospodine, da ne izreknete ništa što ne bi pokazivalo da duboko poštujete moju volju.

— Sire, — odgovori Pelison, koji uzdrhta kad ču te strašne reči — mi nismo došli da kažemo Vašem veličanstvu ništa što ne bi bilo izraz najiskrenijeg i najdubljeg poštovanja i najodanije ljubavi, koju svi podanici duguju svome kralju. Pravda Vašeg veličanstva je strahovita. Svako mora da se povinuje njenim presudama. Mi s poštovanjem priklanjamo glave pred njom. Daleko je od nas pomisao da branimo onoga koji je imao nesreću da uvredi Vaše veličanstvo. Onaj koji se izložio vašoj nemilosti može da bude naš prijatelj, ali on je narodni neprijatelj i mi ga sa žalošću u srcu prepuštamo kraljevoj pravdi.

— Uostalom, — prekide ga kralj, umiren ovim preklinjućim glasom i ubedljivim rečima — moj će vrhovni sud presuditi. Ja ne kažnjavam dok ne odmerim zločin. Moja se pravda ne služi mačem pre no što se posluži terazijama.

— Zbog toga i imamo poverenje u kraljevu nepristrasnost i zbog toga se i nadamo da ćemo moći da podignemo, s kraljevim dopuštenjem, svoje slabe glasove, kada dođe čas da branimo okrivljenog prijatelja.

— Šta onda tražite, gospodo? — upita kralj dostojanstveno.

— Sire, — produži Pelison — okrivljeni ostavlja ženu i porodicu. Ono malo dobara koje je bilo njegovo, jedva je dostiglo da isplati njegove dugove, a otkako je on zatvoren, gospođu Fuke su svi napustili. Ruka Vašeg veličanstva dostižna je kao božja. Kada Gospod pošalje gubu ili kugu u neku porodicu, svako beži od stana gubavca ili kužnih bolesnika. Ponekad, ali vrlo retko, nađe se neki milosrdni lekar koji se usudi da priđe prokletoj kući i da hrabro izloži opasnosti svoj život, boreći se protiv smrti. On je poslednja nada umirućeg, izaslanik božje milosti. Sire, mi vas molimo, klečeći i sklopljenih ruku, kao boga. Gospođa Fuke nema više prijatelja, nema podrške. Ona plače u svojoj osiromašenoj i pustoj kući, napuštena od svih onih koji su obijali njen prag u vreme dok je bila u milosti. Ona nema više uticaja, nema više nade! Nesrećnik koji je izazvao vaš gnev, ma koliko da je kriv, prima bar iz vaših ruku hleb koji svakog dana zaliva suzama. Gospođa Fuke je isto tako ucveljena kao i njen muž, ali u većoj je bedi. Žena koja je imala čast da primi Vaše veličanstvo u svojoj kući, gospođa Fuke, žena bivšeg vrhovnog rukovaoca finansijama Vašeg veličanstva, nema više hleba!

Strašna tišina, koja je sputavala disanje dvaju prijatelja gospodina Fukea, bi prekinuta glasnim jecanjem, i d’Artanjan, kome se srce cepalo dok je slušao tu poniznu molbu, napusti svoje mesto i okrete se zidu da bi, grickajući svoje brkove, prikrio svoje uzbuđenje.

Kraljeve oči su i dalje bile suve i lice strogo. Ali obrazi mu se behu zacrveneli i pogled mu je primetno gubio od svoje sigurnosti.

— Šta želite? — upita on uzbuđenim glasom.

— Mi pokorno molimo Vaše veličanstvo, — odgovori Pelison koga je uzbuđenje sve više obuzimalo — da nam dozvoli da pozajmimo gospođi Fuke dve hiljade pistola prikupljenih među svim bivšim prijateljima njenog muža, a da se zbog toga ne izložimo njegovoj nemilosti, da siromašnoj udovici ne bi nedostajala i najosnovnija sredstva za život.

Kad ču reč udovica, koju je Pelison izgovorio, mada je Fuke još bio živ, kralj jako preblede i njegove oholosti nestade. Samilost koja je tinjala u njegovom srcu dođe do izražaja. On uzbuđeno pogleda sve te ljude koji su jecali kraj njegovih nogu.

— Ne dao bog, — odgovori on — da ne pravim razliku između nevinih i krivaca! Rđavo me poznaju oni koji sumnjaju u moju samilost prema slabima. Učinite, gospodo, učinite sve što vam srce nalaže da olakšate bol gospođe Fuke. Idite s mirom, gospodo.

Tri čoveka se ćuteći podigoše, suvih očiju. Suze im behu usahle na vrelim obrazima. Oni nemadoše snage da se zahvale kralju, koji uostalom kratko preseče njihovo svečano klanjanje povlačeći se naglo iza svoje naslonjače.

D’Artanjan ostade sam sa kraljem.

— Dobro je! — reče on prilazeći mladom vladaru koji je pogledom pitao. — Dobro je, gospodaru moj. Da već nemate geslo koje krasi vaše sunce, ja bih vam savetovao da napišete: „Blag prema slabima a nemilostiv prema jakima”, makar to posle gospodin de Konrar preveo na latinski.

Kralj se nasmeši i pre no što pređe u susednu dvoranu, on reče d’Artanjanu:

— Dajem vam odsustvo koje će vam biti potrebno da uredite nasledstvo svog pokojnog prijatelja, gospodina di Valona.

CCLXI

PORTOSOV TESTAMENT

U Pjerfonu je sve bilo u žalosti. Dvorišta su bila pusta, konjušnice zatvorene, leje zapuštene.

Vodoskoci po bazenima, doskora bogati vodom, šumni i blistavi, kao da su presahnuli.

Po putevima oko zamka išli su ljudi ozbiljna izgleda, na mazgama ili na seoskim kljusadima. To su bili njegovi susedi, popovi i sudije iz okoline.

Svi ti ljudi su tiho ulazili u dvorac predavali svoje konje jednom turobnom konjušaru i u pratnji jednog sluge u crnini, odlazili u veliku dvoranu na čijem je ulazu Musketon dočekivao goste.

Musketon je ova dva poslednja dana toliko oslabio da je u svom širokom odelu izgledao kao mač u velikoj kaniji. Niz njegovo lice, po kome su bile rasute žilice kao po licu Van Dajkove Madone, tekla su dva srebrna potočića koja behu izdubila njegove obraze koji su, otkako je tužio, bili isto toliko mlitavi koliko su nekad bili puni.

Kad god bi naišao neki nov posetilac Musketonu su navirale nove suze; žalosno je bilo gledati ga kako steže grlo svojom debelom rukom da ne bi briznuo u plač.

Svi ti posetioci behu došli da prisustvuju čitanju Portosovog testamenta, zakazanog za ovaj dan, to jest, svi Portosovi prijatelji i svi oni koji su mislili da imaju nečemu da se nadaju od njega, jer nije ostavljao nikoga od rodbine iza sebe.

Kako je ko od prisutnih nailazio, odlazio je na svoje mesto, i baš su zatvarali glavna vrata kad otkuca dvanaest sati, čas određen za čitanje testamenta.

Portosov beležnik, poče time što polako stade da odvija veliki pergament na koji je snažna Portosova ruka zabeležila njegovu poslednju volju.

Pošto je slomio pečat, stavio naočare i malo se nakašljao, on poče, i svako se spremi da sluša. Musketon se bio povukao u jedan ugao da mirnije plače i da što manje čuje.

Najednom se velika dvokrilna vrata, koja su tek bila zatvorena, otvoriše kao nekim čudom, i stasiti muški lik se pojavi na njima; sav obasjan suncem.

To je bio d’Artanjan koji je sam stigao do ovih vrata, i kako nije našao nikog da mu pridrži konja, on ga beše privezao za zvekir i ušao neprijavljen.

Svetlost dana koja obasja dvoranu, žagor prisutnih, a naročito njegov instinkt vernog psa, otrgoše Musketona od tužnog sanjarenja. On podiže glavu, poznade starog prijatelja svoga gospodara i, ridajući od žalosti, dođe da mu zagrli kolena, i orosi kameni pod svojim suzama.

D’Artanjan podiže jadnoga upravnika, poljubi ga kao brata, i pošto je otmeno pozdravio ceo skup, koji se pokloni šapućući njegovo ime, on ode da sedne u vrh dvorane optočene hrastovinom, držeći stalno Musketona za ruku. Ovaj sede na stepenik, grcajući.

Tada beležnik, koji je bio uzbuđen kao i svi ostali, poče da čita.

Posle javnog, vrlo hrišćanskog ispovedanja svojih grehova, Portos je tražio oproštaj od svojih neprijatelja kojima je možda učinio nepravdu.

Kad beležnik pročita ovaj paragraf, jedan neprimetan ali vrlo ponosit pogled senu iz d’Artanjanovih očiju. Sećao se staroga vojnika. Mislio je na sve Portosove neprijatelje koje je njegova hrabra ruka pobedila, sračunavao koliko ih je bilo i govorio sebi da je Portos dobro učinio što ih nije sve pobrojao, ili naveo sve nepravde koje im je naneo, jer bi se jadan beležnik isuviše zamorio.

Zatim je došlo sledeće nabrajanje:

„Po milosti božjoj, ja danas posedujem:

„1. Imanje Pjerfon koje se sastoji od oranica, zabrana, livada, voda i šuma, sve opasano dobrim zidovima.

„2. Imanje Brasje, sa zamkom, šumama, oranicama, podeljenim u tri velika majura.

„3. Malo imanje di Valon¹³⁶, tako nazvano zato što se nalazi u dolini…”

Dobri Portos!

„4. Pedeset manjih majura u Tureni, ukupno pet stotina jutara.

„5. Tri vodenice na reci Šer, od kojih svaka donosi šest stotina livri godišnje.

„6. Tri ribnjaka u Beriju, od kojih svaki donosi po dve stotine livri godišnje.

„Što se pokretnih dobara tiče, koja se tako nazivaju zato što ih možeš pokrenuti, kao što kaže moj učeni prijatelj episkop iz Vana…

D’Artanjan se strese pri pomenu ovog zlokobnog imena.

Beležnik mirno nastavi:

,,…ona se sastoje:

„1. od nameštaja — koji ne mogu ovde poimenice da navodim jer nemam dovoljno mesta, koji se nalazi po svim mojim zamkovima i kućama, a čiji je tačan spisak sastavio moj upravnik…”

Svi pogledaše u Musketona koji se gušio u suzama.

„2. od dvadeset konja za jahanje i za vuču, koji se nalaze u mom zamku Pjerfon, i koji se zovu: Bajar, Rolan, Šarlemanj, Pepen, Dinoa, Lair, Ožje, Samson, Milon, Nemrod, Irgand, Armid, Falstrad, Dalila, Rebeka, Joland, Finet, Grizet, Lizet i Mizet.

„3. od šezdeset pasa podeljenih u šest čopora, od kojih je prvi obučen za lov na jelene, drugi na vukove, treći na divlje svinje, četvrti na zečeve, a dva poslednja za lov na ptice i čuvanje kuće.

„4. Od ratnog i lovačkog oružja koje se nalazi u mojoj oružarnici.

„5 Od buradi i boca s vinom iz Anžuja, naročito odabranih za Atosa koji ga je nekada voleo, i ostalog vina iz Burgonje, Šampanje, Bordoa i Španije, koje se nalazi u osam ostava i dvanaest podruma raspoređenih po mojim kućama.

„6. od slika i kipova za koje tvrde da imaju vrlo veliku vrednost, i kojih ima toliko da umaraju pogled.

„7. od moje biblioteke koja sadrži šest hiljada potpuno novih knjiga koje nikad niko nije otvorio.

„8. Od srebrnog posuđa, koje se možda već malo izlizalo, ali koje ipak treba da je još teško između hiljadu i hiljadu dvesta funti, jer sam jedva mogao da podignem sanduk u kome se ono nalazi, i samo sam mogao šest puta s njim da obiđem oko sobe.

„9. Sve ove stvari, pored stolnog i posteljnog rublja, raspoređene su po onim kućama koje sam najviše voleo…”

Ovde se beležnik zaustavi da odahne. Svi uzdahnuše, iskašljaše se i spremiše da još pažljivije slušaju. Beležnik nastavi:

„Nisam imao dece i verovatno ih neću ni imati, što me jako žalosti. Međutim, grešim što tako kažem, jer sa svojim prijateljima imam zajedničkog, a to je gospodin Raul-Ogist-Žil de Braželon, koji je pravi sin gospodina grofa de La Fer.

„Ovaj mladi plemić mi izgleda dostojan da nasledi tri hrabra plemića čiji sam prijatelj i pokorni sluga.”

Ovde se začu oštar tresak. D’Artanjanov mač, otkačivši se od kajasa, beše pao na pod i odjeknuo. Svi okretoše glavu u tom pravcu i videše krupnu suzu koja se skotrljala sa gustih d’Artanjanovih trepavica, i slivala niz njegov orlovski nos.

„Zbog toga sam”, nastavi beležnik, „zaveštao sve svoje gore navedeno pokretno i nepokretno imanje g. vikontu Raulu-Ogistu-Žilu de Braželonu, sinu grofa de la Fer, da bi ga utešio zbog žalosti koja ga je izgleda zadesila, i da bi mu omogućio da dostojno predstavlja svoje slavno ime.”

Dug šapat se začu među prisutnima.

Beležnik nastavi, pod zaštitom d’Artanjanovog pogleda koji je sevao i koji je, prelazeći po skupu, uspostavio prekinutu tišinu.

„Stavljam u dužnost g. vikontu de Braželonu da, gospodinu vitezu d’Artanjanu, vrhovnom zapovedniku musketara, da ono što on bude zatražio od moje imovine.

„Stavljam u dužnost g. vikontu Braželonu da g. vitezu d’Erbleu, mome prijatelju, redovno daje pristojno izdržavanje, u slučaju da ovaj bude primoran da živi u izgnanstvu.

„Stavljam u dužnost g. vikontu de Braželonu da redovno daje izdržavanje onim mojim slugama koji imaju po deset godina službe, a svim ostalim da isplati po pet stotina livri.

„Ostavljam svom upravniku dobara, Musketonu, sva svoja odela za izlazak, lov i rat, kojih ima četrdeset i sedam, uveren da će ih nositi dok budu trajala, iz ljubavi prema meni, i za uspomenu na mene.

„Pored toga ostavljam g. vikontu de Braželonu svog starog slugu i vernog prijatelja, gore pomenutog Musketona, i stavljam mu u dužnost da tako postupa sa njim da Musketon na samrti može da izjavi da je uvek bio srećan.”

Kad to ču Musketon se, sav bled i sav drhteći, pokloni. Njegova široka ramena su se grčevito tresla. Kad spusti ruke koje su bile hladne kao led, ukaza se njegovo lice na kome su se videli tragovi strašnog bola, i prisutni videše kako se tetura, kako se premišlja, kao da traži, želeći da napusti dvoranu, na koju stranu da pođe.

— Musketone, — reče mu d’Artanjan — dobri moj prijatelju, izađite; idite da se spremite. Odvešću vas kod Atosa, kuda ću poći čim napustim Pjerfon.

Musketon ne odgovori. On je jedva disao, najednom mu se učini da će sve u ovoj dvorani da mu postane tuđe. On otvori vrata i polako nestade.

Beležnik završi čitanje, posle koga se većina onih koji su došli da saslušaju Portosov testament udaljiše, razočarani, ali puni poštovanja.

A d’Artanjan, kad ostade sam, pošto se beležnik zvanično s njim oprostio duboko se poklonivši, stade da se divi dubokoj mudrosti zaveštaoca koji je ostavio svoju imovinu onako kako treba, to jest onome kome je bila najpotrebnija, i koji je nje bio najdostojniji, i to sa toliko nežne pažnje da bi i najosetljiviji dvorani i najplemenitija srca našli da joj nema ravne.

I zaista, Portos je stavio u dužnost Raulu da da d’Artanjanu sve što ovaj bude zatražio, a ovaj valjani Portos je vrlo dobro znao da d’Artanjan neće ništa tražiti, a i kad bi nešto zatražio, na taj način bi sam odredio svoj deo nasleđa.

Portos je ostavljao izdržavanje Aramisu, koji bi, i kad bi mu palo na um da suviše zahteva, bio zaustavljen d’Artanjanovim primerom. A što se tiče pretpostavke da on ode u izgnanstvo, pretpostavke koju je zaveštalac kao slučajno ubacio, zar to nije bilo na najbliži i najplemenitiji način nepovoljno oceniti Aramisove postupke zbog kojih je Portos i poginuo?

Najzad, u testamentu pokojnika Atosovo ime nije ni spomenuto. Zar je mogao da pretpostavi da sin neće dati najbolji deo svom ocu? Prosta Portosova pamet je razmotrila sve te slučajeve, ispitala ih do tančina, pokazala se bolja od svakog zakona, od svakog iskustva.

— Portos je imao veliku dušu! — pomisli d’Artanjan uzdahnuvši.

Tada mu se učini da kroz tavanicu čuje neko jecanje. Odmah se seti jadnog Musketona koga je trebalo tešiti.

On brzo napusti dvoranu i potraži dobrog upravnika dobara, pošto se ovaj ne beše vratio.

On se pope na prvi sprat. U Portosovoj sobi ugleda hrpu odela raznih boja na koje Musketon beše legao, pošto ih je nabacao na gomilu.

To je bio deo nasledstva zaveštan vernom prijatelju.

To je bilo njegovo. Od srca mu je bilo dato. D’Artanjan vide kako je Musketon pružio ruku da miluje te drage uspomene, kako ih ljubi uzdrhtalim usnama, kako na njih naslanja svoje lice, kako ih grli celim telom.

On priđe da uteši jadnika.

— Gospode bože! — reče on, Musketon se ne miče — Mora da se onesvestio!

D’Artanjan se varao, Musketon beše izdahnuo.

— Umro je, kao što veran pas umire: na odelu gospodara koga je izgubio.

CCLXII

ATOSOVA STAROST

Dok su svi ti događaji zauvek razdvajali četiri musketara koji su nekada izgledali vezani nerazlučnim vezama, Atos, ostavši sam posle Raulovot odlaska, poče da plaća danak onoj preranoj smrti koja nastupa kad se rastanemo od onih koje volimo.

Kada se vratio u svoj dom u Bloa, i kada je video da nema više ni Grimoa da mu se blago osmehne kad se on šeta u svom vrtu, Atos oseti da mu iz dana u dan ističe snaga koja je tako dugo izgledala nepresušna.

Starost, koju on nije osećao dok je njegovo drago čedo bilo pored njega, pristizala je sa svim svojim tegobama, kojih sve više ima ukoliko ona docnije naiđe. Raulovo prisustvo nije više gonilo Atosa da se drži pravo, da diže glavu, da daje dobar primer. On nije više osvežavao svoj ugašen pogled na bistrom pogledu mladoga čoveka.

I najzad, moramo priznati da se njegova divna, osetljiva priroda, koju ništa nije uzdržavalo, sva predavala očajanju, sa istom strašću sa kojom se prostije prirode predaju uživanjima.

Grof de La Fer, koji je ostao mlad do svoje šezdeset i druge godine, taj ratnik koji je sačuvao svoju snagu uprkos naporima, svoju vedrinu uprkos nedaćama, zdrav duh i zdravo telo uprkos Miledi, Mazarena i La Valijerove, taj čovek postao je starac za osam dana, čim je izgubio oslonac jeseni svoga života.

Još uvek je bio lep, ali poguren, dostojanstven i tužan; bio je i dalje blag, kosa mu je bila seda, hod nesiguran. Otkako je bio sam, tražio je čistine u svojim drvoredima, gde bi mogao da se greje na suncu.

Otkad Raul više nije bio tu, on se nije više pridržavao vojničkog života koji je dotada stalno poštovao. Njegove sluge, navikle da ga u svako doba godine, vide na nogama pre zore, čudile su se što ga zatiču leti u postelji posle sedam sati.

Ostajao je u postelji sa knjigom pod jastukom, ne čitajući i ne spavajući. Ležao je da ne bi više morao da nosi teret svoga tela, i puštao svoju dušu i svoj um da napuste telo i da polete bilo njegovom sinu, bilo bogu.

Ponekad bi mnogo uplašio svoju okolinu time što je ostajao satima utonuo u neko sanjarenje, ćuteći i ne osećajući ništa. On nije više čuo korake brižnog sluge, koji je dolazio do njegovog praga da vidi da li spava ili je budan. Dešavalo mu se čak i da zaboravi da je dan već upola protekao i da je vreme za dva prva dnevna obroka već prošlo. Tada bi ga budili. On je ustajao, silazio u svoj senovit vrt, polako, prilazio sunčanim čistinama, kao da je želeo za trenutak da podeli njihovu toplotu sa odsutnim detetom. Zatim je nastavljao svoju jednoliku i tužnu šetnju, sve dok se, iznemogao, ne bi vratio u sobu i postelju, gde je najradije boravio.

U toku više dana grof ne progovori ni reči. On odbi da primi posete koje su stizale, i primetiše da noću pali lampu i da provodi duge sate pišući i preturajući po nekim hartijama.

Atos napisa jedno pismo u Van, drugo u Fontenblo. Ona ostadoše bez odgovora. Mi znamo zašto: Aramis beše napustio Francusku, a d’Artanjan beše otputovao iz Nanta u Pariz, iz Pariza u Pjerfon. Njegov sobar je primećivao da Atos iz dana u dan pravi sve kraće šetnje. Dugi drvored zasađen lipama uskoro postade suviše dug za noge koje su ga nekada prelazile po hiljadu puta na dan. Gledali su grofa kako s mukim dolazi do drveća u sredini, kako seda na kamenu klupu obraslu mahovinom, koja se nalazila u jednom pobočnom drvoredu, i čeka da mu se vrati snaga, ili bolje reći, da padne noć.

Uskoro su ga i sto koraka zamarali. Najzad on ne htede više ni da ustaje iz postelje. On odbijaše svaku hranu i njegove se sluge uplašiše i — mada se nije nikada žalio, mada je uvek imao osmeh na licu, mada mu je glas uvek bio podjednako blag — odoše u Bloa da pozovu lekara pokojnog gospodina i dovedoše ga svom gospodaru, ali tako da je lekar mogao da ga posmatra a da ovaj to ne opazi.

Zbog toga oni smestiše lekara u oblačionicu koja je bila do njegove spavaće sobe, i zamoliše ga da se ne pojavljuje, jer su se bojali da ne uvrede svoga gospodara koji nije tražio da ga pozovu.

Lekar posluša. Atos je bio neka vrsta uzora za mesno plemstvo. Stanovnici grada Bloa i okoline su se ponosili što imaju u svojoj sredini taj sveti ostatak stare Francuske slave. Atos je bio veliki gospodin u poređenju sa svim tim novim plemićima koje je kralj svakog dana stvarao dodirujući svojim mladim, plodnim žezlom, sasušena genealoška stabla tog kraja.

Rekosmo da su voleli i poštovali Atosa. Lekar nije mogao više da gleda kako Atosove sluge plaču i kako se oko kuće kupi sirotinja iz celog kraja kojoj je Atos pomagao da živi, i kojoj je donosio utehu svojom milostinjom i svojim blagim rečima. On, dakle, sa onog mesta na kome je bio, pažljivo osmotri kretanje tajanstvene bolesti koja je iz dana u dan smrtonosno nagrizala čoveka, do nedavna puna života i volje za životom.

On primeti na Atosovim obrazima crvenilo groznice koja se začne i postaje sve jača, groznice koja se sporo razvija ali koja je neumoljiva.

Rekli smo da grof nije ni s kim govorio, on čak nije ni sam sa sobom razgovarao. Njegova misao se plašila vreve, on beše dostigao onaj stepen prenadraženosti kad ova prelazi u zanos. U tom stanju čovek, mada još ne pripada bogu, ne pripada više ni ovom svetu.

Doktor ostade nekoliko sati proučavajući ovu tešku borbu ljudske volje protiv neke više sile. Njega uplašiše ove vazda ukočene oči koje su stalno gledale u neki nevidljiv cilj, njega uplašiše ravnomerni otkucaji ovog srca koje nije prekidao nijedan uzdah; nekada i jaki bolovi daju nadu lekaru.

Tako prođe pola dana. Doktor, koji je bio hrabar čovek, reši da istupi. On naglo napusti svoje skrovište i pođe pravo prema Atosu. Ovaj ga pogleda ne pokazujući nikakvo čuđenje, kao da nije razumeo šta znači njegova poseta.

— Oprostite, gospodine grofe, — reče lekar prilazeći bolesniku raširenih ruku — ja imam da se požalim na vas. Molim vas saslušajte me.

On sede na Atosovu postelju, dok se ovaj s mukom otrzao od svojih snova.

— Šta se dogodilo, doktore? — upita grof posle kratkog ćutanja.

— To, da ste vi bolesni, gospodine, i da se ne lečite.

— Zar sam ja bolestan? — upita Atos osmehnuvši se.

— Imate groznicu, slabite, iznureni ste, iscrpljeni ste.

— Iznuren sam! — odgovori Atos — Kako je to moguće? Ja ne ustajem iz postelje.

— Hajde, gospodine grofe, nemojte me obmanjivati, vi ste dobar hrišćanin.

— Bar verujem da jesam — reče Atos.

— Zar biste vi izvršili samoubistvo?

— Nikad, doktore.

— E pa, gospodine, vi polako umirete. Ovo je samoubistvo. Ozdravite, gospodine grofe, ozdravite!

— Od čega? Pronađite prvo od čega bolujem. Što se mene tiče, ja se nikad nisam bolje osećao, nikada mi nebo nije izgledalo lepše, nikada mi cveće nije bilo milije.

— Vi imate neku potajnu tugu.

— Potajnu?… Nemam. Nedostaje mi moj sin, doktore; ja to ne krijem; u tome je sva moja bolest.

— Gospodine grofe, vaš sin je živ, snažan, on pred sobom ima budućnost koja pripada ljudima njegovih zasluga i njegova roda. Živite radi njega…

— Pa ja živim, doktore. Oh, budite spokojni, — dodade on sa setnim osmehom — znaćemo mi dobro dokle će Raul živeti, jer dok on živi živeću i ja.

— Šta to govorite?

— Nešto sasvim prosto. Zasad, doktore, ja životarim. Ja ne bih mogao da živim bezbrižno, da se provodim i da budem ravnodušan kad Raul nije tu. Nemojte tražiti od lampe da gori kada varnica nije tu da je zapali. Nemojte od mene tražiti da živim u buci i društvu. Ja životarim, ja se pripremam, ja čekam. Sećate li se, doktore, onih vojnika koje smo tako često zajedno gledali na pristaništima kako čekaju da budu ukrcani. Oni su ležali, ravnodušni, na obali. Nisu bili više ni na kopnu koje su ostavljali, ni na moru na koje će se navesti; sa spremljenim prtljagom, napregnuta duha i ukočena pogleda, oni su samo čekali. Ponavljam, ova reč opisuje moje sadašnje stanje. Ležeći kao ti vojnici, osluškujući glasove koji mi stižu, ja hoću da budem spreman da bih mogao da pođem na prvi poziv. Ko će me pozvati? Život ili smrt? Bog ili Raul? Moj prtljag je spreman, moja duša je pripremljena, čekam na znak… Čekam, doktore, čekam!

Doktor je poznavao jačinu ove duše, cenio izdržljivost ovog tela. On razmisli jedan trenutak. Sudeći da su reči uzaludne i lekovi bespredmetni, on ode, naredivši Atosovim slugama da ga ni za trenutak ne ostavljaju samog.

Kada doktor ode, Atos ne pokaza nikakvu srdžbu ili negodovanje što su ga uznemirili. On čak i ne naredi da mu odmah donesu pisma koja budu stigla: on je dobro znao da bi njegove sluge život dale za svako pismo koje bi mu stiglo, jer bi ono odstranilo njegove misli, ili bi mu pričinilo radost i ulilo nade.

San ga je napuštao. Atos koji je stalno sanjario, nekada bi, za nekoliko sati samo, utonuo u neko dublje, mračnije sanjarenje, koje je ličilo na pravi san. Za vreme ovog trenutnog odmora samo se njegovo telo odmaralo, a duh mu je lutao sa dvostrukom živošću. Jedne noći on usni da se Raul oblači u svome šatoru da pođe u pohod kojim je komandovao gospodin de Bofor lično. Mladić je bio tužan, on je polako zakopčavao svoj oklop, polako opasivao mač.

— Šta vam je? — upita ga nežno otac.

— Žalosti me smrt gospodina Portosa, našeg dobrog prijatelja, — odgovori Raul — ja ovde patim zbog žalosti koju ćete vi tamo osetiti.

Ove vizije nestade i Atos se probudi.

U zoru jedan sluga uđe kod svog gospodara i predade mu jedno pismo iz Španije.

— Aramisov rukopis — pomisli grof, i stade da čita.

— Portos je poginuo! — uzviknu on posle prvih redaka — Oh, Raule, hvala ti! Ti držiš svoja obećanja. Ti me opominješ!

I Atos, koga obli samrtni znoj, onesvesti se u svojoj postelji, samo zato što je bio toliko iscrpljen.

CCLXIII

ATOSOVO PRIVIĐANJE

Kada se povratio iz nesvesti, grof, stideći se skoro što je dozvolio da ga uzbudi ovaj natprirodni doživljaj, ustade, obuče se i zatraži konja, čvrsto rešen da odjaše u Bloa da bi uspostavio sigurniju vezu bilo sa Afrikom, bilo sa d’Artanjanom ili Aramisom.

I zaista, ovo Aramisovo pismo je obaveštavalo grofa o rđavom ishodu poduhvata u Bel-Ilu. Ono mu je davalo dovoljno pojedinosti o Portosovoj smrti da je moglo da potrese njegovo tako nežno i tako odano srce.

Atos dakle naumi da svom prijatelju Portosu učini poslednju posetu. Da bi odao poslednju počast svome ratnom drugu, on je nameravao da prvo obavesti d’Artanjana o tome i da ga nagovori da ponovo preduzme onaj teški put u Bel-Il, da zajedno ostvare to tužno hodočašće na grob diva koga je toliko voleo, a zatim da se vrati kući i da se pokori onoj tajanstvenoj sili koja ga je vodila u večnost onim skrivenim putevima.

Ali tek što vesele sluge obukoše svoga gospodara, zadovoljni što se sprema na put koji će ga razonoditi, tek što je najmirniji konj iz grofove štale bio osedlan i doveden ispred stepenica, kad Atos oseti da mu se muti u glavi, da ga noge izdaju, i on uvide da neće moći kročiti ni koraka dalje.

On zatraži da ga iznesu na sunce. Položiše ga na kamenu klupu obraslu mahovinom, gde provede ceo sat u nesvesti.

Ništa nije bilo prirodnije od ove olabavljenosti mišića pošto je ovo poslednje vreme stalno ležao nepomičan u postelji. Atos popi goveđu supu da bi dobio snagu, i okvasi svoja ispucala usta čašicom burgundskog vina koje je najviše voleo, a koje je dobri Portos pomenuo u svome divnom testamentu.

Tada, okrepljen i potpuno svestan, on zatraži da mu dovedu konja. Ipak nije mogao sam da se popne; ali mu sluge pomogoše, i on s mukom uzjaha.

On ne pređe ni sto koraka kada ga neka drhtavica obuze na prvoj raskrsnici.

— Ovo je čudno — reče on slugi koji ga je pratio.

— Vratimo se, gospodaru, preklinjem vas — odgovori verni sluga.— Vi ste opet prebledeli.

— To me neće sprečiti da nastavim put, kada sam već pošao — odgovori grof i opusti uzde.

Ali iznenada konj, umesto da posluša svog gospodara, stade kao da mu je neki Atosov pokret, koga ovaj nije bio svestan, zategao džem.

— Nešto me sprečava da nastavim put — reče Atos. — Držite me! — produži on šireći ruke — Brzo, priđite! Osećam da mi se svi mišići otpuštaju i da ću pasti s konja.

Sluga je istovremeno video Atosov pokret i čuo njegove reči. On pritrča i pridrža grofa; a kako još ne behu toliko izmakli da sluge, koje su izašle da isprate gospodina de la Fer, ne bi mogle da primete da je nastao neki poremećaj u inače tako ravnomernom jahanju njihovog gospodara, on dozva svoje drugove mašući i vičući. Svi dotrčaše.

Čim je Atos pošao dva-tri koraka u pravcu svoje kuće, on oseti da mu je bolje. Snaga mu se vraćala a istovremeno i želja da opet krene u Bloa. On okrete konja, ali pri prvom koraku on opet oseti onu obamrlost i onu uznemirenost.

— Nema šta, — pomisli on — nešto hoće da ja ostanem kod kuće.

Sluge mu priđoše, skidoše ga s konja i trčeći ga odnesoše u kuću. Soba mu uskoro bi spremljena, i oni ga položiše u postelju.

— Imajte na umu, — reče on spremajući se da spava — da danas neizostavno očekujem pismo iz Afrike.

— Gospodinu će sigurno biti milo da čuje da je Blezoov sin pošao u susret glasniku iz Bloa da bi uštedeo jedan sat u vremenu — odgovori sobar.

— Hvala vam! — odgovori Atos sa onim svojim osmehom punim dobrote.

Uskoro grof zaspa. Njegov nespokojan san ličio je na patnju. Sluga koji ga je čuvao vide u nekoliko mahova na njegovom licu znake unutrašnjeg bola. Možda je Atos nešto sanjao.

Prođe ceo dan. Blezoov sin se vrati. Glasnik još ne beše doneo pisma. Grof je u očajanju brojao minute i drhtao kada bi ti minuti navršili sat. U jednom trenutku on pomisli da ga je neko tamo možda zaboravio, i oseti strahovit bol u srcu.

Niko u kući nije se više nadao da će glasnik doći, pošto već odavno beše prošlo vreme u koje je on obično dolazio. Četiri puta je posebni vesnik bio slat u Bloa, ali ništa ne beše stiglo na grofovu adresu.

Atos je znao da glasnik stiže samo jedanput nedeljno. To je značilo novo čekanje od sedam ubistvenih dana.

Noć se spusti i on ostade u tom bolnom uverenju.

Sve mračne pretpostavke, koje se u glavi čoveka bolesnog i razdraženog usled patnje mogu izroditi na osnovu već žalosnih činjenica, izrodiše se u Atosovoj, u prvim časovima te kobne noći.

Groznica se poveća. Ona obuze njegove grudi gde se uskoro rasplamsa, kako se izrazio lekar koga je Blezoov sin doveo iz Bloa kad je poslednji put tamo išao.

Uskoro groznica zahvati i glavu. Lekar mu dvaput uzastopce pusti krv. U glavi mu beše lakše, ali njegova iznemoglost se poveća tako da mu je još samo mozak mogao da radi.

Međutim opasna groznica prestade. Samo se još malo osećala u ukočenim nogama i rukama. Najzad, posle ponoći, sasvim popusti.

Lekar, videći ovo očigledno poboljšanje, vrati se u Bloa, pošto prepisa nekoliko lekova i izjavi da je grof izvan opasnosti.

Tada kod Atosa nastupi neko čudno, neobjašnjivo stanje. Njegov um, koji je opet slobodno mislio, prenese ga u Raulovu blizinu, kod tog sina koga je toliko voleo. On vide u mašti afrička polja u okolini Džidgele, gde je gospodin de Bofor morao iskrcati svoju vojsku.

Vide i sivo stenje mestimično pozelenelo od morske vode, tamo gde ona dopire u dane bure, kad šiba obale.

Malo dalje od obale prošarane ovim stenama sličnim grobovima, beše podignuto, usred mastika i kaktusa, neko polukružno naselje puno dima, nejasnih šumova i uzrujanog kretanja.

Iznenada se iz ovog dima izdvoji jedan plamen koji se, mada se polako dizao, rasprostre na celo selo, i koji, rastući sve više, obuhvati sve u svom plamenom kovitlanju. Čuo se plač, vriska. Ruke su se pružale ka nebu. Za trenutak nastade strašan haos od greda koje su se rušile, gvožđa koje se izvijalo, kamenja pocrnelog od vatre, drveća koje je gorelo i nestajalo u plamenu.

Čudna stvar, u tom haosu u kome je Atos nazirao dignute ruke, čuo viku, jecanje n uzdahe, on ne primeti nijednu ljudsku priliku.

Izdaleka se čula tutnjava topova, paljba iz musketa, hučanje mora. Stada ovaca raspršavala su se skačući po zelenim brežuljcima. Ali nigde vojnika da prinese fitilj topovskim upaljačima, nigde mornara da pomogne u manevrisanju ove flote, nigde pastira da čuva ova stada.

Posle propasti sela i uništenja utvrđenja koja su ga branila — nekog volšebnog uništenja i volšebne propasti, jer se nigde nije pojavila čovečija ruka — plamen se ugasi i dim opet poče da se diže uvis. Zatim dim poče slabije da kulja i sasvim nestade.

Tada noć obavi taj predeo. Noć koja je bila gusta u blizini zemlje a svetla na nebu. Krupne zvezde koje sijaju na afričkom nebu bile su pune sjaja, ali su osvetljavale samo nebo.

Nastade dug tajac koji pomože da se Atosova pomućena mašta malo smiri, i pošto je on osećao da to još nije bilo sve što je imao da vidi, on pažljivo usredsredi svu svoju pažnju na čudan prizor koji mu je dočaravala njegova mašta.

To dočaravanje se uskoro nastavi.

Blagi i bledi mesec se podiže iza brežuljka i obasjavši prvo blage talase mora — koje se izgleda smirilo posle onolikog hučanja za vreme Atosovog priviđenja — ode da svojim dijamantima i opalima ukrasi šiblje i šumarke na brežuljcima.

Sive stene, kao ćutljive i pažljive aveti, izdizale su svoje zelenkaste glave da i one osmotre bojno polje na svetlosti meseca, i Atos vide da je to polje, koje je bilo potpuno pusto za vreme bitke, sada pokriveno mrtvim telima.

Neopisiva jeza od straha i groze strese ga do dna duše kad poznade belo-plavu uniformu vojnika iz Pikardije, njihova duga koplja sa plavim drškama i puške sa francuskim krinom na kundaku.

Kada vide da su sve te otvorene i hladne rane okrenute prema plavom nebu, kao da od njega traže da vrati duše koje su kroz njih izašle, kad vide proburažene konje, ugaslih očiju, sa jezikom koji im je sa strane visio iz usta, kako leže u lokvama hladne krvi koja se beše izlila oko njih i isprljala njihove aše i njihove grive, kada vide belog konja gospodina de Bofora kako leži, razmrskane glave, u prvom redu ovog razbojišta, Atos pređe hladnom rukom preko čela i začudi se kad vide da ono nije vrelo. Po tome se uveri da se nalazi samo kao hladan posmatrač na mestu gde je dan ranije, na obali Džidgele, vodila bitku vojska poslata u pohod, koju je on video kad je napuštala francusku obalu i iščezavala u daljini, i čiji je zadnji pucanj topa, koji je vojvoda slao kao poslednji pozdrav otadžbini, pozdravio rukom i mislima.

Ko bi mogao da opiše strašan bol sa kojim je njegova duša, pažljivo pregledajući svaki taj leš, tražila među njima Raula? Ko može da opiše božansku radost sa kojom se Atos zahvalio bogu što nije našao među mrtvima onoga koga je sa toliko straha tražio?

A svi ti mrtvi, pali onde gde su stajali u redu, kao da su se dragovoljno i s poštovanjem okretali prema grofu, da bi on mogao bolje da ih vidi vršeći ovaj tužan pregled.

On se međutim, čudio, gledajući sve to, što ne vidi nijednog preživelog.

On beše u tom svom priviđenju tako daleko otišao da mu se činilo da je stvarno otac otišao u Afriku da se tačnije raspita o svom sinu. Bio je umoran što je prešao toliko mora i kontinenata i hteo je da se odmori pod jednim od šatora zaklonjenih iza jedne stene, na kojima se vijorila bela zastava ukrašena krinovima. On potraži nekog vojnika da ga odvede do šatora gospodina de Bofora.

Tada, dok je njegov pogled lutao po dolini i okretao se na sve strane, on ugleda jednu belu priliku iza mirišljave mirte.

Ova prilika je bila odevena kao oficir: držala je u ruci slomljen mač Polako je prilazila Atosu koji je, zaustavljajući se naglo i gledajući je netremice, ćutao i stajao nepomičan, i koji je hteo da raširi ruke, jer u tom ćutljivom i bledom oficiru beše poznao Raula.

Grof htede da vikne ali mu krik zamre u grlu. Raul mu je rukom davao znak da ćuti, stavljajući prst na usta i uzmičući polako, a Atos ne vide da se njegove noge kreću.

Grof, bleđi od Raula, drhteći još više, pođe za svojim sinom, teško prelazeći preko vresišta, žbunja, kamenja i jarkova. Izgledalo je da Raul ne dodiruje zemlju i da ga ništa ne sprečava da se tako kreće.

Grof, koga naravno zemljište beše zamorilo, uskoro zastade, sav iscrpen. Raul ga je i dalje pozivao da ide za njim. Nežni otac, kome je ljubav davala novu snagu, učini još jedan napor i poče da se penje na breg, idući za mladićem koji ga je pozivao rukom i osmehom.

On najzad stiže na vrh ovog brega i vide kako se na nebu, obasjanom mesečinom, ocrtava crna vazdušasta senka njegovog sina. Atos je pružao ruku prilazeći svom ljubljenom Raulu; i Raul je njemu pružao svoju, ali iznenada, kao da je mladića nešto povuklo i protiv njegove volje, on se izmače i odvoji od zemlje, i Atos ugleda nebo između brežuljaka i nogu svoga deteta.

Raul se neprimetno dizao uvis, stalno se smešeći, stalno rukom pozivajući oca, i nestajao u nebeskim visinama.

Atosu se ote krik straha i ljubavi; on pogleda naniže. Vide razrušen logor i, kao rasuta zrna peska, mnogobrojne bele leševe kraljeve vojske.

A zatim, podižući uvis glavu, on vide svog sina koji ga je stalno pozivao da pođe s njim.

CCLXIV

ANĐEO SMRTI

Atos je bio dovde stigao u svom tajanstvenom priviđanju, kada čaroliju najednom prekide neka velika graja na kapiji.

Čuo se topot konja koji je jurio u galopu po stvrdnutom pesku glavnog drvoreda, i žagor vrlo bučnog i živog razgovora dopre do sobe u kojoj je grof sanjario.

Atos se ne pomače sa svog mesta, već samo malo okrete glavu prema vratima da bi jasnije čuo glasove koji su do njega dopirali.

Teški koraci su se peli uz spoljne stepenice. Konj, koji je do maločas tako brzo jurio, pođe polako u konjušnicu. Neko brujanje je pratilo korake koji su se postepeno približavali Atosovoj sobi.

Tada se vrata otvoriše i Atos, okrećući se malo u pravcu odakle je šum dolazio, viknu slabim glasom:

— To je glasnik iz Afrike, je li?

— Ne, gospodine — odgovori glas od koga Raulov otac zadrhta u svojoj postelji.

— Grimo! — prošaputa on.

I znoj poče da mu se sliva niz omršavale obraze.

Grimo se pojavi na pragu. To nije više bio onaj Grimo koga smo mi videli, onaj Grimo koji je, usled svoje požrtvovanosti i svoje hrabrosti, izgledao još uvek mlad kad je prvi skočio u barku koja je imala da preveze Raula do brodova kraljeve flote. To je sad bio ozbiljan i bled starac; odelo mu je bilo prašnjavo, kosa osedela od starosti. Drhtao je držeći se za dovratak, i umalo što nije pao kada je izdaleka, pri svetlosti lampe, ugledao lice svoga gospodara.

Ova dva čoveka, koji su tako dugo živeli jedan pored drugog u duhovnoj zajednici i koji behu navikli da štede svoje reči i izraze, umeli su i bez reči da saopšte jedan drugom mnoge stvari. Ova dva stara prijatelja, podjednako plemenita po srcu, mada nejednaka po položaju i rođenju, ostadoše ćuteći, gledajući jedan drugog. Oni su jednim jedinim pogledom prodrli jedan drugome do dna srca i pročitali sve šta je u njemu bilo.

Grimo je nosio na licu pečat stalnog bola, koji je već postao tužna navika. Izgledalo je kao da ima na raspoloženju još samo jedan jedini način da izrazi svoje misli. Isto kao što se nekada navikavao da ne govori, sada se navikavao da se ne osmehuje.

Atos jednim pogledom pročita sve ovo sa lica svog vernog sluge, i glasom kojim bi se u snu obratio svome Raulu, on reče:

— Grimo, Raul je umro, je li?

Iza Grimoa su ostale sluge, drhteći, očekivale šta će da odgovori, očiju uprtih u bolesnika.

— Da — odgovori starac, i ovaj jedini slog istrže iz svojih grudi zajedno sa jednim teškim uzdahom.

Tada oko njih nastade ridanje i preterano kukanje; soba, u kojoj je ovaj otac, koji je bio na samrti, očima tražio sliku svoga sina, ispuni se jadikovkama i molitvama.

Atosu ovo posluži kao prelaz koji ga vrati njegovom snu.

Bez ijednog krika, bez ijedne suze, strpljiv, blag i pomiren sa sudbinom kao hrišćanski mučenik, on pođe istim putem kojim ga je nedavno povelo njegovo strašno i tako prijatno priviđanje, jer čim polako zatvori oči, on ih ponovo otvori i poče da se osmehuje. On beše ugledao svoga Raula, koji mu je uzvraćao osmeh.

Sa rukama prekrštenim na grudima, lica okrenuta prozoru odakle su do njegove postelje dopirali svež noćni vazduh i miris cveća i šume, Atos se sav zanese u posmatranje onog raja koji živi ljudi nikad ne vide.

Bog je verovatno hteo da pokaže svom izabraniku sve lepote večnog blaženstva, u času kada drugi smrtni drhte od straha da ih gospod ne primi rđavo, i kada se očajnički hvataju za ovaj život koji poznaju, bojeći se onog koga samo naziru, jer ga vide pri slaboj i neprijatnoj svetlosti buktinja smrti.

Atosa je vodila čista i vedra duša njegovog sina koja je privlačila sebi očevu. Za ovog pravednika ceo taj mučni put kojim se duše vraćaju na nebo bio je ispunjen pesmom i mirisima.

Posle jednog sata ovakvog zanosa, Atos polako podiže svoje ruke, bele kao vosak. Osmeh mu je stalno lebdeo na usnama. On prošaputa tako tiho, da su se jedva čule, ove dve reči upućene ili bogu ili Raulu:

— Evo me!

I njegove ruke polako padoše kao da ih je sam ponovo spustio na postelju.

Smrt je bila blaga i nežna prema ovoj plemenitoj prirodi. Ona ga je poštedela od strahota agonije, od trzanja prilikom odlaženja na poslednje putovanje, ona je blagonaklonim rukama otvorila vrata večnosti pred ovom velikom dušom dostojnom svakog poštovanja.

Bog je bez sumnje tako naredio da bi pobožna uspomena na tu mirnu smrt ostala u srcima prisutnih i u srcima ostalih ljudi. Da bi njegova smrt olakšala prelaz iz ovog života u drugi, onima koji ovozemaljski život ne daje povoda da strahuju od strašnog suda.

Atos je i u večnom snu zadržao onaj miran i iskren osmejak — ukras koji će ga pratiti do groba. Smirenost njegovih crta, mirno odlaženje na onaj svet učiniće da njegove sluge još dugo vremena sumnjaju da li je grof zaista napustio ovaj život.

Grofove sluge htedoše da odvedu Grimoa koji je izdaleka gutao očima to lice koje je sve više bledelo, i koji se nije usuđivao da priđe iz sujevernog straha da i njemu ne donese smrt. Ali, ma koliko da je bio umoran, Grimo odbi da se udalji. On sede na prag, čuvajući svoga gospodara kao vojnik na straži, želeći da njega prvo ugleda ako se probudi, da bude pored njega ako izdahne.

U celoj kući glasovi zamreše. Svako je poštovao gospodarev san. Ali Grimo, napregnuvši sluh, primeti da grof više ne diše.

On se podiže, oslanjajući se o prag, i sa svoga mesta gledaše da li neće zaigrati neki mišić na telu njegovog gospodara.

Ništa! Strah ga obuze. On sasvim ustade i u istom trenutku ču korake u hodniku. Mač je udarao po mamuzama, i taj zvuk koji je bio dobro poznat njegovim ušima staroga vojnika, prestade kad on pođe prema Atosovoj postelji. Jedan glas, zvučniji od čelika ili bakra, razleže se na tri koraka od njega.

— Atose! Atose, prijatelju! — vikao je taj glas uzbuđen do suza.

— Gospodin vitez d’Artanjan! — promuca Grimo.

— Gde je on? — nastavi musketar.

Grimo mu dodirnu ruku svojom koščatom šakom i pokaza mu postelju od čijeg je belog rublja već odudaralo samrtničko bledilo leša.

Teško, isprekidano disanje nadimalo je d’Artanjanove grudi.

On priđe na vrhovima prstiju, drhteći, užasavajući se bata svojih koraka po podu, mučen neopisanim strahom. On nasloni uvo na Atosove grudi, lice na Atosova usta. nikakav šum se nije čuo; on više nije disao. D’Artanjan se odmače.

Grimo, koji ga je pratio očima i kome je svaki njegov pokret nešto otkrivao, bojažljivo priđe i sede pri dnu postelje. On spusti svoje usne na ono mesto gde su ukočene Atosove noge izdizale čaršav

Tada krupne suze potekoše iz njegovih pocrvenelih očiju.

Ovaj očajan starac koji je sedeo pognute glave, ćuteći, bio je najžalosniji prizor koji je d’Artanjan video u svom životu punom uzbuđenja.

D’Artanjan je stajao i posmatrao ovog pokojnika koji se smešio i koji kao da je i posle smrti želeo da dočeka ljubazno svog najboljeg prijatelja, čoveka koga je posle Raula najviše voleo. I d’Artanjan, kao da je hteo da odgovori na to poslednje ljubazno gostoprimstvo, ode da poljubi Atosa u čelo i svojim uzdrhtalim prstima mu sklopi oči.

Zatim sede u vrh postelje, ne plašeći se leša ovog čoveka koji je punih trideset pet godina bio prema njemu tako dobar i tako blagonaklon. On se usrdno predade uspomenama koje je grofovo plemenito lice budilo u njemu. Neke su bile lepe i prijatne kao ovaj osmeh, a druge tužne, turobne i hladne, kao ovo lice čije su se oči zauvek zatvorile.

Najednom teška tuga, koja ga je sve više i više obuzimala, ispuni mu srce i ono prepuče. On ne mogade da savlada svoje uzbuđenje, ustade, i brzo se udalji iz ove sobe u kojoj je zatekao mrtvog prijatelja kome je došao da donese vest o Portosovoj smrti. On poče tako bolno da jeca da sluge koje su samo čekale da neko izlije svoj bol, zakukaše, a gospodarevi psi počeše tužno da zavijaju.

Grimo jedini ne pusti glasa od sebe. On se ne bi usudio, ni u svojoj najvećoj žalosti, da oskrnavi smrt svoga gospodara ili da uznemiri njegov san. Atos ga je, uostalom, bio naučio da nikad ne govori.

U zoru d’Artanjan, koji je proveo noć šetajući u prizemlju i grizući pesnice da bi ugušio svoje uzdahe, pođe još jednom uz stepenice. On ugrabi trenutak kada Grimo okrenu glavu prema njemu i dade mu znak da priđe. Verni sluga posluša, nečujno kao senka.

D’Artanjan ponovo siđe sa Grimoom.

Kada stigoše u predsoblje, on uze starca za ruku:

— Grimo, — reče mu on — ja sam video kako je otac umro, ispričaj mi sad kako je umro sin.

Grimo izvuče iz nedara jedno veliko pismo upućeno Atosu. On poznade rukopis gospodina de Bofora. Pošto slomi pečat on stade da čita pri prvoj plavičastoj svetlosti dana, hodajući gore dole po mračnom drvoredu starih lipa u kome su se još mogle poznavati stope pokojnoga grofa.

CCLXV

IZVEŠTAJ

Gospodin de Bofor je pisao Atosu. Pismo, namenjeno živom čoveku, stiglo je pokojniku. Bog je promenio adresu.

Dragi moj grofe, — pisao je princ svojim krupnim rukopisom neveštog đaka — jedna teška nesreća nas je zadesila usred velike pobede. Kralj je izgubio jednog od svojih najhrabrijih vojnika, ja sam izgubio jednog prijatelja, a vi ste izgubili gospodina de Braželona.

On je slavno poginuo, tako slavno da nemam snage da ga oplačem kako bih želeo.

Primite moje tužno poštovanje, dragi moj grofe. Nebo odmerava iskušenja koje nam šalje prema našoj hrabrosti. Moje iskušenje je ogromno, ali nije iznad vašeg.

Vaš iskreni prijatelj

Vojvoda de Bofor

U pismu je bio i izveštaj iz pera jednog od prinčevih sekretara. To je bio najdirljiviji i najverniji opis ovog tužnog događaja koji je prekinuo niti dva života.

D’Artanjan, ma koliko da je bio naviknut na ratna uzbuđenja, ma koliko da je njegovo srce bilo čvrsto, ne mogaše da se uzdrži da ne zadrhti kada pročita ime milog deteta koje je, kao i njegov otac, postalo samo senka.

Ujutru, — pisao je prinčev sekretar — naredio je gospodin vojvoda da se izvrši napad. Normandijski i pikardijski pukovi su se utvrdili u surim stenama ispod vrha planine na čijim se padinama dižu utvrđenja Džidgele.

Topovi, koji su počeli da pucaju, započeše borbu. Pukovi pođoše smelo. Kopljanici su visoko držali svoja koplja, a musketari svoje muskete. Princ je pažljivo pratio polazak i kretanje trupa, koje je bio spreman da podrži jakom rezervom.

Pored Njegove svetlosti nalazili su se najstariji zapovednici i njegovi ađutanti. Gospodin vikont de Braželon beše dobio nalog da ostane pored Njegovog visočanstva.

U međuvremenu su neprijateljski topovi, koji su u početku nasumce pucali u masu, počeli bolje da nišane i ubili nekoliko ljudi oko princa. Pukovi, raspoređeni u kolone koje su išle da napadnu bedeme, pretrpeše male gubitke. U našim se trupama, koje su videle da ih artiljerija ne pomaže dovoljno, oseti neko kolebanje. I stvarno, baterije koje su sinoć postavljene, slabo i nesigurno su pucale zbog rđavog položaja. Pucnjevi, upravljeni odozdo naviše, gubili su od tačnosti i dometa.

Njegova svetlost, videvši rđave posledice položaja opsadne artiljerije, naredi fregatama usidrenim u malom zalivu da počnu sa propisnom paljbom na utvrđenja.

Gospodin Braželon se prvi ponudi da odnese to naređenje, ali Njegova svetlost odbi ovu vikontovu molbu.

Gospodin vojvoda je bio u pravu, jer je voleo ovog mladića i hteo da ga štedi. Toliko je bio u pravu, da su događaji uzeli na sebe da to odmah potvrde, jer tek što je narednik, kome je Njegovo visočanstvo poverilo ovaj zadatak, stigao do morske obale, kad dva pucnja iz puške odjeknuše iz neprijateljskih redova i oboriše ga na zemlju.

Narednik pade na mokri pesak koji upi njegovu krv.

Kad to vide, gospodin de Braželon se nasmeši Njegovoj svetlosti, a ovaj mu reče:

— Vidite li vikonte, spasao sam vam život. Ispričajte to docnije gospodinu grofu de La Fer, da bi mi bio zahvalan kad to od vas čuje.

Mladi plemić se tužno nasmeši i odgovori vojvodi:

— Tačno je, Vaša svetlosti, da bih sada, da nije bilo vaše blagonaklonosti, ležao tamo gde je pao onaj jadni narednik, i počivao bih u velikom miru.

Gospodin Braželon je to rekao takvim glasom da Njegova svetlost brzo odgovori:

— Za ime boga, mladiću, reklo bi se da vam je krivo, ali, tako mi duše Anrija IV, obećao sam vašem ocu da ću vas vratiti živog i zdravog, i ako bog bude hteo, održaću svoje obećanje.

Gospodin de Braželon pocrvene i reče tišim glasom:

— Oprostite mi, Vaša svetlosti. To je zbog toga što sam uvek želeo da odmah stupim u borbu, a prijatno je istaći se pred svojim generalom, naročito kada se taj general zove vojvoda de Bofor.

Njegova svetlost se malo stiša i, okrenuvši se svojim oficirima koji su se tiskali oko njega, izdade nekoliko naređenja.

Grenadiri oba puka se dovoljno približiše šančevima i bedemima da bi mogli u njih da bacaju svoje granate, koje su slabo dejstvovale.

Međutim gospodin d’Estre, koji je upravljao flotom, videći da je narednik pokušao da se približi brodovima, razumede da treba da puca ne čekajući naređenje.

Tada Arabljani, na koje su padala đulad brodskih topova i ruševine njihovih sopstvenih nesigurnih utvrđenja, počeše strahovito da viču.

Njihovi konjanici, pognuti nad svojim sedlima, stuštiše se niz padinu u galopu i svom snagom navališe na pešačke kolone koje, ukrstivši svoja koplja, zadržaše ovaj besomučni nalet. Odbijeni hrabrim držanjem pešadijskog bataljona, Arabljani se okretoše i besni naleteše na glavni štab koji u tom trenutku nije bio branjen.

Opasnost je bila velika: Njegova svetlost izvuče mač iz korica, njegovi sekretari i njegova pratnja se ugledaše na njega. Oficiri iz njegove pratnje upustiše se u borbu sa razjarenim Arabljanima.

Tada gospodin de Braželon mogaše da zadovolji želju koju je imao od samog početka borbe. On stade da se bori pored princa sa odlučnošću i snagom jednog Rimljanina, i ubi tri Arabljana svojim kratkim mačem.

Ali je bilo očigledno da njegovo junaštvo ne potiče od častoljublja, tog osećanja koje je urođeno svakom borcu. Ono je bilo neobuzdano, neprirodno, čak i preterano; on kao da je hteo da se zanese svom to bukom i tim pokoljem.

On se toliko zagreja da mu Njegova svetlost naredi da stane.

Morao je čuti glas Njegovog visočanstva jer smo ga mi svi ostali, koji smo bili pored njega, čuli. Međutim on ne stade, već produži da juri prema bedemima.

Kako je gospodin de Braželon inače vrlo poslušan oficir, sve jako začudi njegova neposlušnost, i gospodin de Bofor postade još uporniji i viknu:

— Stanite, Braželone! Kuda ste pošli? Stanite, ja vam to naređujem.

Mi svi ostali digosmo ruke, ugledajući se na gospodina de Bofora. Očekivali smo da će okrenuti konja, ali gospodin de Braželon je i dalje trčao prema palisadama.

— Stanite Braželone, — ponovi princ vičući — stanite, tako vam oca!

Kad to ču, gospodin de Braželon se okrete, i mi videsmo na njegovom licu veliki bol, ali on ne stade. Mi tad zaključismo da ne vlada više svojim konjem.

Kada vojvoda pomisli da on ne gospodari svojim konjem i kad vide da je istrčao ispred prvih grenadira, on povika:

— Musketari, ubijte mu konja! Sto pistola onome ko obori konja!

Ali ko je mogao da se uzda u to da će ubiti konja a da neće pogoditi jahača? Niko se nije usuđivao. Najzad se reši; to je bio jedan vešt strelac iz Pikardije, zvani La Lizern; on uze konja na nišan, opali, i pogodi ga u sapi, jer crvena krv poteče po beloj dlaci. Ali umesto da padne, prokleti belac se ote i jurnu još besomučnije.

Ceo puk, sastavljen od Pikardijaca, koji je gledao kako ovaj nesrećni mladić juri u smrt, stade da viče iz sveg glasa: „Skočite s konja, gospodine vikonte! Skočite! Skočite!”

Gospodin de Braželon je bio vrlo omiljen u celoj vojsci.

On već beše stigao na puškomet od tvrđave, kad jedan plotun odjeknu i obavi ga plamenom i dimom. Izgubismo ga iz vida. Kada se dim raziđe, mi ga ugledasmo kako stoji; plotun mu beše ubio konja.

Arabljani ga pozvaše da se preda, ali on samo odmahnu glavom i produži da se približava palisadama.

To je bila neopreznost koja je mogla da ga stane života. Međutim, cela vojska mu je bila zahvalna što se nije povukao, kad je već imao tu nesreću da priđe tako blizu. On pođe još nekoliko koraka, i oba puka stadoše da mu pljeskaju.

U tom trenutku drugi plotun ponovo zatrese zidove i vikonta de Braželona opet nestade u dimu. Ali ovoga puta, kada se dim raziđe, ne videsmo ga više uspravnog. Ležao je na vresištu i Arabljani počeše da izlaze iz svojih zaklona da mu odseku glavu ili odnesu telo, kako je to već običaj kod tih nevernika.

Ali Njegova visost, gospodin vojvoda de Bofor, koji je sve to pratio pogledom, i kome je taj žalostan prizor izmamio mnogo teških i bolnih uzdaha, stade da viče gledajući Arabljane kako promiču kroz mastiku kao bele aveti:

— Grenadiri, kopljanici, zar ćete im dozvoliti da otmu ovo plemenito telo?

Izgovarajući ove reči i zamahujući sabljom, on jurnu prema neprijatelju. Pukovi poleteše za njim i stadoše da viču isto tako strašno kao i divlji Arabljani.

Borba oko tela gospodina de Braželona otpoče. Bila je tako ogorčena da je poginulo sto šezdeset Arabljana i sto pedeset naših vojnika.

Jedan poručnik iz Normandije natovari vikontovo telo na leđa i donese ga do naših šančeva.

Mi smo, međutim, i dalje bili nadmoćniji. Pukovi, kojima se pridružila i rezerva, uskoro uništiše neprijateljske palisade.

U tri sata neprijatelj prestade da puca; borba sa hladnim oružjem je trajala dva sata; to je bio strašan pokolj.

U pet sati smo bili pobednici na svim položajima. Neprijatelj beše napustio svoje, i g. vojvoda naredi da se istakne bela zastava na najvišem vrhu brega.

Tek tada su mogli da misle na gospodina de Braželona, koji beše zadobio osam teških rana i kome je skoro sva krv istekla.

Ipak je još disao, što obradova gospodina de Bofora koji htede da prisustvuje stavljanju prvog zavoja i savetovanju lekara.

Dva lekara izjaviše da će gospodin de Braželon ostati živ. Njegova svetlost ih zagrli i obeća im svakome po hiljadu zlatnika ako ga spasu.

Vikont ču šta je obećao vojvoda, koji je bio van sebe od radosti, i namršti se, bilo zato što su ga rane bolele, ili što je bio očajan, tek to nagoni na razmišljanje, naročito jednog sekretara, kad on ču ovo što ćemo ispričati.

Treći hirurg je bio fratar Silven de Sen-Kozm, najiskusniji naš lekar. I on pregleda rane, ali ne reče ništa.

Gospodin de Braželon ga je gledao raširenih očiju, izgledalo je da želi da protumači svaki pokret, svaku misao iskusnog hirurga.

Kada je Njegova svetlost upitala hirurga šta misli, ovaj odgovori da su bar tri od ovih osam rana smrtonosne, ali da je ranjenikovo telo tako jako, da je on mlad, da je bog tako dobar i milostiv, da postoji nada da će ozdraviti, ali samo ako se ne bude ni najmanje kretao.

Brat Silven je dodao, obraćajući se svojim pomoćnicima:

— Naročito pazite da ga ni za prst ne pomaknete. Ubili biste ga.

Mi tada svi izađosmo iz šatora sa izvesnom nadom.

Onom sekretaru se učinilo da je video kad je izlazio, kako se vikont blago i tužno nasmešio kada mu je vojvoda nežno rekao:

— Ne brini, vikonte! Spašćemo te.

Ali uveče, kad smo mislili da se bolesnik malo odmorio, jedan od pomoćnika uđe u njegov šator i odmah iziđe, vičući na sav glas.

Mi svi dotrčasmo, nespokojni, zajedno oa gospodinom vojvodom. Pomoćnik nam pokaza telo gospodina de Braželona koje je ležalo na zemlji, pored postelje, ogrezlo u krvi koja mu još beše ostala.

Verovatno da je opet osetio bolove, da je u groznici napravio neki nesvestan pokret, da je pao s postelje, i da je taj pad ubrzao njegovu smrt, kako je zaključio brat Silven.

Podigoše mrtvog vikonta. Bio je već hladan. U zgrčenoj desnoj ruci, kojom je pritiskivao srce, držao je uvojak plave kose.

Iza ovoga je došao opširan opis pohoda i pobede nad Arabljanima.

D’Artanjan prekide čitanje kad pročita izveštaj o smrti jadnoga Raula.

— Oh, nesrećno dete! — prošaputa — Izvršio je samoubistvo!

Zatim, bacivši pogled na prozor iza koga je Atos spavao večnim snom, on nastavi sasvim tiho:

— Održali su reč koju su jedan drugom dali. Sada verujem da su srećni. Mora da su zajedno.

I on polako nastavi svoj put prema vrtu.

Celu ulicu i celu okolinu već behu ispunili uplakani susedi koji su jedni drugima pričali o ovoj dvostrukoj nesreći i spremali se da prisustvuju pogrebu.

CCLXVI

POSLEDNJE PEVANJE OVOG EPA

Već sutradan počeše da stižu plemići iz okoline i cele pokrajine, sa svih strana gde glasnici behu stigli da odnesu vest.

D’Artanjan se beše zatvorio u svoju sobu, i nije hteo ni sa kim da govori. Ove dve tako teške nesreće, koje su ga zadesile posle Portosove pogibije, iznurile su za duže vreme ovog čoveka koji je bio neumoran.

Izuzev Grimoa koji je jedanput ušao u njegovu sobu, on nije video nijednog slugu, nijednog gosta.

On pogodi po šumovima u kući, po koracima koji su išli tamo amo, da se vrši priprema za grofov pogreb. On napisa pismo kralju, moleći ga da mu produži otsustvo.

Kao što smo već kazali, Grimo uće kod d’Artanjana, sede kod vrata na jednu klupicu, kao čovek koji duboko razmišlja, a zatim, ustavši, pozva znacima d’Artanjana da pođe za njim.

Ovaj posluša ćuteći. Grimo siđe u grofovu spavaću sobu, prstom pokaza praznu postelju i rečito pogleda u nebo.

— Tako je, dobri moj Grimo — reče d’Artanjan. — On je pored sina koga je toliko voleo.

Grimo izađe iz sobe i dođe do salona gde je, prema običaju tog kraja, trebalo izložiti telo pre no što se sahrani.

D’Artanjan se začudi kad ugleda dva otvorena kovčega. Na nem Grimoov poziv, on priđe i u jednom vide Atosa koji je i mrtav bio lep, a u drugom Raula, koji je tu ležao zatvorenih očiju, prozračno bledih obraza, sa osmehom na modrim usnama.

On se strese gledajući oca i sina, od kojih su na zemlji ostala samo dva tužna leša koji više nisu mogli da priđu jedan drugom, ma koliko da su bili blizu.

— Zar je Raul ovde! — prošaputa d’Artanjan — Pa ti mi to nisi rekao, Grimo?

Grimo odmahnu glavom i ne odgovori, već uze d’Artanjana za ruku, odvede ga do kovčega, i pokaza mu pod tankim pokrovom crne rane kroz koje je život istekao.

Vrhovni zapovednik musketara okrete glavu i, smatrajući da je uzaludno i ispitivati Grimoa, jer ovaj ne bi odgovarao, on se seti da nije imao snage da pročita do kraja pismo sekretara gospodina de Bofora.

Vrativši se na taj izveštaj o Raulovoj smrti, on pročita u poslednjem stavu ovo:

Vojvoda je naredio da se telo gospodina vikonta balsamuje, kao što je to običaj kod Arabljana kad hoće da im se telo prenese u domovinu. Vojvoda se postarao da u stanicama za promenu konja uvek čekaju odmorne zaprege da bi jedan poverljivi sluga, koji je odgajio mladog čoveka, mogao da odnese njegovo telo gospodinu grofu de la Fer.

— I tako ću, — pomisli d’Artanjan — ja ići za tvojim kovčegom, drago moje dete, ja, koji sam već star i koji više ništa ne vredim na ovom svetu, i baciti zemlju na ovo čelo koje sam pre dva meseca još ljubio. To je bila božja volja. Bila je i tvoja. Ja više nemam ni pravo da te oplakujem. Sam si izabrao smrt. Izgledala ti je bolja od života.

Najzad dođe trenutak da se hladni zemni ostaci ova dva plemića predaju zemlji.

Toliko je mnogo došlo ratnika i naroda da je put od grada do male crkvice u dolini, gde je trebalo da budu sahranjeni, bio preplavljen ljudima u crnini od koji su neki bili na konju a neki išli pešice.

Za svoju večnu kuću Atos beše izabrao portu ove crkvice koju je podigao na kraju svojih imanja. Kamenje za njenu izgradnju, isklesano još 1556. godine, dobavio je iz jednog gotskog zamka u Beriju, gde je proveo svoju prvu mladost.

Tako obnovljena, odnosno prenesena, ova crkvica u senci topola i javorova, bila je prijatna. U njoj je svake nedelje služio službu paroh iz obližnjeg mesta, kome je Atos za to plaćao dvesta livri godišnje, i svi vazali sa njegovih dobara, kojih je bilo oko četrdeset, svi seljaci i napoličari sa svojim porodicama dolazili su u crkvicu da slušaju službu, i nisu morali da odlaze čak u grad.

Iza crkvice se nalazio mali vrt ograđen dvostrukom širokom živicom od leske, zove i gloga. Oko živice je bio iskopan dubok rov. Taj mali vrt je bio neobrađen ali prijatan zato što je u njemu mahovina bila jedra, što su konjski bosiljak i divlji šeboj mešali svoje mirise, što je pod divljim, kestenom izbijalo vrelo koje se slivalo u mermerni valov, i što se na majčinu dušicu spuštalo mnoštvo pčela koje su dolazile iz okolnih polja, dok su ptice pevale na cvetnim granama živice.

Ovde donesoše ova dva kovčega oko kojih se beše okupilo mnoštvo ljudi koji su svi pobožno ćutali.

Pošto je sveštenik očitao molitvu za pokoj duše i pošto su se prisutni poslednji put oprostili sa pokojnicima, svi se raziđoše govoreći usput o vrlinama i mirnoj smrti oca, o sinu koji je mnogo obećavao i o njegovoj žalosnoj smrti na afričkoj obali.

Postepeno se glasovi izgubiše i kandila u skromnoj crkvici ugasiše. Sveštenik se poslednji put pokloni pred oltarom i još svežim grobovima, zatim se, zajedno sa klisarom koji je udarao u malo potmulo zvono, polako uputi svom domu.

Kada ostade sam, d’Artanjan primeti da se noć spušta.

Misleći na pokojnike beše zaboravio na vreme.

On ustade sa hrastove klupe na kojoj je sedeo u crkvi i htede, kao i sveštenik, da se poslednji put oprosti sa dvostrukim grobom u kome su počivali njegovi prijatelji.

Na vlažnoj zemlji klečala je jedna žena i molila se bogu.

D’Artanjan zastade na pragu crkvice da ne bi uznemirio ovu ženu, a i da bi pokušao da vidi ko je ova predana duša, koja je sa toliko usrdnosti došla da ispuni ovu svetu dužnost.

Nepoznata je skrivala svoje lice iza ruku belih kao sneg. Po gospodstvenoj jednostavnosti njene odeće moglo se pogoditi da je otmena žena. Napolju su nekoliko slugu na konjima i jedne putničke kočije čekale ovu gospođu. D’Artanjan je uzalud pokušavao da pogodi šta će ona tu.

Ona se još uvek molila. Često je maramicom brisala lice. D’Artanjan razumede da ona plače.

On vide kako se sa nemilosrdnom skrušenošću hrišćanskih žena udara u grudi i ču u više mahova kako se iz njenih ojađenih grudi otima krik „Oprosti! Oprosti!”

I dok se ona sva predavala svome bolu, dok se previjala i padala nauznak upola onesvešćena od bola, usred svog jadikovanja i svojih molitvi, d’Artanjan, dirnut zato što je voleo prijatelje za kojima je toliko žalio, pođe nekoliko koraka prema grobu da prekine ovaj jezivi razgovor pokajnice sa mrtvima.

Ali čim ču škripu njegovih koraka po pesku, nepoznata podiže glavu i pokaza d’Artanjanu lice obliveno suzama, lice koje je poznavao.

To je bila gospođica de La Valijer.

— Gospodin d’Artanjan! — prošaputa ona.

— Vi! — uzvrati musketar tužnim glasom — Vi ovde! Oh, gospođice, koliko bih više voleo da sam vas video, okićenu cvećem, u zamku de la Fer. Tada biste i vi manje plakali, i oni, i ja.

— Gospodine!— reče ona jecajući.

— Jer vi ste ta, — nastavi neumoljivi prijatelj pokojnika — vi ste ta koja je ova dva čoveka oterala u grob.

— Oh, poštedite me.

— Ne dao bog, gospođice, da vređam jednu ženu, ili da joj izmamljujem uzaludne suze. Ali moram da vam kažem da grob žrtava nije mesto za njihovog ubicu.

Ona htede da odgovori.

— To što vam sad govorim i kralju sam kazao — reče on hladno.

Ona sklopi ruke.

— Ja znam — reče ona — da sam ja uzrok smrti gospodina de Braželona.

— A! Znate to?

— Vest je juče stigla na dvor. Od noćas sam, od dva sata, prešla četrdeset milja da tražim oproštaj od grofa koga sam mislila da ću zateći živa, i od boga koga ću preklinjati na Raulovom grobu da mi pošalje sve nedaće koje sam zaslužila, izuzev jedne jedine. Sada znam, gospodine, da je sinovljeva smrt ubila oca. Imam dva greha na duši. Očekujem dve kazne od boga.

— Ja ću vam ponoviti, gospođice, — reče d’Artanjan — ono što mi je o vama rekao gospodin de Braželon u Antibu, kad se već bio rešio na smrt: „Ako su je oholost i ženska sujeta povukle, ja joj opraštam prezirući je, ali ako je podlegla ljubavi, onda joj opraštam, kuneći se da je nikad nijedan čovek ne bi toliko voleo koliko ja.”

— Vi znate, — prekide ga Lujza — da sam ja htela, svoje ljubavi radi, da žrtvujem sebe. Vi znate koliko sam patila kad ste me sreli izgubljenu, iznemoglu, napuštenu. Znajte da nikad nisam patila ovoliko koliko danas, jer onda sam imala nadu, želje… A danas nemam više šta da želim. Danas smrt svu moju radost odvlači sobom u grob. Danas ne mogu više da volim bez griže savesti, i osećam da će mi, po večnom zakonu, onaj koga volim vratiti za sve patnje koje sam nanela drugima.

D’Artanjan ne odgovori. On je isuviše dobro znao da se ona ne vara.

— Dakle, dragi moj gospodine d’Artanjane, — nastavi ona — nemojte me danas još više žalostiti, preklinjem vas. Ja sam kao grana otkinuta od stabla. Ni za šta na ovom svetu nisam vezana. Neka bujica me odnosi neznano kud. Ja volim do ludila, volim do tog stepena da to ovde govorim, skrnaveći ovaj grob, bez stida i bez kajanja. Moja ljubav je kao neka svetinja. Ali pošto ćete me već docnije videti ostavljenu, zaboravljenu, prezrenu, pošto ćete me videti kažnjenu zbog onoga što vi imate da osvetite, poštedite me dok traje moja prolazna sreća. Ostavite me da uživam u njoj još nekoliko dana, nekoliko časaka. Možda već više i ne postoji, u svom času kad sa vama govorim. Oh, bože moj! Možda sam već kažnjena za to dvostruko ubistvo.

Dok je ona još govorila do d’Artanjanovih ušiju dopreše topot konja i razni glasovi.

Jedan kraljev oficir, gospodin de Sen-Enjan, beše došao, da odvede La Valijerovu; poslao ga je kralj, reče on, koga razdiru briga i ljubomora.

De Sen-Enjan ne vide d’Artanjana: on je bio skriven iza stabla jednog divljeg kestena koji je bacao svoju senku na ova dva groba.

Lujza zahvali oficiru i otpusti ga pokretom ruke. On izađe iz dvorišta.

— Vidite li, — reče jetko zapovednik musketara mladoj ženi — vidite li, gospođice, da vaša sreća još traje.

Mlada žena ustade i svečano reče:

— Jednog dana ćete se kajati što ste me tako pogrešno ocenili. Toga dana ću ja moliti boga da vam oprosti što ste bili nepravedni prema meni. Uostalom, ja ću toliko patiti da ćete me vi prvi sažaljevati. Nemojte mi, gsspodine d’Artanjane, prebacivati moju sreću. Ona me mnogo staje, i ja još nisam isplatila ceo svoj dug.

Govoreći tako, ona ponovo kleče i reče tiho i nežno:

— I poslednji put te molim da mi oprostiš, Raule, vereniče moj. Ja sam prekinula našu vezu. Nama je oboma suđeno da umremo od žalosti. Ti odlaziš prvi: ne boj se, uskoro ću i ja poći za tobom. Vidi samo da nisam bila kukavica, i da sam došla da ti poslednji put kažem zbogom. Bog mi je svedok, Raule, da bih rado dala svoj život da bih otkupila tvoj. Ne bih mogla da dam svoju ljubav. Oprosti mi, poslednji put te molim!

Ona otkide jednu grančicu i zabode je u zemlju. Zatim obrisa oči okupane suzama, pozdravi d’Artanjana, i udalji se.

D’Artanjan je gledao kako odlaze konji, ljudi i kočije, zatim, prekrstivši ruke preko grudi prepunih bola, on prošaputa uzbuđeno:

— Kad li će doći na mene red? Šta ostaje čoveku posle mladosti, ljubavi, slave, prijateljstva, snage, bogatstva?… Ostaje ona stena pod kojom počiva Portos koji je imao sva ta blaga, ostaje ova humka pokrivena mahovinom pod kojom počivaju Atos i Raul, koji su imali još i mnogo više!

On oklevaše za trenutak, ugašena pogleda, zatim, ispravivši se ponovo, reče:

— Pođimo ipak. Kada dođe vreme, bog će me pozvati kao što je i njih pozvao.

On vrhovima prstiju dodirnu zemlju mokru od večernje rose i prekrsti se kao da je zahvatio svetu vodicu, pa pođe sam, odsada večito sam, prema Parizu.

CCLXVII

EPILOG

Četiri godine posle opisanog događaja prošla su u zoru, kroz Bloa, dva konjanika na dobrim konjima. Oni behu došli da sve pripreme za lov na ptice koje je kralj želeo da lovi u ovoj bregovitoj dolini koju Loara proseca, a koja se s jedne strane proteže do Mena, a s druge do Amboaza.

To su bili nadzornik kraljevskih hrtova i odgajitelj kraljevih sokolova, vrlo cenjene ličnosti u vreme Luja XIII, ali koje je njegov naslednik malo zanemarivao.

Ova dva konjanika su se vraćala, pošto su izvidela i ispitala okolinu, kad ugledaše, ovde-onde, male grupe vojnika koje su narednici postavljali na izlazima iz lovišta. Ti vojnici su pripadali kraljevim musketarima.

Iza vojnika je išao, jašući na dobrom konju, njihov vrhovni zapovednik koga je lako bilo poznati po zlatom izvezenoj uniformi. Kosa mu je bila proseda, a i brada isto tako. Izgledao je malo pogrbljen, mada je još uvek upravljao lako konjem i pažljivim okom nadziravao sve oko sebe.

— Gospodin d’Artanjan ne stari; — reče nadzornik kraljevih hrtova svom drugu odgajivaču sokolova — mada ima deset godina više od nas, on izgleda, kad je na konju, kao mladić.

— To je tačno — odgovori odgajivač sokolova. — Evo već dvadeset godina ga gledam kako se ne menja.

Oficir se varao. U roku od četiri godine d’Artanjan je ostario za dvanaest godina.

Godine su svojim svirepim kandžama obeležile svaku boru oko njegovih očiju. Njegova kosa se bila proredila oko čela, njegove ruke, nekada mrke i žilave, pobelele su kao da se krv u njima smrzavala.

D’Artanjan priđe dvojici oficira sa onom učtivošću koju imaju ljudi velike vrednosti. Oni mu na uljudnost odgovoriše pozdravom punim poštovanja.

— Kakvom srećnom slučaju imamo da zahvalimo što vas ovde vidimo, gospodine d’Artanjane! — uzviknu sokolar.

— Pre bih ja to mogao da kažem, gospodo, jer se kralj u poslednje vreme češće služi svojim musketarima nego svojim sokolovima.

— Vremena su se promenila! — uzdahnu sokolar — Sećate li se, gospodine d’Artanjane kada je pokojni kralj lovio svrake po vinogradima s one strane Božansija? A naravno, vi još niste bili vrhovni zapovednik musketara, gospodine d’Artanjane.

— A vi ste tek počeli da vežbate male sokoliće — odgovori d’Artanjan osmehujući se. — Ali to nije važno. Glavno je da je to bilo srećno vreme, jer je uvek srećno vreme ono kad je čovek mlad… Dobar dan, gospodine nadzorniče hrtova!

— Kakva čast, gospodine grofe! — odgovori nadzornik.

D’Artanjan ne odgovori ništa. Ta titula ga nije iznenadila: postao je grof još pre četiri godine.

— Niste li mnogo umorni od dugog puta koji ste prevalili, gospodine vrhovni zapovedniče? — upita sokolar — Čini mi se da ima dvesta milja odavde do Pinjerola?

— Dvesta šezdeset tamo i isto toliko u povratku — odgovori mirno d’Artanjan.

— A je li on dobro?— reče sokolar sasvim tiho.

— Ko? — upita d’Artanjan.

— Pa onaj jadni gospodin Fuke — nastavi još tiše sokolar.

Nadzornik nad hrtovima, koji je bio oprezan čovek, izmače se malo.

— Nije dobro — odgovori d’Artanjan. — Jadni čovek je ozbiljno ožalošćen. On ne može da razume da je njegovo tamnovanje u stvari milost koja mu je učinjena. On stalno ponavlja da ga je vrhovni sud oslobodio samim tim što ga je poslao u progonstvo, i da biti prognan, znači biti slobodan. On ne shvata da su se oni bili zarekli da će ga ubiti, i da treba da zahvali Bogu što se izvukao iz kandži vrhovnog suda.

— Tako je, jadni čovek umalo što nije bio pogubljen. Govori se da je gospodin Kolber već bio izdao potrebna naređenja upravniku Bastilje i da je čak i naredba za pogubljenje već bila izdata.

— Šta možemo! — reče d’Artanjan zamislivši se, ne bi li tako prekinuo razgovor.

— Šta možemo! — odazva se nadzornik hrtova, približivši se. — Gospodin Fuke je u Pinjerolu, a on je to i zaslužio. Imao je još i sreću da ga vi tamo odvedete. Dosta je pljačkao kralja.

D’Artanjan pogleda popreko nadzornika nad psima i osorno mu reče:

— Gospodine, da je neko došao da mi kaže da ste vi pojeli kore hleba koje se bacaju vašim psima, ne samo da u to ne bih poverovao, već bih vas i sažaljevao da su vas zbog toga osudili na tamnicu, i ne bih dozvolio da se o vama ružno govori. Pa ipak, gospodine, ma koliko da ste pošten čovek, ja vas uveravam da to niste više nego što je bio jadni gospodin Fuke.

Pošto je bio ovako oštro ukoren, nadzornik hrtova njegovog veličanstva se pokunji i povuče dva koraka unazad, puštajući sokolara da se primakne d’Artanjanu.

— Lako je njemu; — reče tiho sokolar musketaru — vidi se da su psi danas u modi; da je sokolar, ne bi tako govorio.

D’Artanjan se tužno nasmeši kad vide kako je jedno tako sitno nezadovoljstvo rešilo ovo važno pitanje. On još malo postoja misleći na blistavu karijeru vrhovnog rukovaoca finansijama, na njegovu propast, na tužnu smrt koja ga je očekivala, i najzad reče:

— Da li je gospodin Fuke voleo ptice?

— Strasno, gospodine… — odgovori sokolar žalosnim i sažaljivim glasom i uzdišući tako da je to zvučalo kao posmrtno slovo jadnom Fukeu.

D’Artanjan sačeka da nadzornika hrtova prođe njegova zlovolja i sokolara njegova žalost i uputi se dublje u dolinu.

Izdaleka se već videlo kako se lovci pomaljaju na ivicama šume, kako perjanice jahačica strelovitom brzinom promiču preko proplanka i kako se bela boja konja jasno ocrtava na tamnoj pozadini gustih šumarica.

— Ali recite, — nastavi d’Artanjan — jeste li nam pripremili dug lov? Ja bih vas molio da brzo ulovimo određenu pticu, jer sam vrlo umoran. Je li to što ćemo loviti čaplja ili labud?

— I jedno i drugo, gospodine d’Artanjane, ali nemojte se uzrujavati; kralj se u to slabo razume; on ne lovi za svoje zadovoljstvo; on samo hoće da priredi zabavu gospođama.

Ova reč gospođama bila je tako izgovorena da d’Artanjan načulji uši.

— A! — reče on začuđeno gledajući u sokolara.

Nadzornik hrtova se smešio, verovatno da bi odobrovoljio musketara.

— Samo se vi smejte, — reče d’Artanjan — ja više ne znam novosti; stigao sam tek juče, pošto sam mesec dana bio odsutan. Kad sam ostavio dvor on je bio ožalošćen zbog smrti kraljice majke. Kralj nije hteo da se zabavlja otkad je na njegovim rukama izdahnula Ana Austrijska. Ali svemu dođe kraj na ovome svetu. Znači da nije više žalostan. Utoliko bolje!

— A sve ima i svoj početak — ubaci nadzornik pasa smejući se glasno.

— Zar? — upita po drugi put d’Artanjan koji je jedva čekao da sazna novosti, ali kome dostojanstvo nije dozvoljavalo da ispituje mlađega od sebe. — Zar ima nečeg što tek počinje?

Nadzornik hrtova značajno namignu, ali d’Artanjan nije hteo ništa da sazna od tog čoveka. On se obrati sokolaru.

— Hoće li se kralj rano pojaviti.

— U sedam časova, gospodine, kad pustim ptice.

— Ko će doći sa kraljem? Kako je Gospođa? Kako je kraljica.

— Bolje je, gospodine.

— Zar je bila bolesna?

— Posle njene poslednje žalosti Njeno veličanstvo se stalno ne oseća dobro.

— Kakve žalosti? Ne plašite se, obavestite me, gospodine, ja tek stižem s puta.

— Izgleda da je kraljica, koju je kralj malo zapostavljao od smrti svoje majke, njemu to prebacila, i da joj je on odgovorio: „Zar ne spavam svake noći kod vas, gospođo? Šta biste još želeli?”

— Jadna žena! — reče d’Artanjan — Ona mora da silno mrzi gospođicu de Lavalijer.

— Ne gospođicu de La Valijer — odvrati sokolar.

— Već koga?

Sviranje u rog prekide ovaj razgovor. Ono je pozivalo pse i ptice. Sokolar i njegov drug odmah obodoše konje i ostaviše d’Artanjana samog, ne odgovorivši na pitanje.

U daljini se video kralj okružen damama i jahačima.

Cela ta grupa išla je hodom, u punom redu, dok su rogovi i trube bodrili pse i konje.

To je bilo šarenilo, vreva, buka, titranje svetlosti, o kojima mi danas ne možemo da stvorimo predstavu, i koje nam samo donekle dočarava pozorište svojim lažnim sjajem i nazovi gospodstvenošću.

D’Artanjan, koga su oči već pomalo izdavale, primeti iza te grupe troje kočija. Prve su bile kraljičine. Bile su prazne.

D’Artanjan potraži očima gospođicu de La Valijer, koju nije video pored kralja, i spazi je u drugim kočijama.

Bila je sama, u pratnji dveju žena kojima je, izgleda, bilo dosadno kao i njihovoj gospodarici.

Levo od kralja, na vatrenom konju koga je obuzdavala veštom rukom, blistala je u svoj svojoj lepoti jedna izvanredna lepotica.

Kralj joj se osmehivao, i ona mu je odgovarala na osmeh.

Svi bi prsnuli u glasan smeh čim bi ona progovorila.

— Ova žena mi je poznata — pomisli d’Artanjan. — Ko li to može biti.

Ovo poslednje pitanje on beše uputio svome prijatelju sokolaru, naginjući se prema njemu.

Ovaj se spremao da mu odgovori kad kralj ugleda d’Artanjana.

— A, vratili ste se grofe! Zašto niste došli do mene?

— Zato što je Vaše veličanstvo već spavalo kad sam se vratio, i nije se još bilo probudilo kad sam jutros stupio na službu.

— Vi se ne menjate — reče glasno i zadovoljno Luj XIV. — Odmorite se, grofe, ja vam to naređujem. Danas ćete sa mnom večerati.

Laskavo brujanje obujmi d’Artanjana kao neko milovanje. Svi su se tiskali oko njega. To je bila počast koju Luj XIV nije tako izdašno ukazivao kao Anri IV. Kralj pođe dalje, a d’Artanjana okruži druga grupa dvorana u čijoj se sredini isticao gospodin Kolber.

— Dobar dan, gospodine d’Artanjane, — oslovi ga ministar sa prisnom ljubaznošću — jeste li dobro putovali?

— Jesam, gospodine — odgovori d’Artanjan naginjući se nad vrat svoga konja.

— Čuo sam da vas je kralj pozvao kod sebe na večeru. Naći ćete tamo jednog svog starog prijatelja.

— Svog starog prijatelja? — upita d’Artanjan zaronivši sa setom u mračne talase prošlosti koji su progutali toliko prijateljstava i toliko mržnji.

— Gospodina vojvodu od Alameda — koji je jutros stigao iz Španije.

— Vojvodu od Alameda? — ponovi d’Artanjan, pokušavajući da se seti.

— Mene! — uzviknu jedan starac beo kao sneg i sav poguren, koji se spremao da siđe iz jednih kočija, koje beše naredio da otvore i da pođe u susret d’Artanjanu.

— Aramis! — uzviknu d’Artanjan, zaprepašćen.

I on, stojeći nepomično dopusti da se mršava ruka starog plemića obavije oko njegovog vrata.

Kolber, koji ih je za trenutak posmatrao ćuteći, obode svoga konja i pusti dva stara prijatelja da razgovaraju nasamo.

— Dakle, — reče musketar hvatajući Aramisa ispod ruke — eto vas opet u Francuskoj, stari izgnaniče i pobunjeniče.

— Pa čak i večeram sa vama kod kralja — reče vanski episkop osmehujući se — Tako je. Vi se sigurno pitate čemu služi vernost na ovome svetu? Hajde, pustimo da prođu kočije ove jadne La Valijerove. Gledajte kako je zabrinuta! Kako njene oči, potamnele od suza, prate kralja koji tamo jaše!

— S kim je on?

— Sa gospođicom de Tone-Šarant, koja je postala gospođa de Montespan — odgovori Aramis.

— Ona je ljubomorna, znači da je kralj vara?

— Još ne, d’Artanjane, ali to će se uskoro dogoditi.

Oni su razgovarali, izdaleka prateći lov, a Aramisov kočijaš ih je tako vešto vozio da su stigli baš u trenutku kada je soko, koji je vijao pticu, uspeo da je obori i navalio na nju.

Kralj siđe s konja. Gospođa de Montespan pođe za njegovim primerom. Behu stigli do jedne napuštene crkvice okružene velikim drvećem koje jesenji vetar beše već ogoleo. Iza crkvice se nalazio vrt ograđen živicom, u koji se ulazilo kroz vrata od letava.

Soko beše naterao svoj plen da se spusti u taj vrt iza crkvice, i kralj uđe da iščupa prvo pero, kao što je bilo uobičajeno da uradi.

Svi se okupiše oko zgrade i ograde od živice vrta, koji su bili suviše mali i nisu mogli da prime sav taj; svet.

D’Artanjan zadrža Aramisa koji je hteo da siđe sa kola kao i ostali, i reče mu oštro:

— Znate li, Aramise, gde nas je slučaj doveo?

— Ne znam — odgovori vojvoda.

— Ovde počivaju ljudi koje sam poznavao — reče d’Artanjan, uzbuđen mučnom uspomenom.

Aramis, koji nije ništa slutio, stupi nesigurnim korakom u crkvicu kroz mala vrata koja je d’Artanjan pred njim otvorio.

— Gde su sahranjeni? — upita on.

— Tamo, iza živice. Vidite li onaj krst pod malim kiparisom? Kiparis je zasađen na njihovom grobu. Nemojte ići tamo. Kralj se tamo uputio, jer je čaplja pala na grob.

Aramis stade i sakri se u mračni deo crkvice. Oni videše tada, a njih niko ne primeti, bledo lice gospođice de La Valijer, koja je, zanemarena, prvo tužno posmatrala lov kroz prozore svojih kočija a zatim, gonjena ljubomorom, sišla i ušla u crkvicu iz koje je, naslonjena na jedan stub, posmatrala kralja koji je, osmehujući se, rukom davao znak gospođi de Montespan da priđe i da se ne plaši.

Gospođa de Montespan priđe. Ona prihvati ruku koju joj je kralj pružio, a kralj iščupa prvo pero čaplje koju je soko oborio i zadenu ga za šešir svoje lepe prijateljice.

Tada se i ona nasmeši i nežno poljubi ruku koja joj je učinila taj dar.

Kralj pocrvene od zadovoljstva i pogleda gospođu de Montespan sa plamenom žudnje i ljubavi u očima.

— Šta ćete mi dati za uzdarje? — upita on.

Ona slomi grančicu kiparisa i pruži je kralju koga je nada opijala.

— Pa ipak, — šapnu tiho Aramis d’Artanjanu — ovo je žalosno uzdarje, jer ovaj kiparis krasi jedan grob.

— Da, to je grob Raula de Braželona, — odgovori d’Artanjan glasno — Raula, koji počiva pod ovim krstom pored Atosa, svoga oca.

Jedan jecaj se začu iza njihovih leđa. Oni videše da se jedna žena onesvestila. To je bila gospođica de La Valijer, koja je sve videla i sve čula.

— Jadna žena! — prošaputa d’Artanjan pomažući njenim pratiljama da je smeste u kola — Njoj je sad samo ostalo da pati.

To veče je d’Artanjan seo za kraljev sto, pored gospodina Kolbera i vojvode od Alameda.

Kralj je bio veseo. Udvarao se na hiljadu načina kraljici, bio vrlo nežan prema Gospođi koja je, sva tužna, sedela levo od njega. Reklo bi se da su se vratila mirna vremena kada je kralj, kad bi nešto rekao, vrebao pogled svoje majke da vidi da li mu odobrava ili ga osuđuje.

Ljubavnice na toj večeri i ne spomenuše. Kralj dva-tri puta oslovi Aramisa, nazivajući ga Gospodin ambasador, što još više začudi d’Artanjana koji je već bio iznenađen što vidi da njegov prijatelj odmetnik tako dobro stoji na dvoru.

Kralj, ustajući od stola, pruži ruku kraljici i dade znak Kolberu, koji je vrebao svaki pogled svoga gospodara.

Kolber povuče na stranu d’Artanjana i Aramisa. Kraljpoče da razgovara sa svojom snajom, dok je Gospodin, koji je bio uznemiren i zabrinut, zabavljao kraljicu i gledao ispod oka svoju ženu i svoga brata.

Razgovor između Kolbera, Aramisa i d’Artanjana se kretao oko beznačajnih stvari. Govorili su o nekadašnjim ministrima. Kolber je pričao o Mazarenu i tražio da mu pričaju o Rišeljeu.

D’Artanjan nije mogao da se načudi kako je taj čovek, niska čela i gustih obrva, mogao da sjedini u sebi toliko stvarnog znanja i dobrog raspoloženja. Aramis se čudio lakoći s kojom je ovaj staloženi čovek uspevao da vešto odlaže ozbiljan razgovor, o kome niko nije pomenuo ni reči, mada su sva tri učesnika osećali da je neizbežan.

Po Gospodinovom zbunjenom izgledu se videlo koliko mu je neprijatan razgovor između kralja i Gospođe. Gospođine oči kao da su se već zacrvenele. Da neće da se žali? Da izazove mali skandal usred dvora?

Kralj se izmače zajedno s njom i poče da joj govori tako blago da je to moralo da je podseti na vreme kada ju je voleo radi nje same.

— Sestro moja, — reče on — zašto su plakale ove lepe oči?

— Ali, Sire… — odgovori ona.

— Gospodin je ljubomoran, zar ne?

Ona pogleda u pravcu gde je stajao Gospodin i tako mu sigurno dade na znanje da se o njemu govori.

— Jeste… — potvrdi ona!

— Slušajte, — nastavi kralj — ako vas vaši prijatelji izlažu neprilici, to nije gospodinova krivica.

On je te reči tako blago izgovorio da Gospođa, koja je već odavno toliko patila, dobi malo nade i umalo ne briznu u plač, jer joj se srce cepalo.

— Hajde, hajde, draga sestro, ispričajte mi svoje jade. Brat vam daje časnu reč da oni bude u meni sažaljenje, a kralj, da će ih otkloniti.

Ona podiže svoje lepe oči i reče tužno:

— Ne izlažu mene moji prijatelji neprilici, oni su odsutni ili se kriju. Ocrnili su ih kod Vašeg veličanstva, a oni su tako odani, tako dobri, tako verni!

— Vi mi to govorite o Gišu, koga sam prognao na Gospodinov zahtev?

— O njemu, koji od svog nepravednog izgnanstva, svakog dana hotimice izlaže svoj život smrtnoj opasnosti.

— Rekli ste nepravednog, sestro?

— Toliko nezasluženog i nepravednog da, kada ne bih imala za Vaše veličanstvo sve poštovanje i prijateljstvo, koje uvek za njega osećam, ja bih zatražila…

Kralj se trže.

— Šta to?

— Ja bih od svog brata Čarlsa zatražila da vam objasni da Gospodin i njegov ljubimac g. vitez de Loren ne mogu nekažnjeno da upropašćuju moju čast i moju sreću.

— Vitez de Loren? Ta mračna ličnost?

— On je moj smrtni neprijatelj. Dokle god taj čovek bude živeo u mojoj kući, gde ga Gospodin zadržava i daje mu sva prava, ja ću biti poslednja među ženama vaše kraljevine.

— Vi dakle, smatrate, — izgovori kralj polako — da vam je brat iz Engleske bolji prijatelj od mene?

— Dela govore.

— I vi više volite da tražite pomoć od…

— Od svoje zemlje! — odgovori ona gordo — Da, Sire.

— Vi ste, kao i ja, unuka Anrija IV, draga moja. Ja sam vam rođak i dever, zar to nije isto što i rođeni brat?

— Postupite onda prema tome! — dobaci Anrijeta.

— Da sklopimo savez.

— Počnite vi.

— Vi rekoste da sam nepravedno prognao Giša?

— Oh, da! — uzviknu ona pocrvenevši.

— Giš će se vratiti.

— Dobro.

— Pored toga rekli ste da grešim što u vašoj kući trpim viteza de Lorena koji Gospodinu daje rđave savete, uperene protiv vas?

— Zapamtite dobro ovo što ću vam sada reći, Sire: vitez de Loren će jednoga dana… Eto, ako iznenada umrem, ja unapred okrivljujem viteza de Lorena… to je duša sposobna za svaki zločin.

— Vitez de Loren vam više neće smetati, ja vam to obećavam.

— Znači, ovo su prave pripreme za sklapanje saveza? Potpisujem ga, Sire… Ali, pošto ste vi već priložili svoj deo savezu, recite mi šta će biti moj?

— Mesto da me zavađate sa svojim bratom Čarlsom, trebalo bi da me sprijateljite sa njim što bolje možete.

— To je lako.

— Nije baš tako lako kao što mislite. Obična prijateljstva traže samo zagrljaje, pozdrave, prijeme i svetkovine, to ne košta mnogo, ali politička prijateljstva…

— To je, dakle, političko prijateljstvo?

— Svakako, sestro, i prema tome mesto poljubaca i gozbi treba davati svome prijatelju žive ljude, dobro naoružane vojnike, lađe snabdevene topovima i namirnicama. A kraljeva riznica nije uvek spremna za takva prijateljstva.

— Imate pravo, — odgovori Gospođa — kovčezi u riznici engleskog kralja prilično su prazni u poslednje vreme.

— Ali vi biste mogli, sestro moja, vi koja imate toliko uticaja na svog brata, da postignete ono što jedan izaslanik nikad ne bi postigao.

— Trebalo bi zato da odem do Londona, dragi brate.

— Već sam pomišljao na to — reče živo kralj — i zaključio da bi vas takvo putovanje malo razonodilo.

— Ali, — prekide ga Gospođa — moguće je da ne uspem. Engleski kralj ima opasne savetodavce.

— Hoćete da kažete savetodavke.

— Tako je. Ako bi Vaše veličanstvo slučajno imalo nameru — to samo pretpostavljam — da potraži od Čarlsa da sklopi savez radi vođenja nekog rata…

— Nekog rata?

— Da. E pa lepo, tada bi kraljeve savetodavke — a njih ima sedam: mis Stjuart, mis Vels, mis Gvin, mis Orkej, mis Zunga, mis Daus i grofica de Kastelmen — predstavile kralju da rat staje mnogo novaca, i da je bolje priređivati zabave i večere u Hamton-Kurtu nego opremati velike ubodne brodove u Portsmautu ili Griniču.

— Tada bi vaši pregovori propali?

— Oh, te gospođe osujete sve pregovore koji nisu njima povereni.

— Znate li, sestro, na kakvu sam misao došao?

— Ne. Recite.

— Mislio sam da biste možda mogli naći, ako dobro potražite u svojoj okolini, neku savetodavku koju biste poveli kod kralja, i čija bi rečitost osujetila rđave namere ostalih sedam savetodavki.

— To nije rđava zamisao, Sire. Ja već tražim.

— Naći ćete.

— Nadam se.

— Trebalo bi da osoba bude i lepa. Prijatnije je gledati lepo lice nego rugobu, zar ne?

— Svakako.

— Živa duha, vesela i smela.

— Naravno.

— Trebalo bi da bude i plemenita roda… Bar onoliko koliko je potrebno da može da pristupi kralju bez smetenosti. Pa ipak ne suviše, da je ne bi sputavalo dostojanstvo njenog porekla.

— Sasvim tačno.

— A… trebalo bi i da zna pomalo engleski.

— Ah bože! Pa neko kao na primer gospođica de Kerual — živo uzviknu Gospođa.

— Pa da — odgovori Luj XIV — Našli ste. Vi ste je sami pronašli.

— Povešću je sa sobom. Verujem da neće imati na šta da se požali.

— Ni najmanje. Postaviću je za opunomoćenu zavodnicu, a njenoj ću tituli dodati odgovarajuće prinadležnosti.

— To je dobro.

— Vidim vas već na putu, draga sestrice, i utešenu od svih svojih jada.

— Poći ću, ali postavljam dva uslova. Prvo da znam o čemu ću pregovarati.

— To ću vam odmah reći. Holanđani me, kao što znate, svakog dana vređaju u svojim listovima, a vređaju me i svojim republikanskim stavom. Ja ne volim republike.

— Sasvim razumljivo, Sire.

— Ja vidim sa žaljenjem kako kraljevi mora, kako oni sebe nazivaju, drže u rukama trgovinu Francuske u Indiji, i kako postepeno teže da svojim lađama zauzmu sve luke u Evropi. Ne volim takvu silu u svojoj neposrednoj blizini, sestrice.

— Međutim, oni su vaši saveznici?

— Utoliko je veća njihova greška što su dali da se iskuje ona medalja na kojoj Holandija, kao prorok Jošua, zaustavlja sunce, i na kojoj piše: Sunce se zau stavilo preda mnom. To nije baš bratski s njihove strane. Zar ne?

— Ja sam mislila da ste vi zaboravili tu sitnicu.

— Ja nikada ništa ne zaboravljam, sestro. I ako moji pravi prijatelji, kao što je vaš brat, žele da mi pomognu…

Princeza ostade zamišljena.

— Slušajte, — reče Luj XIV — postoji gospodarenje nad morem koje treba podeliti. Kad već Engleska mora s nekim da ga deli, zar ja ne bi mogao, kao i Holandija, da budem njen ortak?

— Gospođica de Kerual je kao stvorena da vodi te razgovore — odgovori Gospođa.

— A koji je, molim, vaš drugi uslov pod kojim krećete na put, sestro?

— Odobrenje Gospodina, moga muža. — Imaćete ga.

— Onda računajte da sam već otišla, brate.

Kad ču ove reči, Luj XIV se okrete prema uglu u kome su stajali Kolber, Aramis i d’Artanjan, i dade svom ministru jedan potvrdan znak.

Kolber tada prekide razgovor i reče Aramisu:

— Gospodine ambasadore, hoćete li da malo razgovaramo o poslovima?

D’Artanjan se iz uviđavnosti odmah udalji. On se uputi prema kaminu, odakle je mogao da čuje šta će kralj reći Gospodinu koji mu je prilazio pun strepnje.

Kraljevo lice je zračilo. Na njegovom čelu se čitala volja čiji strašan izraz već nije više nailazio na protivljenje u Francuskoj, a kojoj se uskoro ništa neće protiviti u Evropi.

— Gospodine, — reče kralj svome bratu — ja nisam zadovoljan gospodinom vitezom de Lorenom. Savetujte mu, vi koji mu činite čast da ga štitite, da putuje nekoliko meseci.

Ove reči se sručiše kao nepogoda na Gospodina koji je obožavao svoga miljenika na koga je izlivao svoju nežnost.

On uzviknu:

— Čime je vitez de Loren mogao da izazove vaše negodovanje?

I on besno pogleda u Gospođu.

— Ja ću vam to reći kad bude otputovao — odgovori kralj hladno — i kad Gospođa, koja sad pred nama stoji, bude prešla u Englesku.

— Gospođa? U Englesku? — ponovi Gospodin, zaprepašćen.

— Za osam dana, brate moj, a za to vreme ćemo nas dvojica otići na neko drugo mesto, koje ću vam naznačiti.

I kralj okrete leđa svom bratu, pošto se ljubazno osmehnu na njega da bi donekle ublažio bol koji su mu nanele ove dve vesti.

Za sve to vreme je Kolber razgovarao sa vojvodom od Alameda.

— Gospodine, — govorio je ministar Aramisu — došao je trenutak da se sporazumemo. Ja sam vas izmirio sa kraljem, a to sam, zaista, dugovao čoveku vaših zasluga. Ali pošto ste pokoji put pokazali izvesnu naklonost prema meni, pruža se prilika da mi o tome date dokaza. Vi ste uostalom više Francuz nego Španac. Odgovorite mi iskreno: da li možemo da računamo sa tim da se Španija neće mešati ako napadnemo Nizozemsku?

— Gospodine, — odgovori Aramis — interes Španije je jasan. Zavaditi Evropu sa Nizozemskom kojoj Španci još uvek zameraju što je izvojevala slobodu. To je naša politika. Ali francuski kralj je saveznik Nizozemske. Vama, zatim, nije nepoznato da bi to bio pomorski rat i da Francuska, bar po mome mišljenju, nije u stanju da ga uspešno vodi.

Kolber, osvrnuvši se toga trenutka, ugleda d’Artanjana koji je tražio nekoga sagovornika da se ne bi primetilo da prati kraljev razgovor sa Gospodinom.

On ga pozva.

A sasvim tiho reče Aramisu:

— Možemo da razgovaramo sa gospodinom d’Artanjanom.

— Svakako — odgovori ambasador.

— Mi smo baš govorili, gospodin od Alameda i ja, — nastavi Kolber — da bi rat sa Nizozemskom bio pomorski rat.

— To je očigledno — potvrdi musketar.

— Šta mislite o tome, gospodine d’Artanjane?

— Mislim da bi bila potrebna vrlo velika suvozemna vojska da bi se vodio taj pomorski rat.

— Molim? Šta ste rekli? — upita Kolber kome se učini da nije dobro čuo.

— Zašto suvozemna vojska? — upita Aramis.

— Zato što će kralj biti potučen na moru ako nema Engleze uz sebe, i zemlja će brzo biti zauzeta ili od Holanđana preko luka, ili od Španaca preko kopna.

— Zar od neutralnih Španaca? — upita Aramis.

— Španci će biti neutralni dokle god kralj bude jači.

Kolber se divio bistrini ovoga duha koji nikad nije dodirivao nijedno pitanje a da ga ne rasvetli do kraja.

Aramis se osmehnu. On je dobro znao da nijedan diplomata nije mogao da se meri sa d’Artanjanom.

Kolber, koji je, kao svi oholi ljudi, naročito uživao u svojoj zamisli i bio siguran u svoj uspeh, nastavi.

— Ko vam je rekao, gospodine d’Artanjane, da kralj nema flotu?

— Oh, ja nisam posvetio mnogo vremena tim pojedinostima — odgovori zapovednik. — Ja sam slab pomorac. Kao svi nervozni ljudi, ja mrzim more. Pa ipak mi se čini da bi Francuska, koja je sva jedno veliko pristanište sa stotinu luka, imala i mornare, ako bi imala ratne brodove.

Kolber izvuče iz džepa jednu malu beležnicu u obliku pravougaonika, podeljenu na dva stupca. U prvom stupcu su stajala imena brodova, a u drugom brojevi koji su označavali koliko ima ljudi i topova na tim brodovima.

— I ja sam mislio kao i vi, — reče on d’Artanjanu — i dao sam da mi naprave spisak novosagrađenih brodova. Ima ih trideset i pet.

— Trideset i pet brodova! To je nemoguće! — uzviknu d’Artanjan.

— Oko dve hiljade topova — nastavi Kolber. — Sa time kralj raspolaže u ovom trenutku. Trideset i pet brodova mogu da obrazuju tri eskadre, ali meni treba pet.

— Pet! — uzviknu Aramis.

— One će biti spuštene u more pre kraja godine, gospodo. Kralj će imati pedeset ratnih brodova. S tim se već može boriti, zar ne?

— Izgraditi brodove, to je teško, ali mogućno — reče d’Artanjan. — Ali kako ih otpremiti? U Francuskoj nema ni livnica ni vojnih radionica.

— Neće biti — odgovori Kolber sav ozaren. — Zar vi ne znate da sam ja, za ovu godinu i po dana, sve to stvorio? Poznajete li gospodina d’Infrvila?

— D’Infrvila? — odvrati d’Artanjan — Ne.

— To je čovek koga sam ja pronašao. On ima tu osobinu da ume da nagoni ljude na rad. On je taj koji je dao da se u Tulonu izliju topovi i poseku šume u Burgundiji. A možda nećete verovati što ću vam reći, gospodine ambasadore: imao sam još jednu zamisao.

— O, gospodine, — reče Aramis učtivo — ja vam uvek verujem.

— Zamislite, dakle, da sam ja sam sebi rekao, računajući sa osobinama naših saveznika Holanđana: oni su trgovci, oni su kraljevi prijatelji, oni će biti srećni da prodaju Njegovom veličanstvu ono što su za sebe proizveli. Prema tome, ukoliko više budemo kupovali… A! zaboravio sam da vam kažem i to: Imam Forana… Poznajete li Forana, d’Artanjane?

Kolber se beše zaboravio. Nazvao je vrhovnog zapovednika sasvim kratko d’Artanjane, kao da je kralj. D’Artanjan se nasmeši.

— Ne, — odgovori on — ne poznajem ga.

— I to je čovek koga sam ja pronašao. On je stručnjak za kupovine. Ovaj Foran je kupio za mene 350.000 funti gvožđa u đuladima, 200.000 funti baruta, dvanaest tovara drveta sa severa, fitilje, granate, smole, katrana, i šta ti ja sve znam, sedam odsto jeftinije nego što bi me sve te stvari koštale da sam ih proizvodio u Francuskoj.

— To je zaista lepa zamisao, topiti holandsku đulad da bi ih vratili Holanđanima.

— Zar ne? I to sa gubitkom.

Kolber se nasmeja glasno i krto. Bio je ushićen svojom šalom.

— Pored toga, — dodade on — Holanđani u ovom trenutku, grade za kralja šest brodova, po ugledu na najbolje brodove njihove flote. Detuš… Ah, vi možda ne poznajete Detuša?

— Ne, gospodine.

— To je čovek koji ima dovoljno sigurno oko da može da kaže, čim vidi lađu na vodi, koje mane i koje osobine ima. Znate li da je to dragocena osobina! Priroda je zaista čudna. Dakle, izgledalo mi je da će taj Detuš biti od koristi u luci gde se izgrađuju brodovi. On nadzirava izgradnju šest brodova od 78 tona koje Holandija gradi za Njegovo veličanstvo. Iz svega toga izlazi, dragi moj gospodine d’Artanjane, da bi kralj, kad bi mu se prohtelo da se zavadi sa Nizozemskom, imao vrlo lepu flotu. A vi, bolje no iko, znate da mu je suvozemna vojska dobra.

D’Artanjan i Aramis se pogledaše diveći se potajnom radu koji je ovaj čovek izvršio za nekoliko godina.

Kolber ih razumede i bi polaskan njihovim ćutanjem kao najvećim pohvalama.

— Ako mi to u Francuskoj nismo znali, izvan Francuske se to još manje zna.

— Zato sam i govorio gospodinu ambasadoru, — nastavi Kolber — da, ako Španija obeća da će ostati neutralna, a Engleska nam pomogne…

— Ako vam Engleska pomogne, ja vam jemčim da će Španija ostati neutralna — prekide ga Aramis.

— Dajte ruku! — požuri da kaže Kolber sa naglom srdačnošću — A, kad govorimo o Španiji, čini mi se, gospodine d’Alameda, da nemate zlatno runo.¹³⁷ Čuo sam onomad od kralja kako govori da bi vam rado podario veliku lentu Sv. Mihajla.

Aramis se pokloni.

— Ah, — pomisli d’Artanjan — a Portos nije tu! Koliko li bi metara vrpce njemu pripalo u ovom deljenju odlikovanja. Jadni dobri Portos!

— Gospodine d’Artanjane, — nastavi Kolber — sad nas dvojica da razgovaramo. Kladim se da biste voleli da vodite musketare u Holandiju. Znate li da plivate?

— Kao čikov — odgovori d’Artanjan.

— Ja to pitam zato što ima teških prelaza preko bara i kanala, i što se tamo i najbolji plivači dave.

— To spada u moju službu da umrem za Njegovo veličanstvo — odgovori musketar — Samo, kako je vrlo retko da se u ratu naiđe na mnogo vode, a da nema i malo vatre, to vam unapred izjavljujem da ću se truditi koliko god mogu da izaberem vatru. Ja počinjem da starim, smrzavam se u vodi, vatra me greje, gospodine Kolberu.

Izgovarajući ove reči d’Artanjan je bio tako lep, tako pun mladalačke snage i ponosa da sad i Kolber ne mogade da mu se ne divi.

D’Artanjan primeti kakav je utisak ostavio. On se seti da je dobar trgovac onaj koji traži visoku cenu za svoju robu, kad je ona dobra, i unapred smišljaše koliko da traži.

— Tako dakle, mi idemo u Holandiju? — reče Kolber.

— Da, — odgovori d’Artanjan — samo…

— Samo šta? — upita Kolber.

— Samo što u svakoj stvari postoji pitanje interesa i pitanje samoljublja. Vrlo je lepa plata vrhovnog zapovednika musketara, ali imajte na umu da mi sada imamo i kraljevu gardu i kraljev vojni štab. Jedan vrhovni zapovednik treba da ima zapovedništvo nad svima njima, i onda bi mu trebalo sto hiljada livri godišnje za troškove oko prijema i reprezentacije…

— Da ne mislite, slučajno, da će kralj da se cenjka sa vama?

— Ne, gospodine, vi me niste razumeli — odgovori d’Artanjan, siguran da je pobedio u pitanju interesa. — Ja sam samo hteo da kažem da sam ja, stari zapovednik, nekadašnji vrhovni zapovednik kraljeve garde, ja koji imam prvenstvo nad maršalima Francuske, jednoga dana u rovu video da postoje još dvojica koji su meni ravni: vrhovni zapovednik kraljeve garde i glavni zapovednik kraljevih Švajcaraca. To, međutim, neću da trpim ni po koju cenu. Stekao sam izvesne navike i stalo mi je do njih.

Kolber oseti odakle dolazi udarac. On mu se uostalom i nadao.

— Ja sam već razmišljao o onome o čemu ste maločas govorili.

— O čemu?

— Govorili smo o kanalima i baruštinama u kojima se ljudi dave.

— Pa?

— Pa eto, ako se dave to je zato što nemaju šta da ih podrži, ni lađu, ni dasku ni neku palicu.

— Makar i sasvim kratku palicu — dodade d’Artanjan.

— To sam baš hteo da kažem — reče Kolber. — Ja ne znam ni za jedan slučaj da se neki nosilac maršalske palice udavio.

D’Artanjan preblede od radosti. Glas mu je malo drhtao kada je odgovorio.

— Moji zemljaci bi se mnogo ponosili sa mnom kada bih postao maršal Francuske, ali da bih to postao, trebalo bi da budem naimenovan za vrhovnog zapovednika nekog pohoda.

— Gospodine, — reče Kolber — evo vam u ovoj sveščici, koju ćete proučiti, vojni plan koji ćete imati da ostvarite sa trupama koje vam Njegovo veličanstvo stavlja na raspoloženje za vojnu koju ćete preduzeti idućeg proleća.

D’Artanjan uze knjižicu drhteći, i kad njegovi prsti dodirnuše Kolberove, ministar srdačno steže musketaru ruku.

— Gospodine, — reče mu on — mi smo imali obojica neke račune da izmirimo. Ja sam počeo, sada je na vas red!

— Ja vam se izvinjavam, gospodine, ogrešio sam se o vas — odgovori d’Artanjan. — Recite, molim vas, kralju da ću prvom prilikom izvojevati za njega pobedu ili poginuti.

— A ja ću već sad dati da se izrežu zlatni krinovi na vašoj maršalskoj palici — reče Kolber.

Sutradan Aramis, koji je odlazio u Madrid da pregovara o neutralnosti Španije, dođe da se pozdravi sa d’Artanjanom.

— Treba dvostruko da se volimo, sad smo ostali samo nas dvojica — reče d’Artanjan.

— A ti me možda više nikad nećeš videti, dragi moj d’Artanjane — reče Aramis. — Da znaš koliko sam te voleo! Ja sam star. Ja sam oronuo. Ja sam već mrtav.

— Prijatelju moj, reče d’Artanjan, živećeš ti duže od mene. Diplomatski poziv ti naređuje da živiš, a mene čast osuđuje da umrem.

— Koješta, gospodine maršale, ljudi kao mi umiru tek kad se nasite radosti i počasti.

— Ali sam ja — odgovori d’Artanjan sa setnim osmehom — izgubio svaku želju za to, gospodine vojvodo.

Oni se opet zagrliše, i dva sata kasnije se rastadoše.

CCLXVIII

SMRT GOSPODINA D’ARTANJANA

Suprotno onome što se uvek dešava, bilo u politici, bilo na moralnom polju, svi održaše svoja obećanja i ispuniše svoje obaveze.

Kralj pozva natrag g. de Giša i otera g. viteza de Lorena na takav način da se Gospodin razbole i odbolova.

Gospođa ode u London gde se toliko trudila da svom bratu Čarlsu II osladi političke savete gospođice de Kerual, da savez između Francuske i Engleske bi potpisan i da engleske lađe, opremljene francuskim zlatom od nekoliko miliona, preduzeše strašan napad protiv flote Nizozemske.

Čarls II beše obećao gospođici de Kerual malo zahvalnosti za njene dobre savete. On joj podari titulu grofice od Portsmauta.

Kolber je bio obećao kralju brodove, municiju i pobede. Videli smo da je i on održao obećanje.

Najzad i Aramis, na čija se obećanja najmanje moglo računati, napisa Kolberu sledeće pismo povodom pregovora koje je uzeo na sebe da obavi u Madridu:

Gospodine Kolberu,

Čast mi je da vam uputim časnog oca d’Oliva, koji privremeno vrši dužnost generala Isusovskog reda mog privremenog zamenika.

Časni otac će vam objasniti, gospodine Kolberu, da sam zadržao upravu nad svim poslovima reda koji se odnose na Francusku i Španiju, ali neću da zadržim titulu generala koja bi isuviše otkrila ko vodi pregovore koje mi je Njegovo veličanstvo španski kralj blagoizvoleo da poveri. Ja ću ponovo preuzeti tu titulu, po nalogu Njegovog veličanstva, kada poslovi, koje sam preduzeo u saglasnosti s vama za slavu Boga i njegove svete Crkve, budu privedeni kraju.

Časni otac d’Oliva će vas obavestiti da Njegovo veličanstvo španski kralj pristaje da potpiše jedan ugovor koji bi obezbedio neutralnost Španije u slučaju rata između Francuske k Holandije.

Ovaj pristanak bi važio i u slučaju da se Engleska, umesto da aktivno učestvuje u ratu, zadovoljni neutralnim stavom.

Što se Portugalije tiče, o kojoj smo nas dvojica razgovarali, gospodine, mogu vas uveriti da će ona svim svojim sredstvima pomoći Njegovo veličanstvo kralja da ratuje.

Molim vas, gospodine Kolberu, da mi sačuvate svoje prijateljstvo, da verujete u moju duboku odanost i da pred noge Njegovog veličanstva francuskog kralja položite moje najdublje poštovanje.

Vojvoda od Alamede

Aramis je dakle prevazišao svoja obećanja. Jedino se nije znalo ukoliko će kralj, Kolber i d’Artanjan ostati verni jedni drugima.

U proleće, kao što je Kolber predvideo, suvozemna vojska pođe na neprijatelja.

Ona je, u potpunom redu, išla ispred dvora Luja XIV koji je, jašeći na konju, okružen kočijama punim dama i dvorana, poveo na ovu krvavu svečanost ono što je najbolje bilo u njegovoj kraljevini.

Doduše, moramo priznati da njegovi oficiri nisu imali nikakvu drugu muziku osim pucnjeva iz holandskih utvrđenja, ali to je bilo dovoljno za mnoge od njih da u tom ratu steknu slavu, unapređenje, bogatstvo, ili da nađu smrt.

Gospodin d’Artanjan pođe na čelu vojske od dvanaest hiljada ljudi, pešaka i konjanika, da zauzme, po naređenju, glavna uporišta strateške mreže koja se zove Frizland.

Nikad nijedna vojska nije sa više volje pošla u pohod. Oficiri su znali da je njihov komandant isto toliko vešt koliko i hrabar, i da neće uludo da žrtvuje nijednog čoveka i nijednu stopu zemlje.

On već odavno beše naučio kako se ratuje. Znao je da snabdeva vojsku sa onim što mu okolina pruža, uspevao je da njegov vojnik peva, a neprijatelj da plače.

Vrhovni zapovednik musketara je voleo da pokaže da se razume u svom poslu. Nikad trenutak za borbu nije bio bolje izabran, nikad prepadi bolje izvedeni, neprijateljske greške bolje iskorišćene. Za mesec dana d’Artanjanova vojska zauze dvanaest malih utvrđenih gradova.

Sada je opsedala trinaesti, a ovaj se držao već pet dana. D’Artanjan naredi da se provali opkop, praveći se kao i da ne pomišlja da se ti ljudi ikad mogu uhvatiti.

Pioniri i radnici u d’Artanjanovoj vojsci bili su puni poleta, preduzimljivosti i takmičarskog duha, zato što je sa njima postupao kao sa vojnicima, što je umeo da im predstavi da je njihov posao dostojan slave, i što ih nikad nije žrtvovao bez krajnje nužde.

Trebalo ih je videti kako predano prekopavaju podvodnu zemlju Holandije; ta tresetišta i te glinaste naslage su se topili, kao maslo u velikim tiganjima frižanskih domaćica, kako su govorili vojnici.

Gospodin d’Artanjan posla jednog glasnika kralju da mu javi za poslednje uspehe. To samo udvostruči kraljevo dobro raspoloženje i njegovo nastojanje da gospođama stvara zabave.

Ove pobede g. d’Artanjana toliko su podizale kraljevo dostojanstvo da ga gospođa de Montespan nije drukčije nazivala nego Luj Nepobedivi.

Zbog toga je gospođica de La Valijer, koja je kralja nazivala samo Luj Pobednik, izgubila mnogo od kraljeve milosti. Uostalom, ona je sad često imala uplakane oči, a za pobednika ništa nije neprijatnije nego da ima uplakanu draganu, kada se svi oko njega osmehuju. Zvezda gospođice de La Valijer gubila se u daljini, u moru oblaka i suza.

Ali veselost gospođe de Montespan je rasla uporedo sa kraljevim uspesima i bila mu uteha za svaku neprijatnost. Za sve to je kralj imao da zahvali d’Artanjanu.

Hteo je da mu oda priznanje za njegove usluge, i on napisa Kolberu:

Gospodine Kolberu,

Imamo da ispunimo jedno obećanje, obećanje koje smo dali gospodinu d’Artanjanu koji ispunjava svoje. Stavljam vam do znanja da je vreme da tome pristupite. Sve što vam radi toga bude potrebno staviće vam se blagovremeno na raspoloženje.

Luj

Na osnovu toga je Kolber, koji je kod sebe zadržavao d’Artanjanovog izaslanika, predao ovome jedno pismo i jedan kovčežić od abonosovog drveta optočen zlatom, koji nije izgledao mnogo veliki ali koji je verovatno bio vrlo težak, pošto su glasniku dati pet vojnika da mu pomognu da ga nosi.

Oni u svitanje stigoše u grad koji je opsedao d’Artanjan i prijaviše se kod zapovednika.

Odgovoriše im da je gospodin d’Artanjan, — koga je juče jako oneraspoložio ispad guvernera grada, podmuklog čoveka, kome je uspelo da uništi neke rovove, da pobije sto sedamdeset i sedam vojnika i da popravi jednu rupu na zidinama — izišao sa desetak grenadirskih jedinica da obnovi opsadne radove.

Izaslanik gospodina Kolbera imao je nalog da potraži d’Artanjana ma gde se nalazio, i u koje bilo doba dana ili noći. On, dakle, pođe sa svojom pratnjom prema rovovima, ne skidajući se sa konja.

Na otvorenom polju oni spaziše d’Artanjana sa šeširom optočenim zlatnim širitima, sa dugim štapom i sa velikim, zlatom izvezenim, reverima. Grickao je svoje bele brkove i s vremena na vreme otresao levom rukom prašinu kojom su ga posipala topovska đulad koja su preoravala zemlju oko njega.

I tako se, usred ove strašne pucnjave koja je ispunjavala vazduh fijucima, moglo videti kako oficiri rade s lopatama u ruci, kako vojnici guraju kolica, i kako velike snopove pruća, koje je donelo ili dovuklo deset do dvadeset ljudi, slažu duž prednjeg dela rova, ponovo iskopanog vrlo duboko, zahvaljujući silnom naporu ovog zapovednika koji je podsticao svoje vojnike.

Za tri sata sve je bilo popravljeno, d’Artanjan je postepeno prestao da viče. On se potpuno stiša tek kad zapovednik pionira, držeći šešir u ruci, dođe da mu saopšti da šanac može da primi vojnike.

Ovaj čovek još ne beše ni završio da govori kad jedno đule dolete, preseče mu jednu nogu, i on pade d’Artanjanu u naručje.

Ovaj ga pažljivo podiže i mirno, sa puno nežnosti, spusti u rov uz oduševljeno klicanje svojih vojnika.

Njihovo oduševljenje pređe u zanos. Dve čete se odvojiše i potrčaše do neprijateljske predstraže koju začas slistiše. Kada ih njihovi drugovi, koje je d’Artanjan s mukom zadržavao, ugledaše na bastionama, oni svi potrčaše, i u besnom jurišu naleteše na bedem od koga je zavisio opstanak grada.

D’Artanjan vide da je jedini način da zaustavi svoju vojsku taj da zauzme grad i da je smesti u njemu. On posla sve vojnike na prolome koje su opsednuti pokušavali da prave. Napad je bio strahovit. Osamnaest četa je učestvovalo u njemu, a d’Artanjan, sa ostatkom svoje vojske, postavi se na pola topovskog dometa od grada da bi pomagao juriš, postepeno ubacujući nove snage.

Jasno su se mogli čuti krici Holanđana koje su d’Artanjanovi grenadiri klali noževima dok su branili svoje topove. Borba je bila utoliko jača što je očajni guverner branio svoje položaje stopu po stopu.

D’Artanjan, da bi već jednom učinio kraj borbi i da bi ućutkao neprijateljske topove koji nisu prestajali, posla jednu novu kolonu koja se kao svrdlo probi kroz kapije koje su se još održale, i uskoro videše na bedemima, kako kroz plamen i dim, očajni branioci grada beže ispred napadača.

U tom trenutku, zapovednik, koji je disao duboko, i bio sav radostan, začu kraj sebe jedan glas koji mu reče:

— Gospodine, molim vas, ovo vam donosim od gospodina Kolbera.

On slomi pečat pisma u kome je stajalo:

Gospodine d’Artanjane,

Kralj mi je naložio da vam saopštim da vas je naimenovao za maršala Francuske u naknadu za vašu valjanu službu i čast koju činite francuskom oružju.

Kralj je oduševljen, gospodine, vašim pobedama, i naročito vam nalaže da započetu opsadu završite, srećno po vas i uspešno po njega.

D’Artanjan je stajao, zažarena lica, blistava oka. On baci pogled da oceni kako napreduju njegove trupe na tim zidinama koje su bile obavijene plamenom i dimom.

— Gotovo je — odgovori on glasniku.— Grad će se predati kroz četvrt sata,

On produži da čita pismo.

Kovčežić je moj lični poklon, gospodine d’Artanjane. Biće vam milo da saznate da, dok se vi ratnici borite s mačem u ruci da bi branili svoga kralja, ja potpomažem umetnosti u kojima se uživa u miru da bih vam pružio nagrade dostojne vas.

Uveren u vaša prijateljska osećanja, gospodine maršale, ja vas molim da verujete u moje najiskrenije prijateljstvo.

Kolber

D’Artanjan, opijen srećom, dade jedan znak glasniku koji priđe s kovčežićem u ruci. Ali u trenutku kad d’Artanjan htede da ga razgleda, jak prasak na bedemima privuče njegovu pažnju na opsednuti grad.

— Čudi me — reče on — što još ne vidim kraljev steg na zidinama i što ne čujem doboše da daju znak za predaju.

On posla pomoć od trista odmornih ljudi pod zapovedništvom jednog ratobornog oficira i naredi da se napravi nov prodor.

Zatim se mirno okrete kovčežiću koji mu je pružao Kolberov izaslanik. To je bila njegova svojina. Zaslužena nagrada za njegov trud.

D’Artanjan već beše pružio ruku da otvori kovčežić kad jedno đule, poslato iz grada, smrska kovčežić u oficirovim rukama i udari d’Artanjana posred grudi, tako da on pade na jednu gomilu zemlje a maršalska palica, iskliznuvši iz razbijenog kovčežića, otkotrlja se do klonule ruke maršala.

On pokuša da se podigne. Svi su mislili da je samo oboren i da nije ranjen, ali užasan krik se ote iz grudi njegovih oficira: maršal je bio sav u krvi, samrtno bledilo postepeno je prekrivalo njegove plemenite crte.

Naslonjen na ruke koje su se sa svih strana pružale da ga prihvate, on još jednom upre svoj pogled u tvrđavu i vide belu zastavu na najvišem vrhu glavnog utvrđenja. Do njegovih ušiju, koje su ga već izdavale, slabo dopre lupa doboša koji su slavili pobedu.

Tada, stežući u ruci, koja se već grčila, palicu na kojoj su bili izrezani zlatni krinovi, on spusti na nju pogled koji više nije mogao da se podiže k nebu, i pade šapućući ove čudne reči koje su njegovim vojnicima izgledale vrlo tajanstvene, koje su nekada bile tako pune smisla a koje, sem ovog smrtnika, niko na svetu nije više razumevao:

— Do viđenja, Atose i Portose… Aramise, zbogom zanavek!

Od četvorice hrabrih ljudi, čiju smo istoriju ovde ispričali, ostalo je još samo jedno mrtvo telo: Bog je uzeo natrag njihove duše.

KRAJ

BELEŠKA O PISCU

Ime Dima — ime jedne male crnačke robinje sa ostrva Haiti — nosila su tokom XIX veka tri čoveka koji su ga proslavili u istoriji i književnosti Francuske.

To je najpre otac pisca Vikonta de Braželona, čuveni Napoleonov general, sin jedne urođenice i jednog francuskog plemića — markiza Aleksandra Davi de la Pajetri, koji je nekoliko godina pre Francuske Revolucije, sit Pariza i siromaštva, a željan pustolovina i bogatstva pošao na „ostrva”. Kada se, gonjen nostalgijom, vratio u Francusku sa svojim sinom, mladi kreolac, mladić neobične lepote, brzo je zapažen u pariskom društvu, a istakavši se za vreme Napoleonovih ratova postigao je sjajnu vojničku karijeru i postao čuveni general Dima — (pošto se razišao sa svojim ocem nosi samo ime svoje majke). Svojom neobičnom fizičkom snagom, junačkim podvizima, veselošću, duhovitošću, nezavisnošću svoga duha, onaj koga su Austrijanci za vreme njegovoga pohoda na Tirol nazivali Schwartzer Teufel (crni đavo) podseća na junake romana svoga sina, a naročito na čuvenoga d’Artanjana.

Posle generalove smrti mladi Dima, koji će u književnosti nositi ime Aleksandar Dima-otac, provodi sa svojom majkom, koja nema sredstava čak ni da ga dovoljno školuje, skroman život maloga pisara u kancelariji jednoga beležnika u provinciji, ali već tada mašta o pozorištu. Prvi pokušaji — dva vodvilja — slabi su i ne postižu nikakav uspeh. Kada je mladi provincijski pisar došao na dva dana prvi put u Pariz, jedan prijatelj ga je prikazao čuvenom glumcu Talmi koji mu je, položivši mu ruku na glavu, rekao: „Krštavam te pesnikom u ime Šekspira, Korneja i Šilera. Vrati se u svoju provinciju, vrati se u svoju kancelariju; i ako zbilja imaš sklonosti za poziv, anđeo poezije znaće da te pronađe tamo gde budeš bio, da te podigne za kosu i prenese onde gde ćeš moći da stvaraš”.

Iz ljubavi prema pozorištu mladi Dima prelazi u Pariz, padu kao prepisivač kod vojvode Orleanskog (bio je primljen pošto je imao vrlo lep rukopis!) ali se svom voljom m svim žarom svoje neobuzdane prirode predaje učenju: čita klasike, strane pisce, uči engleski i .nemački, proučava genijalne pisce Šekspira, Korneja, Molijera, Kalderona, Getea, Šilera.

Prvi svoj trijumf u pozorištu doživeo je istorijskom dramom Anri III i njegov dvor, koja je kao npeu trijumf romantičarske škole u pozorištu prokrčila put romantičarskoj drami, put Igoovom Ernaniju.

Posle ovog prvog uspeha, nižu se novi uspesi i Dima vrlo brzo od nepoznatog postaje slavan čovek i vlada francuskom pozornicom skoro četrdeset godina! Napisao je na stotine pozorišnih komada, 25 tomova nejednake vrednosti. Pomenućemo samo nekoliko najpoznatijih: Šarl VII, Antoni, Kristina, Kin, Rišar D’Arlington, Kula de Nel, Gospođica de Bel Il i komedije: Jedno venčanje za vreme Luja XV i Gospođice de Sen-Sir. Građu za svoje drame Dima crpi uglavnom iz nacionalnih hronika i memoara koje su u to doba istoričari publikovali u Francuskoj. Često u svojim dramama obrađuje iste predmete kao i u svojim romanima. Jedan od njegovih kritičara rekao je o njemu: „Od anegdote on stvara novelu; od novele roman; od romana dramu; on napušta jednu ideju tek pošto iz nje izvuče ne samo ono što ona može da da, već i ono što njemu može da da.”

Sve te njegove drame danas su zastarele; u njima ima malo psihologije i karakteri su slabo ocrtani, ali je radnja vrlo živa, dinamična, puna zapleta i dramskih obrta. Po njima Dima zaslužuje mesto u književnosti.

Ali je pozorišna aktivnost samo prethodila aktivnosti koju je ispoljio u 257 svezaka svojih romana, memoara, putopisa. Svojim romanima Dima postaje i ostaje vrlo popularan. Tek što je njima počeo da se bavi, postiže ogroman uspeh. Izdavači, časopisi, novine, otimali su se o njegova dela. Od 1845 do 1846 štampao je više od šezdeset tomova. Objavljivao je istovremeno u četiri lista četiri razna romana; štampa je bila zasuta njegovim feljtonima.

Tri musketara, Posle dvadeset godina, Vikont de Braželon, Grof od Monte Krista, Kraljica Margo, Gospođa de Monsoro, Četrdesetpetorica, Vitez de Armantal, Kraljičin đerdan — da pomenemo samo nekoliko — oduševljavali su čitave generacije.

U svim tim romanima ne treba tražiti ni duboku psihologiju, ni istorijsku istinu. Situacije su često neverovatne, ali su zato komplikovane i zanimljive; opisi su živi i zabavni, dijalog brz, ličnosti temperamentne; uvek se kreću u vrtlogu neverovatnih pustolovina. One su uvek simpatične, hrabre, zaljubljene, uvek kažnjavaju izdajnike. D’Artanjan, Atos, Aramis i Portos su ličnosti koje ne zastarevaju.

Priča o tome da je Dima imao sekretare koji su po njegovom uputstvu pisali dela koja je on potpisivao, mora neminovno biti istinita kada se zna da je za godinu dana štampao šezdeset tomova. O tome je zabeležena ova anegdota:

Jedne večeri, u klubu, jedan od njegovih revnosnih čitalaca, pošto ga je obasuo pohvalama, usudi se da mu primeti da je u jednom svom delu pogrešio u geografiji.

— U kome? — upita slavni pisac.

— U Vitezu D’Armantalu, — odgovori njegov sabesednik.

— Ah, dovraga, nisam ga ni pročitao — odgovori brzopleto Dima. — To je uradio onaj mladi Ogist. Dobro ću ga izribati.

Slava mu donosi i novac. ANRI III mu je doneo 50.000 franaka. Mada je zarađivao 200.000 franaka godišnje, što je u ono doba predstavljalo ogromnu svotu, ta suma nije zadovoljavala ni njegovu raskoš ni njegove potrebe. Ali u životu jednoga čoveka sve je povezano. Pisac koji je imao maštu da stvori Tri musketara ispoljava tu svoju maštu i u svome načinu života. On živi raskošno, nosi fantastična odela, priređuje sjajne i bogate gozbe, satire pod sobom konje, rasipa novac na žene.

Sagradio je u Sen-Žermenu vilu Monte-Kristo za koju je potrošio ogromne sume. Dva Arabljanina su dovedena iz Afrike da dekorišu jednu sobu u alžirskom stilu i ispišu po zidovima stihove iz Kurana. Imao je na svome imanju gotske paviljone, kule sa časovnicima koji zvone, vrtove, jedno ostrvo, jedan brdski potok, jedan paviljon sa azurno plavom tavanicom okićenom zvezdama, koji je bio njegova soba za rad.

Poslednje godine svoga života, umirući laganom smrću, najplodniji francuski pisac provodi u siromaštvu, na imanju svoga sina, poznatog dramskog pisca Aleksandra Dime-sina.

Za vreme invazije Francuske 1870. godine, njegov se život gasi. Pred kraj života, od njegovog bogatstva ostao mu je samo jedan zlatnik koji se nalazio na kaminu u njegovoj sobi. Jednoga dana, sedeći u svojoj fotelji, razgovarao je sa svojim sinom. Pogled mu pade na kamin gde je svetlucao zlatnik. „Pre pedeset godina, reče on, kada sam došao u Pariz, imao sam jedan zlatnik. Zašto su me optuživali da sam rasipnik? Ja sam taj zlatnik sačuvao; pogledaj, eno ga.”

Notes

[←1]

Gospodin – Titula koju je u ono doba u Francuskoj nosio kraljev mlađi brat, brat kralja Luja XIII, Gaston Jean-Baptiste de France, duc d’Orléans, (1608–1660). Posle smrti Luja XIII titulu Gospodina dobio je Filip, brat Luja XIV, pa je tako Gaston bio Veliki Gospodin (Le Grand Monsieur), a Filip Mali Gospodin (Le Petit Monsieur). Mazaren je 1652. proterao Gastona u Bloa i posle njegove smrti, 1660, Filip je postao jedini Gospodin i vojvoda od Orleana.

[←2]

Luj XIII (1601–1643), kralj Francuske i Navare (1610–1643), sin Anrija IV.

[←3]

Anri IV od Francuske i Enrike III od Navare (Henri IV, rođen kao: Henri de Bourbon, 1553–1610) je kralj Navare (1572–1610) i kralj Francuske (1589–1610) prvi kralj iz burbonske dinastije. Odrastao je kao protestant, i učestvovao je u verskom ratu na njihovoj strani. Kralj Navare je postao 1572. Avgusta iste godine Anri se oženio Margaritom Valoa, sestrom kralja Šarla IX. Ovaj čin, koji je trebao da bude simbol pomirenja između protestanata i katolika, pretvorio se u brutalni masakr protestanata u Vartolomejskoj noći. Sa Margaretom nije imao dece, i od nje se razveo 1599. Druga žena mu je 1600. postala Marija Mediči. Anri je prvi plemić protestantskog (kalvinističkog) porekla koji je stigao do francuskog prestola. Da bi bio prihvaćen kao kralj, morao je da pređe na katoličanstvo. Najznačajniji akt njegove vladavine je Natski edikt iz 1598, kojim je zagarantovana sloboda veroispovesti za protestante, čime je okončan period verskih ratova. Ubio ga je verski fanatik Fransoa Ravajak 14. maja 1610. u Parizu. Nasledio ga je sin Luj XIII.

[←4]

Brat Luja XIII; uzimao je učešća u svim zaverama protiv njegovog prvog ministra, kardinala Rišeljea; bio je upleten u mnoge intrige za vreme Fronde i stoga prognan u Bloa, gde je živeo sve do svoje smrti.

[←5]

Titula koju je u ono doba u Francuskoj nosila kraljeva snaha, supruga kraljevog brata. Margareta, Marguerite of Lorraine (1615–1672), druga Gastonova supruga, od 1632.

[←6]

Gospodin Princ (Prince de Conde) — knez iz pobočne linije Burbona, čuveni francuski vojskovođa za vlade Luja XIII i Luja XIV. Istakao se za vreme Fronde kao protivnik dvorske stranke.

[←7]

Marie-Thérèse of Austria (1638–83), ćerka španskog kralja Filipa IV

[←8]

Građanski rat koji je u Francuskoj vođen za vreme maloletstva Luja XIV, između dvorske stranke (Ana Austrijska i Mazaren) i Vrhovnog suda. Jedan od glavnih razloga Fronde bila je Mazarenova rđava finansijska politika.

[←9]

Maršal d’Ankr (Končini) — italijanski pustolov, najuticajnija ličnost za vreme maloletstva i u početku vladavine Luja XIII. Vršio je velike zloupotrebe državne vlasti i usled toga je bio veoma omražen. Ubio ga je zapovednik kraljeve garde u dogovoru sa Lujem XIII.

[←10]

Kod starih Grka niža ženska zemaljska božanstva, obično veoma lepe i nežne devojke.

[←11]

Po grčkoj mitologiji, morska božanstva sa ženskim glavama a ptičjim telom i nogama. Svojim lepim pevanjem privlačile su brodare da idu za njima i da skaču u more, gde bi se podavili.

[←12]

Kraljevska palata sagrađena za vreme Henrija VIII.

[←13]

Kraljevska palata koja je izgorela 1697. godine.

[←14]

Rimska boginja lova.

[←15]

Rimska boginja ljubavi, kći Jupitera i Dijane, žena Vulkanova i majka Amorova.

[←16]

Kći mikenskog kralja Elektrona, žena Amfitrionova i mati Herkulova.

[←17]

Sveštenica Junonina.

[←18]

Jelo grčkih bogova na Olimpu, devet puta slađe od meda; oni koji bi je jeli, postali bi besmrtni.

[←19]

Vojvoda od Giza — pripadnik mlađe grane lorenskih vojvoda, čiji su se članovi istakli kao branioci katoličanstva u doba verskih ratova u Francuskoj; ubijen po naređenju Anrija III.

[←20]

Kalo — francuski slikar i bakrorezac XVII veka. Njegovi bakrorezi prikazuju fantastične scene sa mnogo mašte i sa neobičnom živošću.

[←21]

Didona — kći tirskog kralja Bela. Kada joj brat Pigmalion ubija muža, ona beži u Afriku sa svojim blagom i osniva Kartaginu. Prema Virgiliju, Enej, bežeći posle Trojanskog rata, stiže u Kartaginu i priča joj o propasti Troje. Ona ga voli, i udaje se za njega, ali je on, po naređenju bogova, napušta.

[←22]

Enej — po grčkorimskoj legendi, trojanski kraljević, sin Prijama i Afrodite.

[←23]

Taso — veliki italijanski pesnik XVI veka, pisac romantičnohrišćanskog epa Oslobođeni Jerusalim, gde sa mnogo poezije opeva Prvi krstaški rat.

[←24]

Ariosto — najpoznatiji italijanski epski pesnik (XV — XVI vek) pisac viteškog epa Besni Rolando.

[←25]

Patroklo — Grčki heroj, Ahilov prijatelj, sa kojim je pošao u Trojanski rat. U borbi protiv Trojanaca ubio ga je Hektor.

[←26]

Nescio vos (ne poznajem vas) — reči uzete iz jedne parabole iz Jevanđelja. U običnom govoru se upotrebljavaju u značenju: obratite se drugima, ja vas ne poznajem.

[←27]

Pitagora — grčki filozof i matematičar; živeo je u VI veku pre naše ere. Osnovao je takozvanu pitagorejsku duhovnu zajednicu podvrgnutu strogim pravilima, koja se bavila matematikom, muzikom, etikom, politikom itd.

[←28]

Siota (Ciotat) — pristanište na ušću Rone.

[←29]

Fabricijus — rimski konzul: živeo je u III v. pre naše ere. Bio je oličenje čestitosti, poštenja i rodoljublja.

[←30]

Te absolvo (opraštam ti grehe) — reči koje sveštenik izgovara kada pokajnik izvrši ispovest.

[←31]

Jov — biblijska ličnost; čuvena po svojoj pobožnosti. koga je bog, da bi oprobao njegovu vrlinu, učinio najbednijim i najsiromašnijim čovekom na svetu. Pošto je i dalje slavio boga i volju božju, bog mu je povratio sve njegovo bogatstvo.

[←32]

Irus — prosjak iz Itake, koji je Penelopi prenosio poruke prosilaca.

[←33]

Nimrod — mitološki kralj Haldeje, poznat kao vešt i neumoran lovac.

[←34]

Apolon — sin boga Zevsa, grčki bog smrti, čistote, lepote, mudrosti, svelosti, sunca; zaštitnik poezije i muzike.

[←35]

Boalo — francuski pesnik i kritičar XVII veka, teoretičar francuskog klasicizma.

[←36]

Flora — rimska boginja cveća. Voleo ju je Zefir sa kojim je rodila Proleće.

[←37]

Šatele — tvrđava u starom Parizu koja je služila kao tamnica. Srušena je 1782.

[←38]

Arijana — kći kritskog vladara Minosa; dala je Tezeju klube konca, koji je on ulazeći u Lavirint odmotavao, i pošto je ubio Minotaura po njemu se vratio. Pobegla je sa njim sa Krita, a kada je on ostavio na ostrvu Naksosu, bacila se u more.

[←39]

Epikur — grčki filozof (IV-III v. pre naše ere). Epikurizam je učenje koje se pogrešno dovodi u vezu sa Epikurom, a po kome je čulno zadovoljstvo jedini potsticaj ljudskih radnji i jedini cilj života; sam Epikur naprotiv smatrao je da su duhovna zadovoljstva korisnija, jer su trajnija od čulnih.

[←40]

Por-Roajal — manastir blizu Pariza koji je odigrao važnu ulogu u duhovnom i društvenom životu XVII veka. U njemu je živela grupa pobožnih ljudi i žena koji su primili doktrinu biskupa Jansenijusa o nemogućnosti spasa čoveka bez božje milosti. Bili su proganjani i njihov manastir je spaljen 1710.

[←41]

Epiktet — grčki filozof (I vek pre naše ere) pripadnik stoičke škole po čijem je učenju osnovni nagon čoveka za samoodržanjem isto što i težnja za srećom, a sreća se postiže vrlinom; istinski mudrac je onaj koji živi u skladu s prirodom i umom.

[←42]

Koliber (Coluber Couleuvre) — zmija neotrovnica, ali koja se smatra opasnom; u prenosnom značenju poslušna, pritvorna, prepredena osoba.

[←43]

Arno — čuveni francuski teolog, branilac jansenista protiv jezuita, pripadao je Por-
-Roajalu.

[←44]

Nikol — francuski moralist i teolog, saradnik Arnoa; pripadao je Por-Roajalu.

[←45]

Plutos — grčki bog bogatstva koga predstavljaju kao dete ili kao slepog starca.

[←46]

Kalkas — čuveni grčki vrač koje je sa Agamemnonom pošao u Trojanski rat; naredio je u ime bogova da se Ifigenija prinese na žrtvu i prorekao koliko će trajati Trojanski rat.

[←47]

Epikur — grčki filozof (IV-III v. pre naše ere). Epikurizam je učenje koje se pogrešno dovodi u vezu sa Epikurom, a po kome je čulno zadovoljstvo jedini potsticaj ljudskih radnji i jedini cilj života; sam Epikur naprotiv smatrao je da su duhovna zadovoljstva korisnija, jer su trajnija od čulnih.

[←48]

Sokrat — grčki filozof (VI-V v. pre naše ere) po čijem se učenju sreća sastoji u vrlini.

[←49]

Seneka — filozof stoičke škole (I vek pre naše ere); učitelj Neronov, umesto koga je upravljao državom sve dok nije pao u nemilost.

[←50]

Ciceron — (I v. pre naše ere) — čuveni rimski besednik, filozof i političar.

[←51]

Telemah — po grčkoj mitologiji, sin Odiseja i Penelope. Bio je maloletan kad mu je otac pošao u Trojanski rat; ali kako se ovaj godinama nije vraćao, Telemah je kao mladić pošao da ga traži po svetu.

[←52]

Antej — Neptunov sin; u borbi sa njim Herkul je bio zapazio da kad god se Antej dotakne zemlje on dobija novu snagu; stoga ga je digao u vazduh i udavio rukama.

[←53]

Pelops — po grčkoj mitologiji, sin lidskog kralja Tantala, a unuk Zevsov; otac ga je ubio i dao bogovima da ga jedu na jednoj gozbi koju je bio priredio u svom dvoru, ali mu je Zevs povratio život.

[←54]

Agrigentska dolina — dolina u kojoj se u antičko doba nalazio grad Agrigent, na Siciliji, rodno mesto filozofa Empedokla.

[←55]

Sen-Deni — grad u blizini Pariza u kome se nalazi čuvena crkva istog imena, jedna od najlepših i najstarijih crkava u Francuskoj, u kojoj su sahranjivani francuski kraljevi i članovi njihovih porodica.

[←56]

Protej — grčki morski bog koji je dobio od svoga oca Neptuna dar proricanja; ali je on često odbijao da odgovara onima koji su mu postavljali pitanja, i da bi pobegao od njih mešao je oblik kako je hteo.

[←57]

Mala: na latinskom i mauvais na francuskom znači rđav.

[←58]

Siva Eminencija — naziv za kaluđera, oca Žozefa de Tramble, koji je bio savetnik i desna ruka kardinala Rišeljea.

[←59]

Marcijal — rimski pesnik (I v. naše ere), pisac vrlo duhovitih satiričnih epigrama u kojima je ismevao savremene događaje i društvo.

[←60]

Danae — kći kralja Argosa Akrisiusa kome je neki prorok rekao da će ga ubiti sin koga Danae bude rodila. Akrisius zatvori svoju kćer u jednu kulu, ali se ona dopadne Jupiteru koji uđe kod nje u obliku zlatne kiše, i ona rodi sina Lerseja.

[←61]

Šale — francuski plemić, ljubimac Luja XIII koji je bio optužen da je kovao zaveru protiv Rišeljea i stoga osuđen da mu se odrubi glava.

[←62]

De Tu — francuski plemić koji je bio osuđen da mu se odrubi glava stoga što nije otkrio zaveru koju je njegov prijatelj Sen-Mar kovao protiv Rišeljea.

[←63]

Egerija — nimfa koja je davala savete rimskom kralju Numi Pompiliju; posle njegove smrti Dijana ju je pretvorila u kladenac.

[←64]

Pompona — rimsko božanegvo voća i vrtova, žena Vertumna, boga proleća.

[←65]

Panteon — kod Grka i Rimljana, hram koji je bio posvećen svim bogovima.

[←66]

Vertumn — rimsko božanstvo, bog Proleća.

[←67]

Stathuder — titula koju su nosili prinčevi kuće Oranž-Nasau, vladari Ujedinjenih pokrajina Holandije u XVII veku.

[←68]

Kao Avgust — aluzija na rimskog cara Oktavijana Avgusta, koji se u više mahova pretvarao kao da će da abdicira.

[←69]

Ernest Leguve (1807—1903) — književnik, poznat naročito kao dramski pisac.

[←70]

Nescio vos — (ne poznajem vas) — reči uzete iz jedne parabole iz Jevanđelja. U običnom govoru se upotrebljavaju u značenju: obratite se drugima, ja vas ne poznajem.

[←71]

Edip — sin tebanskog kralja Laja. Odlično je rešio zagonetku koju mu je postavilo čudovište Sfinks i postao i sam kralj.

[←72]

Animo… Viribus Impossibile — u duhu… ljudima nemoguće (lat).

[←73]

AMDG — skraćenica za Ad majorem Dei gloriam — Neka je slava višnjem bogu (deviza jezuitskog reda).

[←74]

Coram isti — da li pred ovim? (lat)

[←75]

Ecce homo — evo čoveka.

[←76]

In hoc signo vinces — U ovom znaku ćeš pobediti.

[←77]

Madlena de Skideri (1607—1701) — pisac pretencioznih romana Veliki Sirus i Klelija.

[←78]

Kandol — legendarni kralj Liđana. Ponosit lepotom svoje žene Nizije, želeo je da je njegov ljubimac Gig vidi nagu. Nizija je onda naterala Giga da ubije Kandola i da uzme njegovo mesto pored nje.

[←79]

Akvilon — jak severni vetar kod Rimljana i u savremenom pesničkom jeziku.

[←80]

Mnemozina — kći boga Urana, boginja pamćenja i majka muza.

[←81]

Domine, non sum dignus — Gospode, nisam dostojan.

[←82]

Peplos — ženska odeća bez rukava, kod starih naroda.

[←83]

Hermes —grčko ime antičkog božanstva Merkura, zaštitnika trgovaca i lopova.

[←84]

Iris — krilata glasnica mitoloških bogova; nju je Junona pretvorila u dugu.

[←85]

Tirsis — pastir iz Vergilijeve VII ekloge.

[←86]

Kapuanska uživanja — Godine 215. pre n. e. Hanibal je zauzeo italijanski grad Kapuu i u njemu proveo zimu. Docnije su ga optužili da se prepustio „kapuanskim uživanjima”. Taj izraz je postao poslovica sa značenjem: gubiti vreme koje bi moglo biti korisno upotrebljeno.

[←87]

Harpagon — glavna ličnost u Molijerovoj komediji Tvrdica.

[←88]

Polib — grčki ietoričar (210 do oko 125 pre n. e.)

[←89]

Arhimed — slavni geomegričar (287 do 212 pre n. e.).

[←90]

Šeriben — ličnost iz Bomaršeove komedije Figarova ženidba.

[←91]

Hesperidi — ostrva u Atlanskom Okeanu o kojima su stari narodi pričali čuda. To su verovatno današnja Kanarska Ostrva.

[←92]

Kolos iz Rodosa — kip boga Apolona koji je u ruci držao svetiljku i služio kao svetionik na ulazu u pristanište grada Rodosa, na ostrvu istog imena. Jedno od sedam čuda staroga sveta. Srušio ga je zemljotres.

[←93]

Adonis — božanstvo starih Grka, čuveno po svojoj izvanrednoj lepoti. Benepa, koja se zaljubila u njega, sišla je sa Olimpa, da bi pošla sa njim u lov. Tamo ga je ubio jedan divlji vepar, a Jupiter ga je tada, na Venerinu molbu, pretvorio u cvet.

[←94]

Galateja — morska nimfa. Nju je voleo div Polifem, ali je ona više volela pastira Akisa, zbog čega je Polifem ovoga smrskao stenom.

[←95]

Hesperide — po grčkoj mitologiji, nimfe čuvarice zlatnih Herinih jabuka.

[←96]

Casa de usted — u Gospodinovoj kući.

[←97]

Palada ili Minerva — Grčko i rimsko božanstvo, boginja mudrosti.

[←98]

Venera —Venus, boginja ljubavi i lepote, žena Vulkanoza, prevarila ga je sa Marsom, bogom rata.

[←99]

Veliki Sirus — Roman Gospođice de Skideri (XVII vek) čiji su junaci bili oličeše viteškog duha.

[←100]

Argus — prema grčkoj mitologiji, vladar Arga koji je imao sto očiju. Hera mu je poverila da čuva Jo, pretvorenu u kravu, ali ga je Hermes uspavao svirkom i odsekao mu glavu.

[←101]

Jošua — Posle Mojsijeve smrti, vođa jevrejskog naroda. Prema bibliji, boreći se protiv kraljeva Jerusalima, naredio je suncu da stane da bi mogao da pobedi kod Gabaona.

[←102]

Nec pluribus impar — Geslo Luja XIV koji je imao sunce za amblem i koje znači: Ne smatra se jednak sa gomilom.

[←103]

Tu quoque — Zar i ti! Aluzija na Cezarev krik bola (tu quoque fili) kada je među svojim ubicama opazio i Bruta za koga se mislilo da mu je sin.

[←104]

Hero — po grčkoj mitologiji Artemidina sveštenica; volela je Leandra, koji je stanovao na drugoj obali Helesponta i koji je noću preplivao moreuz kad god bi mu Hero svetiljkom dala znak sa svoje kule; kada se Leandar jedne noći udavio zbog bure i Hero se bacila u talase.

[←105]

Gabrielle d'Estrees — milosnica Anrija IV.

[←106]

Helena i Paris - Kada je trojanski princ Paris jednom došao na spartanski dvor, Menelaj ga je gostio nedelju dana, pre nego što je otišao na Krit na sahranu svoga oca. Za vreme Menelajevog odsustva, zahvaljujući boginji Afroditi, Helena se zaljubila u Parisa. Helena i Paris su pobegli u Troju i tamo se venčali. Njeno bekstvo je izazvalo rat između Grka i Trojanaca koji će trajati deset godina.

[←107]

Beoćanin — čovek nezgrapan, bez ukusa. Aluzija na stanovnike grčke pokrajine Beotije.

[←108]

Ninon de Lenclos (1620—1705) — Dobro poznata po svojoj lepoti i svome duhu. Primala je sve do cvoje duboke starosti u svome čuvenom salonu najuglednije književnike, plemiće i druge poznate ličnosti onoga doba.

[←109]

Te Deum – Ti Bože... hrišćanska molitva

[←110]

Avez-vous lu Baruh — Jeste li čitali Baruha. Pitanje koje je La Fonten svima postavljao pošto je jednom prilikom pročitao divnu molitvu jevrejskog proroka Baruha, koja je na njega ostavila snažan utisak.

[←111]

Bokačo — italijanski pripovedač, pesnik i humanist XIV veka, pisac Dekamerona, čuvene zbirke od sto izvanredno uspelih, mada ponekad i preterano slobodnih novela.

[←112]

Aretino — italijaneki pesnik, komediograf, prozni pisac i satiričar, više čuven po svom raskalašnom životu nego po svojim delima.

[←113]

Gaskonjac — aluzija na razmetljivost i hvalisavost stanovnika Gaskonje.

[←114]

Fugiunt risus leporesque — izbegavaju smeh i draži.

[←115]

Quo non ascendam — Dokle se sve neću popeti, aluzija na geslo na Fukeovom grbu.

[←116]

Rara avis in Terris — retka ptica na svetu. Kaže se za sve ono što je neobično i retko.

[←117]

Amadis — tip viteza lutalice i vernog, čednog ljubavnika.

[←118]

Merkur — rimski bog trgovine i bog vesnik.

[←119]

Stiks — po grčkoj mitologiji reka u donjem svetu koja je oko njega opticala sedam puta.

[←120]

Aristofan — najpoznatiji grčki komediograf i jedan od najboljih pisaca komedija u celoj svetskoj književnosti.

[←121]

Gracije — božanstva u rimskoj mitologiji, oličenje lepote i privlačnosti.

[←122]

Ksenokrat — grčki filozof, Platonov učenik.

[←123]

Ad majorem Dei gloriam — Za veću slavu božju; geslo isusovačkog kaluđerskog reda.

[←124]

Patiens quia aeternus — Strpljiv je zato što je večan. Reči svetog Avgustina koje je on rekao misleći na boga.

[←125]

Morfej — Grčki bog sna.

[←126]

Milon iz Krotona — Grčki atleta iz VI veka pre naše ere. Bio je neobično snažan i proždrljiv; prema predanju, ubio je jednog vola pesnicom, a zatim ga pojeo u jednom obroku.

[←127]

Mitridat — kralj Ponta (II i I vek pre naše ere) i ogorčen neprijatelj Rimljana. Vešt i hrabar vladar, ali surov i veroloman; bio je stalno izložen opasnosti usled dvorskih zavera i spletaka. Kažu da je još kao sasvim mlad proučavao otrovne biljke, da je na sebi oprobavao njihovo dejstvo i da je postao imun i na najopasniji otrov.

[←128]

Teofrast — Grčki filozof i pisac, učenik Aristotelov, posle učiteljeve smrti stajao na čelu peripatetične škole. Glavno delo Karakteri.

[←129]

Longo — Grčki pisac iz III veka, pisac čuvenog idiličnog romana Dafnid i Hloja.

[←130]

Ruta — Moavka, prababa cara Davida, čiji je život opisan u Bibliji, u knjizi koja nosi njeno ime. Udova jednog Jevrejina koji je napustio svoju domovinu da bi pobegao od gladi. Došavši u Vitlejem, osvojila je srce bogatoga Boza koji se oženio njome.

[←131]

Bofor - César of Bourbon-Vendôme (César I, Duke of Vendôme, Beaufort and Etampes) 1594-1665, sin Anrija IV i njegove ljubavnice Gabrielle d'Estrées.

[←132]

Samson — jevrejski nacionalni junak, sudija. Potukao Filifeje. Ovi su ga zarobili prevarom, pomoću njegove žene Dalile koja mu je odrezala kosu i tako ga lišila džinovske snage; kada mu je kosa porasla oborio je stubove hrama Filisteja i poginuo zajedno sa zatrpanim neprijateljima.

[←133]

Kastor — po grčkoj mitologiji, sin Zevsa i Lede; brat blizanac Poluksov sa kojim je učestvovao u pohodu Argonauta.

[←134]

Himera — do grčkoj mitologiji, čudovište, spreda lav, u sredini koza, a pozadi zmaj; izbacivala plamen; bila neobično snažna i brza.

[←135]

Enkelad — jedan od titana koji se pobunio protiv Zevsa; pobegao na Siciliju, gde ga je ovaj sahranio ispod Etne; kad god bi se okrenuo, pokrenuo bi celo ostrvo.

[←136]

Vallon — dolinica, udoljica

[←137]

Zlatno runo — odlikovanje koje je ustanovio vojvoda od Burgonje 1429. god. Posle smrti Karla Smelog ovo je odlikovanje prešlo na austrijski kraljevski dom, a zatim sa Karlom V, na španski.