Tri musketara

Aleksandar Dima

PRVA KNJIGA

I

TRI POKLONA G. D’ARTANJANA OCA

Prvog ponedeonika meseca aprila 1625. grad Men, u kome se rodio pisac Romana o ruži,¹ izgledao je tako uzavreo da su hugenoti² hteli da načine od njega drugi La Rošel.³ Više građana, kad su videli kako žene beže ka Velikoj ulici i čuli vrisak dece na pragu vrata, brzo su navukli na se oklop i, podržavajući svoju nepouzdanu prisebnost puškom ili kopljem, uputili se gostionici „Kod slobodnog mlinara”, pred kojom se tiskala gusta radoznala gomila, koja je svakog minuta sve više rasla.

U to vreme panike su bile česte i retko bi koji dan prošao, a da ova ili ona varoš ne zabeleži u svoj arhiv kakav događaj ove vrste. Tu je plemstvo koje je ratovalo među sobom; kralj koji je ratovao s kardinalom; Španci koji su ratovali s kraljem. Zatim, pored ovih, podmuklih ili javnih, tajnih ili otvorenih ratova, tu su bili još lopovi, prosjaci, hugenoti, kurjaci i lakeji, koji su ratovali s celim svetom. Građani su se laćali oružja protiv lopova, protiv kurjaka, protiv lakeja, uvek; — često protiv plemstva i hugenota; — pokadšto protiv kralja; — ali nikad protiv kardinala i Španaca. Iz ove navike iziđe da tog prvog ponedeonika meseca aprila 1625, kad čuše graju, a ne videše ni žut i crven barjak španski ni livreju vojvcde od Rišeljea, građani pojuriše ka gostionici „Kod slobodnog mlinara”.

Kad su tu došli, svaki je mogao videti i saznati uzrok te graje.

Jedan mlad čovek… — da damo njegovu sliku jednim potezom pera: — zamislite Don Kihota od osamnaest godina; Don Kihota bez šlema i oklopa; Don Kihota u vunenom grudnjaku, ćija se plava boja pretvorila u nejasnu boju vinskog taloga i nebeskog plavetnila. Dugo i mrko lice, ispupčene jagodice, znak lukavstva; vilice preko mere razvijene, po ćemu ćete Gaskonjca uvek poznati i kad je bez kape, a naš mladi čovek nosio je kapu ukrašenu nekim perom; oko otvoreno i pametno; nos kukast, ali lepo ocrtan. Bio je suviše visok za mladića, suviše mali za odrasla čoveka i neizvežbano oko bi ga smatralo za sina nekog zakupca da nije nosio dugačak mač koji je, obešen o kožni kajas, udarao po nogama svoga sopstvenika kad bi ižao peške, a po nakostrešenoj dlaci konja kad bi jahao.

Jer naš mladi čovek imao je jahaćeg konja i taj konj bio je tako neobičan da je svakome padao u oči; to beše konjićak iz Bearna, od dvanaest do četrnaest godina, kulašast, bez dlake na repu, ali ne bez otoka na nogama, i koji je, iako je glavu nosio niže kolena, sa čega mu je bilal⁴ bio izlišan, ipak prelazio dnevno svojih osam milja. Na nesreću, dobra svojstva ovog konja bila su tako skrivena pod njegovom neobičnom dlakom i rđavim držanjem da je u vremenu u kome se ceo svet razumevao u konje pojava pomenutog konjička u Menu, u koji beše ušao pre jedno četvrt časa, izazvala rđav utisak, koji se preneo i na njegova konjanika.

I ovaj utisak pao je utoliko teže mladom d’Artanjanu (tako se zvao Don Kihot ove druge Rosinante) što je i sam uviđao koliko je smešan izgledao kraj ovakvog konja, ma kako dobar konjanik da je bio; zato je i uzdahnuo duboko primajući ovaj poklon od g. d’Artanjana oca. On je znao da ovakva životinja vredi bar dvadeset livara; doduše, reči kojima je poklon bio propraćen bile su dragocene.

„Sine”, — rekao je gaskonjski plemić, onim čistim narečjem bearnskim koga se Anri IV nikad nije mogao oprostiti, — „sine, ovaj je konj oždrebljen u kući našega oca pre skoro trinaest godina, i od to doba ostao je u njoj, zbog čega treba da ga volite. Nemojte ga nikad prodati, ostavite ga da mirno i časno skonča od starosti, a ako budete ratovali s njime, štedite ga kao što biste štedeli kakvog starog slugu. Na dvoru” — nastavi g. d’Artanjan otac, — „ako budete imali čast da odete tamo, čast na koju vam, uostalom, vaše staro plemstvo daje prava, nosite dostojno vaše plemićko ime, koje su vaši preci preko pet stotina godina dostojno nosili i za vas i za vaše. Pod vašim razumem vaše srodnike i vaše prijatelje. Nemojte nikad ništa podnositi, sem od g. kardinala i kralja. Svojom hrabrošću, razumete li, samo svojom hrabrošću, utire danas plemić sebi put. Ko god uzdrhti, ma i za jedan trenutak, propusti, može biti, zalogaj koji mu je baš za vreme tog trenutka sreća pružila. Vi ste mladi, vi treba da ste hrabri iz dva razloga: prvo, zato što ste Gaskonjac, a drugo, što ste moj sin. Ne bojte se neprilika i tražite avanture. Ja sam vas naučio da vladate mačem; u vas je koleno gvozdeno, a ruka čelična; tucite se ma za šta; tucite se tim pre što su dvoboji zabranjeni i što je, prema tome, dvostruka hrabrost tući se. Ja vam, sine, mogu dati svega petnaest talira, svoga konja i savete koje ste sad čuli. Vaša mati dodaće tome recept izvesnog melema koji je dobila od jedne Ciganke i koji ima tu čudnovatu vrlinu da leči svaku ranu koja ne dohvati srce. Koristite se svime i živite srećno i dugo.

— Imam još samo jednu reč da vam kažem, da vam upravo iznesem jedan primer, ne moj, jer ja nikad nisam bio na dvoru i nisam vodio druge ratove do verske, kao dobrovoljac; govorim o gospodinu od Trevila, koji je nekad bio moj sused i koji je imao čast da se, kao dete, igra s našim kraljem Lujem XIII, bog ga čuvao! Nje-govo igranje pretvaralo se pokadšto u bitke, i u tim bitkama kralj nije bio uvek jači; zbog udaraca koje je od njega dobio, on oseća mnogo poštovanja i prijateljstva za gospodina od Trevila. Docnije se gospodin od Trevila tukao s drugima, prilikom svog prvog putovanja u Pariz, pet puta; od smrti pokojnoga kralja pa do punoletstva mladoga, ne računajući ratove i opsade, sedam puta; a od tog punoletstva do danas, možda, sto puta! I, pokraj sviju naredaba, zapovesti i odluka, on je sad kapetan nad musketarima, to jest starešina jedne Cezarove legije na koju kralj mnogo polaže i koje se g. kardinal boji, on za koga se zna da se ne boji svačega. Sem toga, gospodin od Trevila ima godišnje deset hiljada talira, to je, dakle, vrlo veliki gospodin. — On je počeo kao vi; otidite k njemu sa ovim pismom, i ugledajte se na nj da biste napredovali kao on.”

Posle tih reči g. d’Artanjan otac pripasa sinu svoj sopstveni mač, nežno ga poljubi u oba obraza i dade mu svoj blagoslov.

Kad je izašao iz očeve sobe, mladi čovek nađe mater, koja ga je čekala s čuvenim receptom, čiju će dosta čestu upotrebu izazvati saveti koje smo malo pre izložili. Rastanak s materom bio je duži i nežniji nego rastanak sa ocem, ne zato što g. d’Artanjan nije voleo svoga sina, koji je, dakle, vrlo veliki gospodin. — On je počeo kao vi; tanjan bi muškarac i smatrao da je nedostojno jednog muškarca puštati na volju svome uzbuđenju, dok je gđa d’Artanjan bila žena i uz to mati. — Ona je mnogo plakala i, da kažemo u pohvalu g. d’Artanjanu sinu, ma koliko da se usiljavao da ostane tvrd, kakav je trebalo da bude jedan budući musketar, on ne mogade odoleti prirodi i proli mnoge suze, od kojih je s teškom mukom sakrio polovinu.

Istoga dana krenu se mladi čovek na put, noseći sa sobom tri očeva poklona, koji su se, kao što smo rekli, sastojali iz petnaest talira, konja i pisma za g. od Trevila; razume se, saveti su bili dati pride.

S takvim vade mecumom⁵ bio je g. d’Artanjan, i moralno i fizički, verna kopija Servantesovog junaka, s kojim smo ga tako srećno sravnili kad su nam naše dužnosti istoričara nalagale da iznesemo njegovu sliku. Don Kihot je uzimao vetrenjače za džinove, a ovce za vojske; d’Artanjan je svaki osmeh uzimao za uvredu, a svaki pogled za izazivanje. Posledica je toga bilo to da je od Tarba do Mena držao neprestano stisnutu pesnicu i da je deset puta dnevno prinosio ruku balčaku svoga mača; pri svem tom pesnica se nije spustila ni na kakvo lice i mač nije izlazio iz korica. Nije da bedni, kulašasti konjičak nije izazivao dovoljno osmeha na licima prolaznika, ali kako je iznad konja zveckao mač zamašne dužine i kako je iznad tog mača blistalo oko pre zversko nego ponosito, prolaznici su ugušivali svoj osmeh ili, ako smehu nisu mogli odoleti, gledali su bar da se smeju jednom stranom lica, kao antičke maske. D’Artanjan ostade, dakle, dostojanstven i neuvređen u svojoj osetljivosti do ove nesrećne varošice Mena.

Ali tu, kako je sišao s konja pred vratima gostionice „Kod slobodnog mlinara”, a niko, ni gazda, ni momak, ni konjušar, ne dođe da mu pridrži uzengije, d’Artanjan ugleda na jednom odškrinutom prozoru, u prizemlju, plemića lepa stasa i otmena lika, premda lica malo namrštena, koji je razgovarao s dvema osobama koje su ga, kako je izgledalo, s poštovanjem slušale. Po svom običaju, d’Artanjan, naravno, pomisli da je on predmet razgovora i stade slušati. Ovaj put d’Artanjan se prevario samo upola: nije bila reč o njemu nego o njegovom konju. Plemić je, izgleda, nabrajao svojim slušaocima sva njegova svojstva i, kako su ti slušaoci, kao što sam rekao, ukazivali veliko poštovanje pripovedaču, oni su svaki čas udarali u smeh. I kako je i poluosmeh bio dovoljan da probudi plahovitost mladoga čoveka, lako je razumeti kakvo je dejstvo proizvela na nj ova preterana veselost.

Međutim, d’Artanjan htede najpre da bude načisto sa izgledom bezobraznika koji mu se podsmevao. On upravi svoj ponosit pogled na stranca i poznade čoveka od četrdeset do četrdeset i pet godina, očiju crnih i oštrih, lica bleda, velika nosa i brkova crnih i lepo podsečenih; imao je na sebi dolamu i kratke ljubičaste čakšire sa podvezama iste boje, bez drugih ukrasa do običnih proreza kroz koje se videla košulja. Ove čakšire i ova dolama, iako nove, izgledale su izgužvane kao putničke haljine koje su dugo bile zatvorene u sanduku. Sve ovo video je d’Artanjan brzo kao najbrižljiviji posmatrač i, bez sumnje, po nagonu koji mu je govorio da će ovaj nepoznati čovek biti od velikog uticaja na njegov život.

Kako je plemić u ljubičastoj dolami, u trenutku kad je d’Artanjan upro svoj pogled u nj, načinio o bearnskom konjičku jednu od svojih najlepših i najdubljih dosetaka, njegova dva slušaoca prsnuše u smeh, a i on sam, protivno svome običaju, pusti preko svog lica jedan bledi osmeh, ako se tako može reći. Više nije bilo sumnje, ovog puta d’Artanjan je bio doista uvređen. Potpuno uveren u to, on natuče kapu na oči i, trudeći se da kopira dvorsko držanje koje je zapazio u Gaskonji kod nekih plemića putnika, on se uputi napred, s jednom rukom na maču, a s drugom na kuku. Na nesreću, što se više približavao, gnev ga je sve više obuzimao i, mesto dostojanstvenog i ponositog govora koji beše spremio za izazivanje, on nađe na jeziku samo neuljudne reči koje je propratio besnim pokretom.

— Ej, gospodine, — uzviknu on — vi što se krijete iza tog prozora! Jest, vi, recite mi, molim vas, čemu se smejete, pa da se smejemo zajedno.

Plemić lagano pređe očima preko konja i konjanika, kao da mu je trebalo izvesno vreme da razume da su njemu upućena ova tako neobična prebacivanja; zatim, kad se potpuno uverio, njegove se obrve lako nabraše i posle dosta duge počivke, sa ironičnim i drskim naglaskom koji nije mogućno opisati, on odgovori d’Artanjanu:

— Ja ne govorim vama, gospodine.

— Ali ja govorim vama! — uzviknu mladi čovek, koga naljuti ova mešavina drskosti i dobrog ponašanja, pristojnosti i preziranja.

Nepoznati ga pogleda još malo sa svojim lakim osmehom, zatim se ukloni s prozora, iziđe lagano iz gostionice i stade pred konja, na dva koraka od d’Artanjana. Njegovo mirno držanje i podrugljiv izraz behu udvojili smeh onih s kojima je razgovarao i koji behu ostali na prozoru.

Kad ga vide da prilazi, d’Artanjan izvuče mač iz korica za čitav pedalj.

— Ovaj konj zaista je ili, bolje reći, bio je u svojoj mladosti kulašast kao ljutić — reče nepoznati, nastavljajući započete primedbe i obraćajući se svojim slušaocima na prozoru, kao da nije ni primetio gnev d’Artanjana, koji se stavio između njega i njih. — Ova je boja vrlo poznata u botanici, ali dosad vrlo retka kod konja.

— Konju se smeje onaj koji ne sme da se smeje gospodaru! — uzviknu gnevni pitomac Trevilov.

— Ja se ne smejem često, gospodine, — nastavi nepoznati — što i sami možete videti po mome licu, ali zadržavam pravo da se smejem kad mi je volja.

— A ja, — uzviknu d’Artanjan — ja ne dopuštam nikome da se smeje kad to meni nije po volji!

— Odista? — nastavi nepoznati, mirniji no ikad — Pravo imate. — On se okrenu i htede da uđe u gostionicu na veliku kapiju, pod kojom je d’Artanjan, kad je došao, spazio bio potpuno osedlana konja.

Ali d’Artanjan nije bio takav da olako pusti čoveka koji je bio tako drzak da mu se podsmeva. On sasvim izvuče mač iz korica i pojuri za njim, vičući:

— Okrenite se, ta okrenite se, gospodine podsmevaču, da vas ne udarim s leđa.

— Da udarite mene! — reče nepoznati, okrenuvši se na petama, i pogleda mladog čoveka koliko začuđeno toliko prezrivo. — Dragi moj, vi ne znate šta govorite.

Zatim poluglasno i kao da govori za se dodade:

— Šteta! Kakva sreća za njegovo veličanstvo, koje na sve strane traži hrabre ljude za svoje musketare!

Tek što je dovršio, a d’Artanjan ga tako besno napade da bi mu po svoj prilici to bio poslednji smeh u životu da nije živo odskočio unazad. Nepoznati tada vide da se nije više šaliti, izvuče mač, pozdravi svoga protivnika i ozbiljno zauze stav. Ali u istom trenutku njegova dva slušaoca, u pratnji gostioničara, stadoše udarati d’Artanjana batinama, vatraljima i mašicama. Obrt u napadu bio je tako brz i tako potpun da je protivnik d’Artanjanov, dok se ovaj okrenuo da se zakloni od ove kiše udaraca, vratio mač u korice i mesto učesnika, koji umalo nije bio, postao prost posmatrač borbe, uloga koju je odigrao sa svojom običnom ravnodušnošću, mrmljajući pri svem tom:

— Prokleti Gaskonjci! Posadite ga na žućaka, pa neka ide.

— Ne, dok te ne ubijem, kukavico! — vikao je d’Artanjan, zaklanjajući se što je bolje mogao i ne ustupajući ni za jedan korak svojim neprijateljima, koji su ga obasipali udarcima.

— Opet jedna gaskonada — promrmlja plemić. — Moje mi časti, ovi su Gaskonjci nepopravljivi! Onda produžite igru, kad baš hoće. Kad je bude sit, reći ce da mu je dosta.

Ali nepoznati nije još znao s kakvim tvrdoglavcem ima posla; d’Artanjan nije bio čovek koji će moliti za milost. Borba se produži još nekoliko trenutaka; najzad, klonuo, d’Artanjan ispusti mač koji jedan udarac batine prebi nadvoje. Drugi jedan udarac, koji ga stiže u čelo, obori ga gotovo u isti mah, sasvim krvava i gotovo onesvešćena.

Baš u tom trenutku sleže se narod sa sviju strana. Gostioničar, bojeći se bruke, sa svojim momcima odnese povređenog u kujnu, gde mu ukazaše pomoć.

Što se tiče plemića, on se beše vratio na svoje mesto na prozoru i sa nekim nestrpljenjem posmatrao je svetinu, koja kao da mu je svojim prisustvom veoma smetala.

— No, kako je onaj ludak? — reče kad se vrata otvoriše, obraćajući se gostioničaru, koji dođe da ga pita za zdravlje.

— Vaša ekselencija je zdrava i čitava? — upita gostioničar.

— Potpuno zdrav, dragi moj, nego šta je s našim mladim čovekom?

— Bolje mu je — reče gostioničar — onesvestio se sasvim.

— Istina? — reče plemić.

— Ali, pre nego što se onesvestio, prikupio je svu svoju snagu da vas pozove i izazove.

— Ta to je prava satana! — uzviknu nepoznati.

— O ne, Ekselencijo, nije satana — prihvati gostioničar prezrivo — jer dok je ležao onesvešćen, pretresli smo ga i našli smo mu samo jednu košulju i u kesi dvanaest talira, što mu ipak nije smetalo da kaže kako biste se odmah pokajali da se ovako što dogodilo u Parizu, a ovako pokajaćete se tek docnije.

— To je onda neki prerušen princ — reče hladno nepoznati.

— Ja vam ovo kažem — dodade gostioničar — da se znate upravljati.

— A nije nikog pomenuo u svojoj ljutini?

— Jeste, udarao se po džepu govoreći: „Videćemo šta će gospodin od Trevila kazati za ovu uvredu nanetu njegovom štićeniku.”

— Gospodin od Trevila? — reče nepoznati i uozbilji se. — Udarao se po džepu pominjući ime g. od Trevila?… Molim vas, dragi moj, dok je taj mladi čovek ležao onesvešćen, vi ste, bez sumnje, pretresli i taj džep. Šta je bilo u njemu?

— Jedno pismo upućeno gospodinu od Trevila, kapetanu musketarskom.

— Istina!

— Kao što vam rekoh, ekselencijo.

Gostioničar, koji ne beše obdaren velikom pronicljivošću, nije ni primetio utisak koji su njegove reči ostavile na licu nepoznatog. Ovaj se ukloni s prozora, na koji se beše oslonio krajem lakta, i nabra obrve kao čovek koji nije spokojan.

„Do đavola!” — promrmlja on kroz zube — „da mi nije Trevil poslao tog Gaskonjca? Vrlo je mlad! Ali udarac mača je udarac, pa ma koliko bio mlad onaj koji ga zadaje, i čovek se manje čuva deteta nego svakog drugog; pokadšto je dovoljna jedra mala smetnja da naškodi velikoj nameri.”

I nepoznati pade u zamišljenost koja je trajala nekoliko trenutaka.

— Je l’ te, gostioničaru, zar me nećete oprostiti tog mahnitog čoveka? Ja ne mogu da ga ubijem, a međutim — dodade on s izrazom hladne pretnje — a međutim smeta mi. Gde je sad?

— U sobi moje žene, gde ga previjaju, na prvom spratu.

— Torba i stvari njegove kod njega su? Nije skidao dolamu?

— Naprotiv, sve je to dole u kujni. Ali kad vam je taj mahniti mladić na smetnji…

— Naravno da mi je na smetnji. Napravio je u vašoj gostionici skandal koji pošteni ljudi ne mogu da podnesu. Idite, spremite mi račun i izvestite mog lakeja.

— Šta? Gospodin nas već ostavlja?

— Vi, to dobro znate, pošto sam vam već naredio da mi osedlate konja. Zar to nije učinjeno?

— Jeste i, kao što je Vaša ekselencija mogla videti, konj je pod kapijom spreman za put.

— Vrlo dobro, učinite onda što sam vam rekao. „Šta!” — reče u sebi gostioničar — „da se nije uplašio od onog deteta?”

Ali zapovednički pogled nepoznatoga preseče ga. On se ponizno pokloni i iziđe.

„Taj ugursuz ne treba da vidi miledi”⁶ — nastavi stranac — „ona tek što nije prošla; već je odocnila. Zaista, biće bolje da uzjašem konja i odem pred nju… Samo kad bih mogao znati šta ima u onom pismu koje je upućeno Trevilu.”

I nepoznati se, mrmljajući uputi u kujnu.

Za to vreme gostioničar, koji više nije sumnjao da je prisustvo mladog čoveka oterao nepoznatog iz njegove gostionice, pope se u sobu svoje žene, gde nađe d’Artanjana, koji bese došao k sebi. Pošto mu je objasnio da ga policija lako može skleptati što je izazvao jednog velikog gospodina, jer, po mišijenju gostioničarevom, nepoznati je morao biti neki veliki gospodin, on ga nagovori da, pokraj sve svoje slabosti, ustane i nastavi put. D’Artanjan, upola van sebe, bez dolame i uvijene glave, diže se i stade silaziti. Ali kad je došao do kujne, prvo što je opazio beše njegov izazivač, koji je mirno razgovarao kraj jednih teških karuca, u koja behu upregnuta dva krupna normanska konja.

Gospođa s kojom je razgovarao i čija se glava videla kroz prozor na kojima beše žena od svojih dvadeset do dvadeset i dve godine. Mi smo već rekli s kakvom je brzinom d’Artanjan mogao jedno lice uočiti; on, dakle, na prvi pogled vide da je žena bila mlada i lepa. I ta mu je lepota utoliko više pala u oči što je bila potpuno strana južnim predelima u kojima je d’Artanjan dotle živeo. To beše bleda i plava osoba, duge, kovrdžave kose koja joj je padala niz ramena, velikih plavih i sanjalačkih očiju, rumenih usana i ruku belih kao alabaster. Ona je vrlo živo razgovarala s nepoznatim.

— I tako, Njegova mi preuzvišenost nalaže… — reče gospođa.

— Da se smesta vratite u Englesku i da je neposredno izvestite ako bi se vojvoda krenuo iz Londona.

— A što se tiče mojih drugih uputstava? — upita lepa putnica.

— Ona su u ovoj kutiji, koju ćete otvoriti tek kad budete s druge strane La Manša.

— Vrlo dobro, a šta ćete vi?

— Ja idem natrag u Pariz.

— Ne kaznivši tog bezobraznog mladića? — upita gospođa.

Nepoznati zausti da odgovori, ali u trenutku kad otvori usta d’Artanjan, koji beše sve čuo, banu na prag:

— Taj bezobrazni mladić kažnjava druge — uzviknu on — i nadam se da mu onaj koga treba da kazni neće umaći i sad kao prvi put.

— Neće umaći? — prihvati nepoznati i nabra obrve.

— Ne, pred jednom ženom, mislim da nećete smeti pobeći.

— Pomislite — uzviknu miledi, videći da se plemić mašio za mač — pomislite da najmanje zakašnjenje može sve upropastiti.

— Imate pravo — uzviknu plemić — idite vi vašim putem, a ja ću mojim.

I pozdravivši gospođu lakim pokretom glave, on skoči na konja, dok je kočijaš ljuto šibao konje u kolima. Obe ličnosti odjuriše u galopu, svaka suprotnim pravcem ulice.

— Ej, vaš trošak! — povika gostioničar, čija se naklonost prema putniku pretvorila u duboko preziranje kad je video da ovaj ode ne plativši račun.

— Plati, huljo, — uzviknu putnik, u galopu, svom lakeju, koji baci gostioničaru dva-tri srebrna novca, pa odjuri za svojim gospodarem.

— Ah, kukavico! Ah, nitkove! Lažni plemiću! — uzviknu d’Artanjan i polete za lakejom.

Ali ranjenik je bio još i suviše slab da podnese takav potres. Jedva što je prešao deset koraka, a uši mu zabrujaše, zanese se, krvava magla navuee mu se na oči, i on pade nasred ulice, vičući neprestano:

— Kukavico! Kukavico! Kukavico!

— Zaista je kukavica — promrmlja gostioničar, prilazeći d’Artanjanu i pokušavajući da se laskanjem pomiri s jadnim mladićem, kao ono u basni čaplja sa pužem.

— Jest, baš je kukavica — mrmljao je d’Artanjan — ali ona, baš je lepa.

— Ko, ona? — upita gostioničar.

— Miledi — prošaputa d’Artanjan.

I on se po drugi put onesvesti.

„Ako će” — reče gostioničar — „izgubio sam njih dvoje, ali mi ostaje ovaj koga ću zadržati bar nekoliko dana, uveren sam. Zaradiću ipak jedanaest talira.”

Zna se da je jedanaest talira bilo sve što je ostalo u kesi d’Artanjanovoj.

Gostioničar je računao na jedanaest dana bolovanja, po talir dnevno; ali je krčmar računao bez gosta. Sutradan, još u pet časova ujutru, d’Artanjan ustade, siđe sam u kujnu, zatraži, pored nekoliko drugih začina čiji nam spisak nije došao do ruku, vina, zejtina, ruzmarina, i po receptu svoje matere napravi melem kojim namaza svoje mnogobrojne rane, i sam promeni zavoje, ne hoteći pomoć nikakvog lekara. Zahvaljujući bez sumnje dejstvu ovog melema, a možda i tome što se nijedan lekar nije umešao, d’Artanjan se pridiže još to veče, a sutradan bio je gotovo zdrav.

Ali u trenutku kad htede da plati ruzmarin, zejtin i vino — jedini trošak svoj, jer beše držao potpunu dijetu, dok je njegov kulašasti konj, kako bar reče gostioničar, pojeo triput više no što bi se moglo pretpostaviti prema njegovom rastu — d’Artanjan nađe u svome džepu samo kesicu od otrcane svile, kao i jedanaest talira koji su bili u njoj; a što se tiče pisma upućenog g. od Trevila, njega beše nestalo.

Mladi čovek stade tražiti to pismo s velikim strpljenjem; prevrtao je i prevrtao džepove po dvadeset puta, pretresao je nekoliko puta torbu, otvarao i zatvarao kesu; ali kad se uveri da pisma nema, njega i po treći put obuze bes, što zamalo ne dovede do ponovne upotrebe začinjenog vina i sirćeta, jer, videći da se ova zloćudna glava raspalila i stala pretiti da će sve polupati po gostionici ako se ne nađe pismo, gostioničar beše već ščepao motku, njegova žena držalju od metle, a momci one iste batine kojima se juče behu poslužili.

— Moje pismo! — vikao je d’Artanjan — moju preporuku, grom i pakao, ili ću vas sve poklati kao jaganjce!

Na nesreću, jedna okolnost nije dala mladom čoveku da izvrši, svoju pretnju: njegov mač, kao što smo rekli, beše u prvoj borbi prebijen nadvoje, što je on sasvim zaboravio. Otuda, kad doista htede izvući mač, d’Artanjan se nađe oružan jednim parčetom mača od osam do deset palaca, koje gostioničar beše brižljivo strpao u korice. Što se tiče ostalog sečiva, gazda ga je vešto sklonio da načini od njega iglu za nadevanje slanine u meso.

Međutim, ovo razočaranje po svoj prilici ne bi zadržalo našeg plahovitog mladića da gostioničar nije promislio i našao da je zahtev njegovog putnika sasvim na svome mestu.

— Pa zbilja — reče on i spusti motku — gde je to pismo?

— Jest, gde je pismo? — uzviknu d’Artanjan. — Pre svega, treba da znate da je to pismo za g. od Trevila i da se mora naći jer, ako se ne nađe, on će ga umeti naći.

Ova pretnja zaplaši gostioničara. Posle kralja i g. kardinala, g. od Trevila bio je čovek čije su ime, možda, najčešće pominjali vojnici, pa i sami građani. Bio je, istina, i otac Josif, ali je njegovo ime pominjano samo šapatom — toliko je strah zadavala Seda preuzvišenost, kako su obično zvali ovog poverenika g. kardinala.

Zato gostioničar baci motku, zapovedi ženi da to isto učini sa držaljem od metle, i momcima sa njihovim batinama, i prvi dade primer na taj način što stade i sam tražiti izgubljeno pismo.

— Je li bilo što važno u tome pismu? — upita gostioničar posle nekoliko trenutaka uzaludnog traženja.

— Još kako! — uzviknu Gaskonjac, koji je računao da tim pismom dođe i do dvora — u njemu je sve moje imanje.

— Uputnice na Španiju? — upita gostioničar, nespokojan.

— Uputnica na ličnu blagajnu Njegova veličanstva — odgovori d’Artanjan, koji je, računajući da s tom preporukom stupi u službu kraljevu, mislio da neće slagati ako da ovaj malo drzak odgovor.

— Do đavola! — reče gostioničar, sasvim u očajanju.

— Ali nije to ništa — nastavi d’Artanjan s gaskonjskim pouzdanjem — novac je sitnica; pismo je glavno. Više bih voleo da sam izgubio hiljadu pistola nego njega.

Nije mnogo stavljao na kocku da je rekao i dvadeset hiljada, ali neka mladićka stidljivost ne dade mu da to kaže.

Najedanput jedna misao senu kroz glavu gostioničaru, koji se strašno vajkao što ne može da nađe pismo.

— To pismo nije izgubljeno — uzviknu on.

— A! — reče d’Artanjan.

— Ne, ono vam je uzeto.

— Uzeto! A ko ga je uzeo?

— Jučerašnji plemić. On je silazio u kujnu, gde vam je bila dolama. Tu je ostao sam. Opkladio bih se da ga je on ukrao.

— Mislite? — odgovori d’Artanjan, nedovoljno ubeđen, jer je bolje no iko znao sasvim ličnu važnost toga pisma i nije mogao pojmiti zašto bi nekome toliko stalo do njega. I zaista, nijedan momak, nijedan putnik ne bi ništa dobio ako bi prisvojio to pismo.

— Vi, dakle, velite — nastavi d’Artanjan — da sumnjate na onog bezobraznog plemića.

— Nije da sumnjam nego sam uveren — nastavi gostioničar. — Kada sam mu rekao da je vaša milost štićenik gospodina od Trevila i da, štaviše, imate pri sebi pismo za tog čuvenog plemića, on se mnogo uznemirio; zapitao me je gde je to pismo, i odmah zatim sišao u kujnu, gde je bila vaša dolama.

— Onda je on lopov — odgovori d’Artanjan — ja ću se za to tužiti gospodinu od Trevila, a gospodin od Trevila tužiće se kralju. — Zatim dostojanstveno izvadi iz džepa dva talira, dade ih gostioničaru, koji ga gologlav isprati do vrata, usede na svoga kulašastog konja, koji ga lepo odnese do kapije svetog Antonija u Parizu, gde ga njegov gospodar prodade za tri talira, što je dosta skupo kad se ima na umu da ga je d’Artanjan od poslednjeg konaka bio preterao. Konjarski trgovac kome ga je d’Artanjan ustupio za devet livara nije krio da toliko daje za konja jedino zbog njegove neobične boje.

D’Artanjan uđe, dakle, u Pariz peške, s prtljagom pod pazuhom, i išao je dotle dok nije našao sobu koja bi odgovarala njegovim sredstvima. Ta soba bila je neka vrsta mansarde, u Grobarskoj ulici, blizu Luksemburga.

Čim je dao kaparu, d’Artanjan se useli u svoj stan i provede ostatak dana u prišivanju širita na dolamu i čakšire, širita koji mu je mati skinula sa gotovo nove dolame d'Arianjana oca i koji mu je kradom dala; polom ode na Kej Feralj da namesti novo sečivo na mač; zatim se vrati u Luvr da upita prvog musketara koga sretne gde je kuća g. od Trevila, koja je bila u Ulici starog golubarnika, to jest, baš u blizini sobe koju je d’Artanjan uzeo; ova se okolnost učinila d’Artanjanu srećnim znakom za uspeh njegova puta.

Posle toga, zadovoljan svojim ponašanjem u Menu, bez griže savesti u prošlosti, pun pouzdanja u sadašnjost i nade u budućnost, on leže i zaspa snom pravog junaka.

Ovaj san, još sav palanački, držao ga je do devet časova ujutru, kada je ustao da ide čuvenom g. od Trevila, trećoj ličnosti u kraljevini, kako reče njegov otac.

II

PREDSOBLJE G. OD TREVILA

G. od Troavila, kako se još zvala njegova rodbina u Gaskonji, ili g. od Trevila, kako se sam nazvao u Parizu, počeo je, u stvari, kao i d’Artanjan, to jest, bez kršene pare, ali sa onim kapitalom odvažnosti, umešnosti i razumevanja koji čini da i najsiromašniji plemić gaskonjski, u nadama, koje su mu jedino nasleđe od roditeija, dobija često više nego najbogatiji plemić perigurdenski i berišonski stvarno. Njegova luda hrabrost, njegova još luđa sreća u vremenu kada su udarci padali kao grad iznele su ga navrh onih teških stepenica koje se zovu milost dvora, i na koje se on ispeo hvatajući sve po četiri stepenika.

On je bio prijatelj kralja, koji je, kao što se zna, veoma mnogo poštovao uspomenu svoga oca Anrija IV. Otac g. od Trevila služio je kralja tako verno u njegovim ratovima protiv Lige da ga je ovaj, u nedostatku gotovog novca — što je celog života nedostajalo Bearnezu, koji je svoje dugove stalno plaćao jedinom stvari koju nikad nije imao potrebe uzajmljivati, to jest pameću — u nedostatku gotovog novca, velimo, ovlastio, posle predaje Pariza, da uzme za grb zlatnog lava sa ovom devizom: fidelis et fortis.⁷

To je bilo mnogo za čast, ali je bilo malo za udoban život. I kad je čuveni ratni drug velikog Anrija umro, on ostavi svome sinu u nasleđe jedino svoj mač i svoju devizu. Blagodareći tom dvostrukom poklonu i neokaljanom imenu koje ga je pratilo, g. od Trevila bi primljen u kuću mladoga vladara, gde je tako dobro poslužio svojim mačem i bio tako veran svojoj devizi da je Luj XIII, jedan od najveštijih boraca u celoj kraljevini, govorio obično: „Kad bih imao prijatelja koji se tuče, ja bih mu savetovao da uzme za svedoka najpre mene a posle Trevila, čak možda prvo Trevila.”

I zaista, Luj XIII bio je stvarno naklonjen Trevilu, naklonjen kraljevski, naklonjen sebičnjački, to je istina, ali tek naklonjen. Jer u to nesrećno vreme svaki je želeo okružiti se ljudima Trevilovog soja. Mnogi su mogli uzeti za devizu pridev hrabar, koji je bio drugi deo njegove devize; ali je malo plemića moglo polagati pravo na pridev veran, koji je bio prvi deo te devize. Trevil je bio među ovim poslednjim. To beše jedna od onih retkih priroda koje su poslušne kao pseto, hrabre slepo, brza pogleda, hitre ruke, kojima je oko dato samo zato da vide je li kralj nezadovoljan kime, a ruka samo zato da kazni dotičnog, bio to Bem, Morever, Poltro de Mere ili Vitri. Ukratko, Trevilu je dotle nedostajala samo prilika, ali on je nju vrebao i obećavao je sebi da je neće olako propustiti, samo ako mu dođe pod ruku. Zato je Luj XIII postavio Trevila za kapetana nad svojim musketarima, koji su sa svoje odanosti, ili bolje reći sa svoga fanatizma, bili Luju XIII ono što je Anriju III bila njegova lična straža, i što je Luju XI bila njegova škotska garda.

Sa svoje strane, u ovom pogledu, kardinal ne beše izostao iza kralja. Kad je video strašne izabranike kojima se Luj XIII okružio, ovaj drugi, ili bolje reći prvi kralj Francuske, hteo je da i sam ima svoju gardu. I on je imao svoje musketare, kao što je Luj XIII imao svoje, i ove dve suparničke sile birale su za svoju službu, u svima francuskim pokrajinama, pa štaviše i u stranim državama, ljude čuvene sa svoga mačevanja. Rišelje i Luj XIII, pri igranju šaha, uveče, često su se prepirali o vrednosti svojih ljudi. Svaki je hvalio držanje i hrabrost svojih; izražavajući se javno protiv dvoboja i sudara oni su ih tajno podsticali i osećali su pravi bol ili prekomernu radost prilikom poraza ili pobeda njihovih; tako bar vele memoari jednog čoveka koji je bio u nekim od ovih poraza i u mnogim od ovih pobeda.

Trevil beše uhvatio slabu stranu svoga gospodara, i tom svojom veštinom zadobio je dugu i stalnu naklonost jednoga kralja za koga se ne može reći da je bio veran svojim prijateljstvima.

On je puštao svoje musketare da prolaze pored kardinala Armana Žana Di Plesija⁸ s podrugljivošću zbog koje su se kostrešili od ljutine sedi brkovi Njegove preuzvišenosti. Trevil je divno razumevao rat toga vremena, u kome se, kad se nije živelo o trošku neprijatelja, živelo o trošku svojih sugrađana: njegovi su vojnici bili legija pustahija koja je slušala samo njega i nikog drugog.

Razdrljeni, napiti, rovašeni, kraljevi musketari ili, bolje reći, musketari g. od Trevila, viđali su se po svima krčmama, šetalištima, kockarnicama; galamili su, sukali brke, zveketali mačevima, sa uživanjem gurkali vojnike g. kardinala kad bi ih sreli; zatim, potrzali mačeve nasred ulice, uz bezbrojne šale: bili ubijani pokadšto, ali sigurni u tom slučaju da će biti ožaljeni ili osvećeni; ubijali često, i tada sigurni da neće trunuti u zatvoru, jer je tu bio g. od Trevila da ih oslobodi. Zato su i hvalili na sva usta g. od Trevila ti ljudi koji su ga obožavali i koji su, iako su bili s koca i konopca, drhtali pred njim kao đaci pred svojim učiteljem, pokoravajući se najmanjoj zapovesti i gotovi poginuti da operu ma i najmanji prekor.

G. od Trevila upotrebio je ovu silu prvo u korist kralja i njegovih prijatelja, a zatim u korist svoju i svojih prijatelja. Uostalom, ni u jednim memoarima toga vremena, koje je toliko memoara ostavilo, ne vidi se da je ovaj čestiti plemić optuživan, čak ni od svojih neprijatelja, a ovih je imao i među književnicima i medu vojnicima; nigde se ne vidi, velimo, da je ovaj čestiti plemić optuživan da je primao nagradu za dela svojih najamnika.

S retkim darom za spletke, koji ga je stavljao u red najveštijih intriganata, on beše ostao pošten čovek. Štaviše, pokraj svih borbi koje čoveka izlome, i mučnih vežbanja, koja zamaraju, on beše postao jedan on najgalantnijih udvarača, jedan od najfinijih ženskaroša, jedan od najduhovitijih krasnorečivaca svoga vremena; govorilo se o Trevilovim uspesima kod žena kao što se na dvadeset godina pre toga govorilo o uspesima Basonpjerovim, a to nije malo. Musketarskom kapetanu, dakle, svi su se divili, bojali ga se i voleli ga, što čini vrhunac čovečje sreće.

Luj XIV privukao je sve zvezdice svoga dvora za svoj prostrani blesak; ali, njegov otac, sunce pluribus impar,⁹ ostavio je njegov lični sjaj svakome svom ljubimcu i njegovu ličnu vrednost svakome svom dvoraninu. Sem jutarnjeg podvorenja kralju i kardinalu, bilo je tada u Parizu preko dve stotine drugih podvorenja; među ovima, podvorenje Trevilu beše jedno od najposećenijih.

Dvorište njegovog stana, u Ulici starog golubarnika, ličilo je na logor, i to još od šest časova izjutra leti i od osam časova zimi. Pedeset do šezdeset musketara, koji kao da su se tu smenjivali samo da predstavljaju ugledan broj šetali su se tuda neprestano, potpuno naoružani i gotovi na sve. Po jednim njegovim velikim stepenicama, koje su zauzimale prostor na kome bi naša civilizacija podigla čitavu kuću, peli su se i silazili Parižani koji su molili za kakvu milost, plemići iz unutrašnjosti koji su žudeli da stupe u redove musketara, i lakeji, u odelu svakojake boje, koji su donosili g. od Trevila poruke svojih gospodara. U predsoblju, na dugačkim klupama nameštenim svud unaokolo, odmarali su se izabrani, to jest, oni koji behu pozvani. Tu je vladao žagor od jutra do mraka, dok je g. od Trevila, u svom kabinetu do tog predsoblja, primao posete, saslušavao žalbe, izdavao zapovesti i, kao kralj sa svoga balkona u Luvru, trebalo je samo da stane na prozor pa da osmotri i ljude i oružje.

Onog dana kad je d’Artanjan došao, skup je bio impozantan, naročito za jednog palančanina koji tek što je stigao iz svoje provincije; istina, taj je palančanin bio Gaskonjac, a u to vreme naročito zemljaci d’Artanjanovi bili su poznati kao ljudi koje nije bilo lako zaplašiti. I, doista, kad čovek prođe kroz teška vrata, okovana dugačkim klincima sa četvrtastom glavom, upadao je u gomilu naoružanih ljudi, koji su se ukrštali u dvorištu, razgovarali, svađali se i zabavljali. Trebalo je biti oficir, veliki plemić ili lepa žena pa prokrčiti sebi put kroz ove uzburkane talase.

Kroz ovu gungulu, dakle, i kroz ovaj metež uputio se naš mladi čovek, uzdrhtala srca, nameštajući svoj dugački mač duž mršavih nogu i držeći jednu ruku na obodu šešira sa onim poluosmehom zbunjenog palančanina koji hoće da se lepo drži. Čim bi prešao jednu grupu, odahnuo bi; ali je osećao da se za njim osvrću, i prvi put u svome životu d’Artanjan, koji je dotle imao dosta dobro mišljenje o sebi, izgledao je sebi smešan i glup.

Kad je došao do stepenica, bilo je još gore. Na prvim stepenicama stajalo je četiri musketara, koji su se vežbali, dok je deset do dvanaest njihovih drugova čekalo da na njih dođe red da uzmu udela u ovoj zabavi.

Jedan od njih, koji je stajao na najvišem stepeniku, s golim mačem u ruci, sprečavao je ili bar pokušavao da spreči drugu trojicu da se popnu, i ova trojica napadala su ga svojim vrlo vitkim mačevima. D’Artanjan u prvi mah pomisli da su to mačevi za učenje, da imaju na vrhu dugme, ali ubrzo uvide po izvesnim ogrebotinama da je to oružje bilo naoštreno kako se samo poželeti može, i prilikom svake ogrebotine smejali su se kao ludi ne samo gledaoci nego i učesnici.

Onaj koji je u tom trenutku bio navrh stepenica držao je u škripcu svoje protivnike. Oko njih se načini krug: pogodba je bila da svaki koji bude povređen napusti igru i svoj red za audijenciju izgubi u korist onoga koji ga je povredio. Za pet minuta branilac stepenica trojicu je povredio, jednog u ruku, jednog u bradu, a jednog u uvo, a sam nije bio ni okrznut; sa te veštine, po ranijoj pogodbi, dobio je tri puta red.

Ma koliko teško da je bilo začuditi ga, jer se beše rešio da se ničemu ne čudi, naš mladi putnik začudi se ovom zabavljanju; u svojoj provinciji, zemlji u kojoj se glave tako brzo zagreju, on beše video malo više priprema prilikom dvoboja, i gaskonada ove četvorice učini mu se veća od sviju za koje je dotle čuo, čak i u Gaskonji. Učini mu se da je prenet u onu čuvenu zemlju džinova u koju je docnije otišao Guliver i toliko se uplašio; međutim, još ne beše video sve: ostalo je još odmorište na stepenicama i predsoblje.

Na odmorištu se nije više tuklo; tu se vodio razgovor o ženama, a u predsoblju o dvoru. Na odmorištu d’Artanjan pocrvene, u predsoblju uzdrhta. Njegova živa i nemirna mašta, koja ga je činila opasnim u očima mladih sobarica, a pokadšto i u očima mladih gospođa, nije nikad sanjala, pa ni u trenucima najvećeg zanosa, ni polovinu ovih ljubavnih čuda, a ni četvrtinu ovih galantnih podviga u kojima su pominjana najpoznatija imena i kazivane najraskalašnije pojedinosti. Ali, ako se njegova ljubav prema čednosti zastidela na odmorištu, njegovo poštovanje prema kardinalu zgranulo se u predsoblju. Tu je d’Artanjan, na svoje veliko iznenađenje, čuo kako se na sva usta kritikuje politika od koje je cela Evropa drhtala, i privatan život kardinalov, zbog koga su bili kažnjeni toliki veliki i moćni plemići. koj su pokušali da ga ispituju; taj veliki čovek, koga je g. d’Artanjan otac poštovao, služio je za podsmeh musketarima g. od Trevila, koji su se rugali njegovim krivim nogama i svedenim leđima; neki od njih pevali su himne gospođi od Egijona, njegovoj ljubavnici, i gospođi od Kombalea, njegovoj sinovici, dok su drugi govorili protiv paževa i vojnika kardinala-vojvode sve ono što je izgledalo d’Artanjanu strašna nemogućnost.

Međutim, kad bi se kadšto usred ovih pošalica na račun kardinalov slučajno pomenulo ime kraljevo, sva ova podrugljiva usta zanemela bi za časak kao da su zapušena; svi su se sa zebnjom osvrtali i kao da su se bojali da ih ko ne sluša iz sobe g. od Trevila; ali bi ubrzo kakva aluzija navela ponovo razgovor na Njegovu preuzvišenost i tada kikotanju nije bilo kraja, i nijedan njegov postupak nije ostao neprorešetan.

„Ovi će ljudi zacelo dopasti Bastilje i svi biti povešani” — pomisli d’Artanjan sa strahom — „pa, bez sumnje, i ja s njima jer, kad sam ih slušao i čuo, smatraće me za njihovog saučesnika. Šta bi rekao gospodin moj otac, koji mi je toliko preporučio da poštujem kardinala, kad bi znao da sam u društvu ovakvih bezbožnika?”

Zato se, što je lako pogoditi i da ne kažem, d’Artanjan nije usuđivao da stupi u razgovor; on je samo otvorio četvore oči i načuljio oba uva; beše napregao svih pet čula da ništa ne propusti i, pokraj sveg uzdanja u očeve preporuke, osećao je da ga i volja i nagon vuku pre da hvali nego da kudi nečuvene stvari koje su se tu dešavale.

Međutim, kako je bio sasvim tuđ gomili Trevilovih dvoranina i kako se prvi put video na ovom mestu, upitaše ga šta želi. Na to pitanje d’Artanjan vrlo ponizno reče ko je, pozva se na to što je zemljak g. od Trevila i zamoli sobara koji beše došao da ga pita šta hoće da ga prijavi g. od Trevila, što je ovaj protektorskim tonom obećao učiniti u svoje vreme.

D’Artanjan, koji beše došao malo k sebi posle prvog iznenađenja, mogao je natenane razgledati odelo i lica.

U sredini najživlje grupe bio je jedan musketar visoka rasta, ohola lica i neobična odela, koje je privlačilo na nj opštu pažnju. On nije imao na sebi dolamu, koja se, uostalom, nije ni morala nositi u tom vremenu manje slobode, ali veće nezavisnosti, nego grudnjak otvorenoplav, malo izbledeo i izlizan, a preko njega divan kajas, zlatom izvezen, koji se blistao kao kapi vode kad na njih padnu zraci sunčani. Dugačak ogrtač od skerletne svile padao je divno niz njegova ramena i samo spreda otkrivao krasan kajas, o kome je visio ogroman mač.

Ovaj musketar baš je bio smenjen sa straže, tužio se da je nazebao i kašljao je s vremena na vreme usiljeno. Zato je, reče, i uzeo ogrtač, i dok je govorio, uzdignute glave, oholo gladeći svoje brke, svi su se ushićeno divili vezenom kajasu, a d’Artanjan ponajviše.

— Šta ćete — govorio je musketar — takva mu je moda; budalaština je, znam, ali je moda. Uostalom, treba na nešto upotrebiti nasleđen novac.

— Ah, Portose, — uzviknu jedan od prisutnih — nemoj nas uveravati kako za taj kajas imaš da zahvališ očevoj plemenitosti; mora da ti ga je dala ona gospođa pod velom s kojom sam te sreo prošle nedelje kod Kapije svetoga Honorija.

— Moje mi časti i plemićke reči, nije; sam sam ga kupio za svoj rođeni novac — odgovori ovaj koga su označili imenom Portos.

— Jest — reče drugi jedan musketar — kao što sam ja kupio ovu novu kesu onim što mi je dragana staviia u staru.

— Uveravam vas — reče Portos — a najbolji je dokaz to što sam platio za nj dvanaest pistola.

Divljenje se udvoji, mada sumnja nije prestala.

— Je li, Aramise? — reče Portos, okrenuvši se jednom drugom musketaru.

Ovaj drugi musketar bio je sušta suprotnost onome koji ga je pitao i koji ga je označio imenom Aramis; to beše mlad čovek od dvadeset i dve, najviše dvadeset i tri godine, bezazlena i umiljata lica, crna i blaga oka, rumenih i kadifenih obraza kao breskva u jesen; tanki brkovi ocrtavali su mu na gornjoj usni potpuno pravilnu prugu, ruke su mu se čisto bojale da se spuste da im vene ne bi nabrekle i, s vremena na vreme, uštinuo bi se za vrh ušiju da bi se održale u rumenilu nežnom i providnom. Obično je govorio malo i polako, pozdravljao duboko, smejao se tiho, pokazujući lepe zube koje je, kao i sve na sebi, uostalom, vrlo mnogo negovao. On odgovori lakim klimanjem glave na pitanje svoga prijatelja.

Ovo potvrđivanje kao da je otklonilo svaku sumnju u pogledu kajasa; i dalje su mu se divili, ali više o njemu nisu govorili; i jednom od brzih promena misli razgovor najedanput pređe na drugi predmet.

— Šta mislite o onome što priča Šaleov konjušar? — upita drugi jedan musketar, ne obraćajući se nikome neposredno nego, naprotiv, svima.

— A šta to priča? — upita Portos oholim tonom.

— Priča da je našao u Briselu Rošfora, najodanijeg poverenika kardinalovog; taj prokleti Rošfor bio je prerušen kao kapucinski kaluđer i tako prerušen prevario je g. od Lega kao pravog glupaka.

— Baš je glupak — reče Portos — ali je li to izvesno?

— Tako mi reče Aramis — odgovori musketar.

— Je li istina?

— Pa vi to znate, Portose, — reče Aramis — juče sam vam lično to ispričao, zato ne govorimo više o tome.

— Ne govorimo više o tome, to je vaše mišljenje — prihvati Portos. — Ne govorimo više o tome! Do đavola! Ala vi brzo presuđujete! Kako? Kardinal špijunira jednog plemića; krade njegovu prepisku preko jednog izdajnika, jednog nitkova, jednog lupeža; pomoću tog špijuna, zahvaljujući toj prepisci, izvodi na gubilište Šalea, pod glupim izgovorom da je hteo ubiti kralja i oženiti kraljevog brata kraljicom! Niko nije znao ništa o toj zagonetki, vi nam je juče rekoste na veliko zadovoljstvo sviju, i danas, kad smo još svi preneraženi tom novošću, vi nam velite: „Ne govorimo više o tome.”

— Pa dobro, govorimo, kad baš hoćete — reče Aramis strpljivo.

— Da sam ja konjušar jadnog Šalea, taj bi se Rošfor lepo proveo sa mnom!

— A vi biste se lepo proveli s vojvodom Crvenkom! — prihvati Aramis.

— Ah, vojvoda Crvenko! Bravo, bravo, vojvoda Crvenko! — odgovori Portos, pljeskajući rukama i odobravajući mahanjem glave. — Vojvoda Crvenko, divno! Dragi moj, ja ću razglasiti tu reč, budite uvereni. Ala je duhovit ovaj Aramis! Kakva šteta, dragi moj, što niste mogli biti ono za što ste rođeni! Što biste vi bili divan kaluđer!

— O — prihvati Aramis — ja ću to i biti jednoga dana; vi dobro znate, Portose, da toga radi proučavam teologiju.

— I on će učiniti kao što kaže — reče Portos — učiniće kad-tad.

— Vrlo skoro — reče Aramis.

— Samo jedno čeka pa da se sasvim reši i da opet uzme mantiju koja mu visi uz uniforme — dodade jedan musketar.

— A šta to? — upita drugi jedan.

— Čeka da kraljica dâ naslednika kruni francuskoj.

— Ne zbijajte šalu, gospodo, — reče Portos — bogu hvala, kraljica je još u godinama da ga može dati.

— Vele da je gospodin od Bakingema u Francuskoj — nastavi Aramis s podrugljivim osmehom, koji je toj rečenici, tako prostoj na prvi pogled, davao značaj prilično ružan.

— Aramise, prijatelju, ovom prilikom mnogo ste se ogrešili — upade mu u reč Portos — vaša duhovitost uvek vas izvodi iz granica; da vas čuje gospodin od Trevila, rđavo biste prošli što tako govorite.

— Vi kao da me učite, Portose! — uzviknu Aramis, u čijem blagom oku kao da senu munja.

— Dragi moj, budite musketar ili kaluđer. Budite jedno ili drugo, ali ne i jedno i drugo — nastavi Portos.

— Lepo vam je rekao Atos tu neki dan: „Vi sedite na dvema stolicama!” Ah, nemojte se ljutiti, molim vas, bilo bi izlišno; vi dobro znate šta smo vi, Atos i ja ugovorili. Vi odlazite gospođi od Egijona i udvarate joj se; odlazite gospođi od Boa-Trasi, rođaki gospođe od Ševreza, i izgleda da ste kod nje u velikoj milosti. O, nemojte priznavati svoju sreću, niko ne traži od vas vaše tajne; svi mi znamo da umete ćutati. Ali kad već imate tu vrlinu, do đavola, upotrebite je kad se stvar tiče Njenog veličanstva; o kralju i o kardinalu neka govori ko šta hoće, ali kraljica je svetinja i, ako se o njoj govori, neka se govori dobro.

— Portose, vi ste uobraženi kao Narcis — odgovori Aramis — vi znate da ja mrzim pridike, sem kad su od Atosa. Što se tiče vas, dragi moj, u vas je tako divan kajas da se ne razumete mnogo u ovakve stvari. Ja ću biti kaluđer ako mi se svidi; zasad sam musketar i kao musketar govorim šta hoću, a u ovom trenutku hoću da vam kažem da me izvodite iz strpljenja.

— Aramise!

— Portose!

— Gospodo, gospodo! — povikaše oko njih.

— Gospodin od Trevila čeka gospodina d’Artanjana — prekide ih lakej koji otvori vrata od kabineta.

Na ove reči, za vreme kojih su vrata ostala otvorena, svi umukoše i usred opšte tišine mladi Gaskonjac pređe preko predsoblja i uđe kod musketarskog kapetana, radujući se od srca što je na vreme izbegao kraj ove neobične prepirke.

III

AUDIJENCIJA

G. od Trevila bio je vrlo zlovoljan: pri svem tom, on učtivo pozdravi mladog čoveka, koji se pokloni do zemlje, i nasmeši se na njegov pozdrav, čiji ga je akcenat podsetio u isto vreme na njegovu mladost i na njegovu postojbinu — dvostruka uspomena koja mami osmejak u svim godinama starosti. Ali odmah zatim približi se predsoblju, dajući d’Artanjanu znak rukom kao da ga moli za dopuštenje da svrši s drugima pre nego počne s njim, i viknu triput, podižući glas sve više, tako da je prešao sve tonove između naglaska zapovedničkog i naglaska ljutitogi

— Atos! Portos! Aramis!

Dva musketara, s kojima smo se već upoznali i koji su odgovorili na poslednja dva od ovih triju imena, odmah se izdvojiše iz gomile u kojoj su bili i uputiše se kabinetu, čija su se vrata zatvorila iza njih čim su prekoračili prag. Njihovo držanje, mada nije bilo sasvim spokojno, ipak je svojom nemarnošću, punom dostojanstva i pokornosti, izazvalo divljenje u d’Artanjana, koji je u ovim ljudima gledao polubogove, a u njihovom starešini olimpijskog Jupitera sa svima njegovim gromovima.

Kad su ova dva musketara ušla, kad su se vrata za njima zatvorila, kad je u predsoblju ponovo nastao žagor kome je malopređašnji poziv, bez sumnje, dao nove hrane, najzad, kad je g. od Trevira tričetiri puta, ćuteći i namršten, prešao preko svoga kabineta, prolazeći svaki put pored Portosa i Aramisa koji su stajali kruti i nemi kao na paradi — on najedanput zastade pred njima i premeri ih ljutitim pogledom od pete do glave:

— Znate li šta mi je rekao kralj — uzviknu on — i to baš sinoć; znate li, gospodo?

— Ne znamo — odgovoriše posle kratkog ćutanja oba musketara — ne, gospodine, ne znamo.

— Ali se nadam da ćete nam ukazati čast da nam to kažete — dodade Aramis što je mogao učtivije i sa najotmenijim poklonom.

— Rekao mi je da će odsad regrutovati svoje musketare među vojnicima gospodina kardinala!

— Među vojnicima gospodina kardinala! A zašto? — upita živo Portos.

— Jer je uvideo da svoj kominjak treba da popravi mešanjem sa dobrim vinom.

Oba musketara pocrveneše do belog u očima. D’Artanjan nije znao šta da radi i voleo bi da je bio sto stopa pod zemljom.

— Jest, jest — nastavi g. od Trevila, koji je sve više padao u vatru — i Njegovo veličanstvo imalo je pravo, jer, moje mi časti, cela je istina da musketari čine žalostan utisak na dvoru. Gospodin kardinal je juče, pri kartanju, pričao kralju, sa saučešćem koje mi se nimalo nije dopalo, da su se prekjuče ti prokleti musketari, te larmadžije — on je naglašavao ove reči sa ironijom koja mi se još manje dopadala — te ubojice — dodao je on, pogledavši me svojim lukavim očima — zadržali u Ulici Feru, u jednoj krčmi, i da je jedna njegova straža, činilo mi se da mi se u oči smeje, bila primorana da zatvori izgrednike. Do sto vragova! Vi morate znati nešto o tome! Zatvoriti musketare! Tu ste bili i vi, nemojte se braniti, poznali su vas, i kardinal vas je imenovao. Uostalom, ja sam svemu kriv, jest ja, jer ja biram svoje ljude. Recite mi, Aramise, kog ste me đavola molili za dolamu, kad bi vam tako dobro bilo i pod mantijom? A vi, Portose, zar je u vas tako lep kajas zato da vešate o njega mač od trske? A Atos? Ne vidim Atosa. Gde je on?

— Gospodine, — odgovori tužno Aramis — Atos je bolestan, vrlo bolestan.

— Bolestan, vrlo bolestan, velite? A šta mu je?

— Bojim se da nisu male boginje, gospodine, — odgovori Portos da se i on uplete u razgovor — i to bi bilo vrlo neprijatno, jer bi mu one nagrdile lice.

— Male boginje! Sve lepše i lepše, Portose! Male boginje u njegovim godinama? To nije moguće! Ali je bez sumnje ranjen, možda poginuo. Ah, kad bih to znao!… Grom i pakao, gospodo musketari, ja neću da se pohode rđava mesta, da se svađa po ulicama i da se titra mačem na raskršćima. Najzad, neću da se služi za podsmeh kardinalovim vojnicima, koji su hrabri, mirni, vešti, koji nikad ne daju povoda da se hapse i koji, uostalom, ne bi dopustili da budu uhapšeni, uveren sam. Oni bi pre izginuli na mestu nego što bi jedan korak ustupili. Uteći, bežati, to mogu samo musketari kraljevi.

Portos i Aramis drhtali su od ljutine. Oni bi rado udavili g. od Trevila da u dnu svega ovoga nisu osećali da im tako govori jedino iz prevelike ljubavi prema njima. Oni su tapkali nogom o pod, grizli usne tako da im je krv udarala i, što su mogli jače, stezali balčake na svojim mačevima. Kao što smo rekli, pozvani su bili Atos, Portos i Aramis, i po glasu g. od Trevila svi su poznali da je preko mere ljut. Deset radoznalih glava behu se naslonile na zid i bledele su od besnila, jer njihove uši, pripijene uz vrata, nisu gubile nijednu njegovu reč, dok su im usta ponavljala uvredljive reči kapetanove svima koji su bili u predsoblju. Za tili časak, od vrata na kabinetu do vrata uličnih, cela kuća beše uzavrela.

— A musketari kraljevi dopuštaju da ih hapse vojnici gospodina kardinala — nastavi g. od Trevila, ljut kao i njegovi vojnici, ali izgovarajući reč po reč i zabadajući ih tako reći kao nož u prsa svojih slušalaca. — A šest vojnika Njegove preuzvišenosti zatvorilo je šest musketara Njegovog veličanstva! Ali, ja sam se rešio. Sad odmah idem u Luvr; daću ostavku na kapetanstvo kraljevskih musketara i tražiću da budem poručnik u gardi kardinalovoj; a ako me on odbije, idem u kaluđere.

Na ove reči spoljašnji žagor dostiže vrhunac; na sve strane čula se samo psovka i grdnja.

— Grom i pakao! Sto mu muka! — ukrštalo se u vazduhu. D’Artanjan je tražio kakvu zavesu da se sakrije i osećao je neodoljivu želju da se strpa pod sto.

— E pa jest, kapetane, — reče Portos gotovo izvan sebe — cela je istina da smo bili šestorica protiv šestorice, ali mi smo napadnuti mučki i, pre nego smo imali vremena da izvučemo mačeve, dvojica od nas pala su mrtva, a Atos, teško ranjen, nije vredeo više od njih. Vi poznajete Atosa; znate li, kapetane, da je dvaput pokušao da ustane i oba je puta pao! Međutim, mi se nismo predali, silom su nas odvukli, i usput smo utekli. Što se tiče Atosa, mislili smo da je mrtav i ostavili smo ga na bojnom polju, uvereni da ga nije vredno poneti. Eto šta je bilo, u stvari. Do đavola, kapetane, ne mogu se dobiti sve bitke. Veliki Pompej izgubio je bitku kod Forsale, a kralj Fransoa I, koji, kako sam čuo, nije bio nimalo gori od drugih, izgubio je bitku kod Pavije.

— I ja imam čast uveriti vas — reče Aramis — da sam jednoga ubio njegovim sopstvenim mačem, jer se moj prebio čim smo ukrstili mačeve. Ubio ili probo, gospodine kako hoćete.

— To nisam znao — prihvati g od Trevila malo blaže. — Kao što vidim, gospodin kardinal je preterivao.

— Ali, tako vam boga, gospodine, — nastavi Aramis, koji se usudi da zamoli svoga kapetana kad vide da je ovaj popustio — tako vam boga, nemojte nikome govoriti da je Atos ranjen: on bi bio u očajanju kad bi to došlo do ušiju kraljevih; i kako je njegova rana vrlo opasna, jer ide kroz rame u grudi, bojati se da…

U istom trenutku diže se zavesa na vratima i jedna plemenita i lepa, ali strašno bleda glava ukaza se pod resama.

— Atos! — uzviknuše oba musketara.

— Atos! — ponovi sam g. od Trevila.

— Vi ste me zvali, gospodine, — reče Atos g. od Trevila, glasom slabim, ali sasvim mirnim — vi ste me zvali, kako mi rekoše drugovi, i ja sam pohitao da se odazovem vašem pozivu; evo me, gospodine, šta želite?

Na ove reči musketar, potpuno uspravan, uđe čvrstim korakom u kabinet. G. od Trevila, potresen do dna srca ovakvim dokazom hrabrosti, živo mu priđe.

— Sad sam baš hteo reći ovoj gospodi — dodade on — da ja zabranjujem mojim musketarima da izlažu svoj život bez potrebe, jer su hrabri ljudi veoma dragi kralju i kralj zna da su njegovi musketari najhrabriji ljudi na svetu. Vašu ruku, Atose.

I, ne čekajući da pridošlica odgovori sam na ovaj dokaz naklonosti, g. od Trevila ščepa ga za desnu ruku i steže je što je jače mogao, i ne primećujući da se Atos, ma koliko da je vladao sobom, trgao od bola i pobledeo još više, što ne bi čovek mislio da je moguće.

Vrata behu ostala odškrinuta — toliko uzbuđenje beše izazvao dolazak Atosov, za čiju su ranu, iako se krila, svi znali. Žagor odobravanja pozdravio je poslednje reči kapetanove i dve-tri glave, zahvaćene oduševljenjem, ukazaše se na vratima. Bez sumnje je g. od Trevila hteo oštrim rečima stati na put ovoj povredi etikecije, ali najedanput oseti da se Atosova ruka zgrči u njegovoj i, kad ga pogleda, vide da će se onesvestiti. U istom trenutku Atos, koji beše prikupio svu snagu da odoli bolu, savladan njime, pade na pod kao mrtav.

— Vidara! — uzviknu g. od Trevila. — Moga, kraljevog, najboljeg! Vidara! Inače će moj hrabri Atos umreti.

Na viku g. od Trevila svi jurnuše u njegov kabinet — njemu ne pade ni na pamet da im spreči ulazak — i pritekoše u pomoć ranjeniku. Ali sva ova pomoć bila bi uzaludna da se traženi lekar nije našao u samoj kući; on rastavi gomilu, priđe Atosu, koji je još neprestano bio onesvešćen, i kako mu je ova graja i ova jurnjava veoma mnogo smetala, zatraži prvo da se musketar prenese u susednu sobu. G. od Trevila odmah otvori jedna vrata i pokaza put Portosu i Aramisu, koji odneše svoga druga na rukama. Za njima je išao vidar, i za vidarom se vrata zatvoriše.

Tada kabinet g. od Trevila, to mesto obično poštovano, postade kao neko predsoblje. Svaki je govorio, vikao glasno, psovao i slao kardinala i njegove vojnike do sto đavola.

Posle jednog trenutka Portos i Aramis vratiše se; vidar i g. od Trevila ostali su sami kraj bolesnika.

Najzad se vrati i g. od Trevila. Ranjenik beše došao k sebi; vidar je izjavio da se prijatelji musketarovi nemaju čega bojati, pošto je njegovoj slabosti uzrok jedino gubitak krvi.

Zatim g. od Trevila dade znak rukom i svi se povukoše sem d’Artanjana, koji nije zaboravljao da ima audijenciju i koji, kao pravi Gaskonjac, beše ostao na istom mestu.

Kad su svi izišli i vrata se zatvorila, g. od Trevila okrenu se i nađe se nasamo s mladim čovekom. Događaj koji se desio poremetio mu je malo tok misli. On upita upornog molioca zašto je došao. D’Artanjan tada kaza ko je, i g. od Trevila, kome ujedanput dođoše u pamet sve uspomene iz sadašnjosti i prošlosti, saznade u čemu je stvar.

— Oprostite — reče on smešeći se — oprostite, dragi zemljače, ja sam na vas sasvim zaboravio. Šta ćete, jedan kapetan nije ništa drugo do otac porodice, koji nosi mnogo veću odgovornost no otac jedne obične porodice! Vojnici su velika deca, ali kako je meni mnogo stalo do toga da se zapovesti kraljeve, a naročito zapovesti gospodina kardinala, izvršavaju…

D’Artanjan ne mogade sakriti osmeh. Po ovom osmehu g. od Trevila vide da nema posla s nekim glupakom i, prešavši odmah na stvar, okrenu sasvim razgovor:

— Ja sam mnogo voleo gospodina vašeg oca — reče on. — Šta mogu učiniti za njegovog sina? Pohitajte, nemam mnogo vremena.

— Gospodine, — reče d’Artanjan — kad sam pošao iz Tarba i došao ovamo, imao sam nameru da vas, za uspomenu na to prijateljstvo koje niste zaboravili, molim za musketarsku dolamu; ali, posle svega ovoga što sam video za ova dva časa, uviđam da bi takva milost bila odveć velika, i bojim se da je ne zaslužujem.

— To je doista milost, mladi čoveče, — odgovori g. od Trevila — ali ona nije može biti toliko iznad vas koliko vi mislite, ili izgleda da mislite. Međutim, jedna odluka Njegovog veličanstva predvidela je taj slučaj; i meni je žao što vam moram reći da se niko ne prima u musketare dok se ne pokaže u nekoliko bojeva, dok ne učini kakvo junačko delo ili dok ne provede dve godine u kakvom drugom puku, koji se manje ceni nego naš.

D’Artanjan se pokloni i ništa ne odgovori. On je osećao još veću žudnju da navuče na se musketarsku uniformu kad je video da ima tako velikih teškoća dok se ne dobije.

— Ali — nastavi Trevil i pogleda svoga zemljaka tako oštrim pogledom kao da je hteo da mu čita u dnu duše — ali, zbog vašeg oca, moga starog druga, kao što sam vam rekao, hoću da učinim nešto za vas, mladi čoveče. Naši mladi plemići iz Bearna obično nisu bogati i sumnjam da su se stvari mnogo izmenile od mog odlaska iz provincije. Vi, dakle, po svoj prilici, niste poneli sobom dovoljno novaca za život.

D’Artanjan se oholo isprsi kao da je hteo reći da ni od koga ne traži milostinju.

— To je vrlo lepo, mladi čoveče, vrlo lepo — nastavi Trevil — meni je poznata ta ponositost; ja sam došao u Pariz sa četiri talira u džepu i bio bih se tukao sa svakim koji bi mi rekao da nisam u stanju kupiti Luvr.

D’Artanjan se ispravljao sve više i više; zahvaljujući prodaji svoga konja, on je počinjao karijeru sa četiri talira više nego što je g. od Trevila otpočeo svoju.

— Vama je, dakle, potrebno da sačuvate to što imate pa ma koliko da imate, ali vam je isto tako potrebno da se usavršite u vežbanjima koja dolikuju jednom plemiću. Ja ću još danas pisati upravniku Kraljevske akademije i on će vas još sutra primiti besplatno. Ne odbijajte ovu malu pomoć. Naši najbolji i najbogatiji plemići traže je pokadšto uzalud. Tu ćete se naučiti jahanju, borenju i igranju, napravićete dobra poznanstva i s vremena na vreme doći ćete da mi kažete šta ste naučili i mogu li učiniti nešto za vas.

D’Artanjan, iako nije nimalo znao dvorska ophođenja, uvide da je hladno primljen.

— Ah, gospodine, sad uviđam koliko mi smeta što nemam pri sebi preporuku koju mi je otac dao za vas!

— Zaista — odgovori g. od Trevila — čudim se kako ste se mogli krenuti na tako dalek put bez tog sredstva, koje je jedini izvor nama Bearncima.

— Imao sam je, gospodine, te još kakvu — uzviknu d’Artanjan — ali mi je podlo ukradena.

I on ispriča ceo događaj u Menu, opisa nepoznatog plemića do najmanjih sitnica, i sve to s toplinom i iskrenošću koja je očarala g. od Trevila.

— Čudnovato — reče ovaj razmišljajući — vi ste, dakle, govorili o meni glasno?

— Da, gospodine, učinio sam tu nesmotrenost; šta ćete, ime kao što je vaše trebalo je da mi posluži na putu kao štit; prema tome, možete misliti koliko sam se puta njime zaklanjao!

Laskanje je u ono vreme bilo u velikoj modi i g. od Trevila voleo je tamnjan kao kralj ili kao kardinal. On ne mogade a da se ne nasmeši sa očevidnim zadovoljstvom, ali ovaj osmeh ubrzo iščeznu i on se vrati na događaj u Menu:

— Da nije taj plemić — nastavi on — imao mali ožiljak na obrazu?

— Jeste, kao da ga je zrno okrznulo.

— Da nije bio lepa lica?

— Jeste.

— Visoka stasa?

— Tako je.

— Bled u licu i crnomanjast?

— Jest, jest, tako je. Kako, gospodine, da ne poznajete tog čoveka! Ah, samo ako ga nađem! A naći ću ga, kunem vam se, pa ma to bilo u paklu…

— On je čekao jednu ženu? — nastavi g. Trevil.

— Otputovao je pošto je jedan časak razgovarao sa onom koju je očekivao.

— Ne znate šta je bio predmet njihovog razgovora?

— Predao joj je jednu kutiju, rekao joj je da su u toj kutiji uputstva i preporučio joj da je otvori tek u Londonu.

— Ta je žena bila Engleskinja?

— Zvao ju je miledi.

— On je! — promrmlja g. Trevil — on je! A ja sam mislio da je još u Briselu!

— Ah, gospodine, ako znate tog čoveka — uzviknu d’Artanjan — kažite mi ko je i odakle je, pa vam onda ne tražim ništa, čak ni da me primite u musketare, kao što ste obećali, jer, pre svega, hoću da se osvetim.

— To nipošto da niste činili, mladiću, — uzviknu Trevil — naprotiv, ako ga ugledate na jednoj strani ulice, pređite na drugu! Ne nailazite na takvu stenu, zdrobiće vas kao staklo.

— Svejedno — reče d’Artanjan — ako ga samo nađem…

— Ali ga nemojte tražiti — nastavi Trevil — to vam samo savetujem.

Najedanput Trevil zastade, obuzet nekom iznenadnom slutnjom. Ta velika mržnja koju je mladi čovek tako otvoreno pokazivao prema tom čoveku koji mu je, što je dosta neverovatno, ukrao pismo njegovog oca, da ta mržnja ne krije kakvo lukavstvo? Da nije tog mladog čoveka poslala Njegova preuzvišenost? Da nije došao da ga uvuče u kakvu klopku? Da ovaj tobožnji d’Artanjan nije kakav poverenik kardinalov koga hoće da uvuku u njegovu kuću i koga su namestili blizu njega da zadobije njegovo poverenje, pa da ga docnije upropaste, što se dosad hiljadu puta radilo? On pogleda sad d’Artanjana oštrije nego prvi put. Izraz ovog lica, na kome se ogledala lukava duhovitost i izveštačena skromnost, nije ga mnogo umirio.

„Jeste, istina, Gaskonjac” — mislio je on u sebi — „ali može to biti isto tako za kardinala kao i za mene. Daj da ga uzmem na ispit.”

— Prijatelju, — reče mu on lagano — kao sinu svoga starog prijatelja, jer ja potpuno verujem u priču o tom izgubljenom pismu, hoću, da bih popravio hladnoću koju ste najpre opazili u mome dočeku, da vam otkrijem tajne naše politike. Kralj i kardinal najbolji su prijatelji, njihove prividne nesuglasice samo su zato da prevare glupake. Ja neću da jedan moj zemljak, lep mladić, hrabar momak, stvoren za napredovanje, bude žrtva ove pritvornosti i padne u klopku kao toliki drugi, Imajte na umu da sam ja odan ovoj dvojici svemoćnih gospodara i da moji ozbiljni koraci neće nikad imati drugi cilj do službu kralju i gospodinu kardinalu, jednom od najvećih genija koje je Francuska dala. Sad, mladi čoveče, upravljajte se prema tome, i ako ste, bilo zbog porodice, bilo zbog poznanstva, bilo po nagonu, ma i najmanje neprijateljski raspoloženi prema kardinalu, kao toliki plemići, recite mi zbogom pa da se rastanemo. Ja ću vam pomoći u hiljadu prilika, ali vas ne mogu uzeti k sebi. U svakom slučaju, nadam se da će vas moja iskrenost načiniti mojim prijateljem, jer vi ste dosad jedini mlad čovek s kojim sam ovako iskreno govorio.

Trevil reče u sebi:

„Ako mi je kardinal poslao ovog mladog lisca, on, koji zna koliko ga mrzim, morao je reći svome špijunu da će mi se najbolje dodvoriti ako mi kaže da mu želi više nego vešala; i pokraj sveg mog uveravanja lukavi mladić odgovoriće mi na svaki način da preko svake mere mrzi Njegovu preuzvišenost.”

Ali je bilo sasvim protivno onome što je Trevil očekivao; d’Artanjan odgovori vrlo prostodušno:

— Gospodine, ja sam došao u Pariz sa sasvim sličnim namerama. Otac mi je preporučio da ne otrpim ništa ni od koga sem od kralja, od gospodina kardinala i od vas, koje on smatra za tri prvaka Francuske.

Kao što se vidi, d’Artanjan je prvoj dvojici dodao i g. od Trevila; ali je mislio da ovaj dodatak neće ništa pokvariti.

— Ja, dakle, veoma mnogo poštujem gospodina kardinala — nastavi on — i veoma mnogo cenim njegova dela. Tim bolje po mene, gospodine, ako mi, kao što velite, govorite iskreno jer onda ćete mi učiniti čast da cenite ovu sličnost mišljenja; ako ste bili prema meni nepoverljivi, što je, uostalom, sasvim prirodno, osećam da sam sebi mnogo naškodio rekavši istinu; ali ako, vi ćete me zbog ovoga uvažavati, a meni je do toga najviše stalo.

G. od Trevila mnogo iznenadi poslednja primedba. Tolika pronicljivost, tolika iskrenost izazvala je u njemu divljenje, ali nije potpuno otklonila njegovu sumnju: ukoliko je ovaj mladi čovek bio bistriji od drugih mladih ljudi utoliko je bio opasniji po njega ako se prevari. Pri svem tom on steže ruku d’Artanjanu i reče mu:

— Vi ste čestit mladić. ali u ovom trenutku ne mogu za vas učiniti ništa drugo do ono što sam vam malopre obećao. Moja kuća biće vam uvek otvorena. Docnije, pošto me možete potražiti u svako doba i prema tome koristiti se svim prilikama, vi ćete svakako dobiti ono što želite da dobijete.

— To će reći, gospodine, — nastavi d’Artanjan — da čekate da se pokažem dostojan toga. Ne bojte se — dodade on s gaskonjskom familijarnošću — nećete čekati dugo.

I on se pokloni da izađe, kao da je ostalo njegova stvar.

— Pričekajte malo — zadrža ga g. od Trevila — obećao sam pismo za upravnika akademije. Da niste toliko ponositi, mladi plemiću, te nećete da ga primite?

— Nisam, gospodine, — reče d’Artanjan — ja vam stojim dobar da s njim neće biti kao s onim prvim; čuvaću ga tako dobro da će ga dobiti onaj kome je upućeno, kunem vam se, i teško onome koji pokuša da mi ga oduzme!

G. od Trevila nasmeši se na ovo hvalisanje; on ostavi mladog zemljaka kod prozora, gde su se nalazili i razgovarali, sede za jedan sto i stade pisati preporuku koju je obećao. Za to vreme d’Artanjan, ne znajući ništa bolje, stade dobovati po oknima jedan marš, posmatrajući musketare koji su se malo pomalo razilazili i prateći ih pogledom dok ne bi zašli za ugao ulice.

G. od Trevila, pošto je napisao pismo i zapečatio ga, ustade i priđe mladom čoveku da mu ga da; ali baš u trenutku kada je d’Artanjan pružio ruku da ga primi, g. od Trevila mnogo se začudi kad vide svoga štićenika kako se trže, pocrvene od ljutine i izlete iz kabineta vičući:

— Ah, grom i pakao! Sad mi neće umaći.

— Ko to? — upita g. od Trevila.

— On, moj lopov! — odgovori d’Artanjan. — Ah, nitkove!

I nestade ga.

„Kakav je ovo ludak!” — promrmlja g. od Trevila. — „Sem ako ovo nije” — dodade on, — „vešt način da se ukloni kad je video da mu stvar nije pošla za rukom.”

IV

ATOSOVO RAME, PORTOSOV KAJAS I ARAMISOVA MARAMA

D’Artanjan, razjaren, beše prešao predsoblje u tri skoka i polete niz stepenice u nameri da strči, preskačući po četiri stepenika, kad, kako se beše zahuktao, nalete na jednog musketara koji je izlazio na jedna sporedna vrata iz sobe g. od Trevila i tako ga udari čelom o rame da je ovaj dreknuo ili, bolje reći, urliknuo.

— Oprostite — reče d’Artanjan i pokuša da nastavi put — oprostite, ali ja žurim.

— Žurite — uzviknu musketar bled kao krpa — pod tim izgovorom gurnuli ste me, rekli „oprostite” i mislite da je to dovoljno? Varate se, mladi čoveče. Zar zato što ste čuli kako nam je g. od Trevila danas prebacivao mislite da se s nama može postupati kao što nam on govori? Razberite se, mladiću; vi niste g. od Trevila.

— Ja to nisam učinio namerno — odgovori d’Artanjan kad poznade Atosa, koji se vraćao u svoj stan pošto ga je lekar previo — i pošto nisam učinio namerno, rekao sam: „Oprostite”. Meni se čini da je to dosta. Međutim, ja vam i opet kažem, i uveravam vas svojom čašću da žurim, veoma mnogo žurim. Zato, pustite me, molim vas, i ostavite me da idem svojim poslom.

— Gospodine, — reče Atos i pusti ga — vi niste učtivi. Vidi se da ste izdaleka.

D’Artanjan beše već prekoračio tri-četiri stepenika, ali na primedbu Atosovu stade.

— Gospodine, — reče on — ma koliko izdaleka da sam, vi mi nećete davati lekcije o lepom ponašanju, jeste li razumeli?

— Može biti — reče Atos.

— Ah, da ne žurim toliko — uzviknu d’Artanjan — i da ne trčim za jednim…

— Gospodine što žurite, mene ćete naći, a da ne trčite, razumete li?

— Gde, molim vas?

— Blizu Karm-Dešo.

— U koje doba?

— Oko podne.

— Oko podne, dobro, biću tamo.

— Samo nemojte da vas čekam, jer u podne i četvrt odseći ću vam uši.

— Dobro — doviknu mu d’Artanjan — biću tamo na deset minuta pre dvanaest.

I on stade trčati kao sumanut, nadajući se da će još naći onoga nepoznatog koji mora da nije bio daleko, jer je išao vrlo polako.

Ali na uličnim vratima Portos je razgovarao s jednim vojnikom. Između njih bilo je mesta taman da može proći jedan čovek. D’Artanjanu se učini da je taj prostor dovoljan da prođe i zaleti se kao strela između njih. Ali d’Artanjan nije računao na vetar. Baš kad je hteo da prođe, vetar naduva dugački ogrtač Portosov i d’Artanjan udari pravo na ogrtač. Bez sumnje je Portos imao razloga da ne pusti ovaj bitni deo svoga odela jer, mesto da pusti kraj koji je držao, on ga privuče sebi, tako da se d’Artanjan uvi u kadifu usled obrtanja izazvanog otporom upornog Portosa.

D’Artanjan, čuvši psovku musketarovu, htede se izvući ispod ogrtača, od koga nije mogao ništa videti, i potražiti. put u borama. Naročito se bojao da nije pokvario divni kajas koji nam je poznat; ali kad bojažljivo otvori oči, vide da mu je nos došao između Portosovih pleća, to jest baš na kajas.

Vaj! Kao i većina stvari na ovome svetu koje samo izgledaju lepe kajas je bio od zlata spreda, a pozadi od obične bivolje kože. Portos, kako je bio sujetan, ne mogući imati kajas od samog zlata, imao je kajas bar upola od zlata; otuda je lako razumeti njegov nazeb i preku potrebu za ogrtačem.

— Do đavola! — uzviknu Portos, trudeći se da se oprosti d’Artanjana, koji se migoljio iza njegovih leđa. — Vi ste sigurno pobesneli kad tako nasrćete na ljude.

— Oprostite — reče d’Artanjan, koji se ukaza ispod pleća ovoga džina — ali mnogo žurim, jer jurim za jednim čovekom, i…

— Da slučajno ne zaboravljate svoje oči kad trčite? — upita Portos.

— Ne — odgovori d’Artanjan uvređen — ne, i zahvaljujući svojim očima ja, štaviše, vidim ono što drugi ne vide.

Bilo da je razumeo ili ne tek Portosa obuze gnev:

— Gospodine, — reče on — vi ćete biti izlemani, unapred vam kažem, ako se tako budete češali o musketare.

— Izleman, gospodine, — reče d’Artanjan — reč je suviše oštra.

— Ona dolikuje čoveku koji je navikao da gleda pravo u oči svojim neprijateljima.

— Zaista, uveren sam da im leđa ne okrećete.

I mladi čovek, vrlo zadovoljan svojom dosetkom, udalji se, smejući se iz sveg glasa.

Portos zapenuši od ljutine i htede da poleti na d’Artanjana.

— Docnije, docnije — doviknu mu ovaj — kad budete bez ogrtača.

— Onda u jedan čas, iza Luksemburga.

— Vrlo dobro, u jedan čas — odgovori d’Artanjan i savi u ulicu.

Ali na ulici koju je bio prešao, ni na ulici niz koju je sad gledao ne vide nikoga. Ma koliko polako da je išao, nepoznati je daleko izmakao; a možda je i ušao u koju kuću. D’Artanjan je raspitivao za nj sve koje je sreo, siđe do skele, vrati se Senskom ulicom i Ulicom Crveni krst, ali ništa, baš ništa. Međutim, ovo trčanje koristilo mu je utoliko što mu je srce bivalo sve hladnije ukoliko mu je znoj više oblivao čelo.

On stade da razmišlja o događajima koji su se desili, ti događaji bili su mnogobrojni i kobni; jedva da je bilo jedanaest časova, a već je pao u nemilost kod g. od Trevila, kome se, nema sumnje, malo dopao način na koji ga je d’Artanjan ostavio.

Sem toga, zaradio je dva dobra dvoboja s ljudima od kojih je svaki bio u stanju da ubije tri d’Artanjana, s musketarima, to jest, sa onima koje je toliko cenio da ih je u svojoj pameti i u svome srcu stavljao iznad sviju drugih ljudi.

Izgledi su po njega bili vrlo rđavi. Kako je bio uveren da će ga ubiti Atos, lako je razumeti što mladi čovek nije mnogo vodio računa o Portosu. Pa ipak, kako je nada stvar koja se poslednja gasi u srcu čovečjem, on se poče nadati da može, razume se, s vrlo teškim ranama, ostati živ posle ova dva dvoboja i, u slučaju da ostane živ, on stade ovako sebi prebacivati:

„Baš sam ja pust i lud! Ovaj hrabri i nesrećni Atos ranjen je upravo u ono rame u koje sam ga udario glavom kao ovan. Čudo mi je samo što me nije odmah ubio; imao je potpuno pravo jer ga je moralo jako zaboleti. Što se tiče Portosa, o, što se tiče Portosa, stvar je mnogo smešnija!”

I mladi se čovek i protiv svoje volje stade smejati, gledajući pri svem tom da ovaj smeh, bez uzroka u očima onih koji ga vide da se smeje, ne uvredi koga prolaznika.

„Što se tiče Portosa, stvar je mnogo smešnija, ali ja sam ipak pravi smetenjak. Zar se tako nasrće na ljude, a da im se ne kaže ni: čuvajte se! Ne! I ko je još gledao pod tuđ ogrtač da vidi ono čega nema! On bi mi zacelo oprostio, oprostio bi mi da mu nisam govorio o onom prokletom kajasu, istina, zamotano; jest, vešto zamotano! Ah, kakav sam, ja bih i u paklu pravio dosetke! D’Artanjane, prijatelju” — nastavi on, govoreći samom sebi vrlo ljubazno — „ako se sad izvučeš, što nije verovatno, moraš biti ubuduće vrlo učtiv. Odsad treba da ti se dive, da te navode kao primer. Biti ljubazan i učtiv ne znači biti kukavica. Pogledaj Aramisa; Aramis je sušta dobrota, oličena ljupkost. Pa je li kome palo na pamet da kaže da je Aramis kukavica? Naravno da nije i ubuduće ja ću se u svemu ugledati na nj. Ah, evo njega!”

Idući tako i govoreći za se, d’Artanjan beše došao na nekoliko koraka od palate Egijon i pred tom palatom ugleda Aramisa, koji je veselo razgovarao s trojicom plemića iz kraljeve garde. I Aramis vide d’Artanjana, ali kako nije zaboravljao da je pred tim mladim čovekom g. od Treviia bio to jutro onako ljutit i kako mu svedok koji je čuo ona prebacivanja musketarima nije nikako bio prijatan, on se učini da ga ne vidi. D’Artanjan, naprotiv, obuzet željom za pomirenjem i učtivošću, približi se ovoj četvorici mladih ljudi i pozdravi ih sa najljubaznijim osmehom. Aramis malo klimnu glavom, ali se ne nasmeši. Uostalom, sva četvorica odmah prekidoše svoj razgovor.

D’Artanjan nije bio tako glup da ne vidi koliko je suvišan, ali još nije bio toliko vičan ponašanju lepog sveta da se vešto izvuče iz neprijatnog položaja, kakav je obično položaj čoveka koji se umešao među ljude koje gotovo i ne poznaje i u razgovor koji ga se ne tiče. On je, dakle, tražio u sebi kakvo sredstvo da se ukloni što manje nespretno, kad primeti da je Aramis ispustio maramu i, bez sumnje iz nepažnje, stao, nogom na nju; njemu se učini da je to zgodan trenutak da popravi svoju pogrešku; on se saže i, što je mogao učtivije, izvuče maramu ispod nogu musketarovih, ma koliko da se ovaj trudio da je zadrži, i predajući mu je, reče:

— Mislim, gospodine, da bi vam bilo žao da izgubite ovu maramu.

I zaista, marama je bila bogato izvezena i na jednom kraju imala krunu i grb. Aramis pocrvene do ušiju i više ote nego uze maramu iz ruku našeg Gaskonjca.

— A, a! — uzviknu jedan od gardista — hoćeš li i sad reći, ćutljivi Aramise, da ne stojiš dobro s gospođom od Boa-Trasi, kad ti ta divna žena pozajmljuje svoje marame!

Aramis pogleda d’Artanjana pogledom koji kazuje čoveku da je stekao smrtnog neprijatelja; zatim opet načini ljubazno lice:

— Varate se, gospodo, — reče on — ova marama nije moja i ja ne znam otkud gospodinu da padne na pamet da je preda baš meni, a ne kome od vas; a za dokaz ovoga što kažem, evo vam moje marame.

Na ove reči on izvadi iz džepa svoju maramu, maramu vrlo lepu i od finog batista, mada je batist u to vreme bio vrlo skup, ali maramu bez veza, bez grba i samo sa jednim početnim pismom, početnim pismom njenog sopstvenika.

D’Artanjan ne reče ni reči, video je da je pogrešio; ali Aramisove prijatelje nije moglo ubediti ovo poricanje i jedan od njih sa izveštačenom ozbiljnošću obrati se mladom musketaru:

— Kad bi bilo tako kao što tvrdiš — reče on — ja bih bio prinuđen, dragi Aramise, da ti je ištem, jer, kao što znaš, Boa-Trasi moj je prisni prijatelj i ja neću da se niko razmeće stvarima njegove žene.

— Ti išteš dosta neučtivo — odgovori Aramis — i kad bih našao da je tvoj zahtev vrlo umestan, ja bih ga odbio zbog načina na koji je učinjen.

— Zaista — dodade d’Artanjan bojažljivo — ja nisam video da je marama ispala iz džepa gospodina Aramisa. Njegova je noga bila na njoj, to je sve; i iz toga sam izveo da je marama njegova.

— I prevarili ste se, dragi gospodine, — odgovori hladno Aramis — ne polažući mnogo na ovo izvinjavanje.

Zatim se okrenu gardisti koji beše izjavio da je prijatelj Boa-Trasijev.

— Uostalom — nastavi on — ja nisam nimalo manji prijatelj Boa-Trasiju od tebe; i tako, ova je marama mogla ispasti iz tvoga džepa isto tako kao iz moga.

— Moje mi časti, nije! — uzviknu gardist Njegovog veličanstva!

— Ti se zaklinješ svojom čašću, a ja dajem svoju reč i tako jedan od nas dvojice mora lagati. Zato, Montarane, najbolje će biti da uzmemo svaki po pola.

— Marame?

— Da.

— Vrlo dobro — povikaše druga dva gardista, — to je sud Solomonov. Zaista, Aramise, ti si vrlo mudar.

Mladi ljudi prsnuše u smeh i, razume se, stvar je ostala na tome. Posle jednog trenutka razgovor prestade i pošto su se srdačno rukovali, gardisti odoše na jednu, a musketar na drugu stranu.

„Sad je zgodan trenutak da se izmirim sa ovim učtivim čovekom” — reče u sebi d’Artanjan, koji je za vreme ovog razgovora stajao malo na strani. I, obuzet ovim plemenitim osećanjem, on priđe Aramisu, koji se udaljavao ne osvrćući se na nj, i reče mu: — Ja se nadam, gospodine, da ćete me izviniti.

— Ah, gospodine, — prekide ga Aramis — dopustite mi da vam primetim da se u ovoj prilici niste ponašali kako bi trebalo da se ponaša otmen čovek.

— Šta, gospodine — uzviknu d’Artanjan — vi mislite…

— Mislim, gospodine, da niste glup čovek i da znate vrlo dobro, ako i jeste skoro došli iz Gaskonje, da se ne gazi bez uzroka na džepne marame. Do đavola! Pariz nije kaldrmisan batistom.

— Gospodine, grešite što gledate da me ponizite — reče d’Artanjan, kod koga je svađalačka priroda počela uzimati maha nad pomirljivim odlukama. — Ja sam iz Gaskonje, to je istina, i kad to znate, nije potrebno da vam kažem da Gaskonjci ne trpe uvrede; tako da, kad su se jedanput izvinili, bilo to i zbog kakve gluposti, oni su ubeđeni da su učinili upola više nego što su bili dužni učiniti.

— Gospodine, ovo što sam vam rekao nisam rekao da zametnem kavgu. Bogu hvala, ja nisam ubica i pošto sam musketar samo privremeno, ja se bijem samo kad moram, i to uvek sa velikom odvratnošću; ali sad je stvar ozbiljna jer je jedna žena obrukana vašom krivicom.

— To jest, našom krivicom — uzviknu d’Artanjan.

— Što ste bili tako nesmotreni da mi vratite ovu maramu?

— A što ste vi bili tako nesmotreni da je ispustite?

— Ja sam rekao i ponavljam, gospodine, da ta marama nije ispala iz moga džepa.

— Onda ste dvaput slagali, gospodine, jer ja sam video kad je ispala!

— A, tako li vi znate, gospodine Gaskonjče! Pa lepo! Ja ću vas naučiti kako se ponaša.

— A ja ću vas, gospodine kaluđeru, vratiti vašem bogosluženju. Vadite mač, i to sad odmah.

— Ne, lepi prijatelju, ne ovde. Zar ne vidite da smo pred palatom Egijon, koja je puna kardinalovih kreatura? Ko mi jemči da vam Njegova preuzvišenost nije poverila da joj nabavite moju glavu? A meni je mnogo stalo do moje glave, jer mi se čini da mi dosta lepo stoji na ramenima. Ja ću vas ubiti, nemajte brige, ali u tišini, na kakvom sklonitom mestu, gde se nikome ne možete pohvaliti svojom smrću.

— Pristajem, ali ne uzdajte se mnogo u to i ponesite sobom maramu, bila vaša ili ne, možda ćete imati prilike da se poslužite njom.

— Gospodin je Gaskonjac? — upita Aramis.

— Da gospodin ne odlaže dvoboj iz obazrivosti?

— Obazrivost je, gospodine, vrlina dosta izlišna musketarima, to je istina, ali je neophodna ljudima crkvenim, i kako sam ja musketar samo privremeno, hoću da ostanem obazriv. U dva časa imaću čast čekati vas u domu gospodina od Trevila. Tu ću vam označiti dobra mesta.

Oba mlada čoveka pozdraviše se; zatim Aramis ode naviše ulicom ka Luksemburgu, a d’Artanjan, videći da vreme prolazi, pođe putem za Karm-Dešo, govoreći u sebi:

— Zaista, nema mi spasa; ali ako poginem, bar ću poginuti od jednog musketara.

V

KRALJEVI MUSKETARI I GARDA G. KARDINALA

D’Artanjan nije poznavao nikoga u Parizu. Zato ode na sastanak koji je zakazao Atosu bez svedoka, rešen da se zadovolji svedocima koje bude izabrao njegov protivnik. A posle, njegova je tvrda namera bila da se pristojno, ali bez malodušnosti, izvini hrabrom musketaru, bojeći se da iz toga dvoboja ne iziđe ono što izlazi uvek u sličnoj prilici, kad se mlad i krepak čovek tuče s protivnikom ranjenim i malaksalim: ako bude pobeđen, udvojiće trijumf svoga protivnika; ako pobedi, optuživaće ga za zločin i bezopasnu smelost.

Uostalom, ako nismo rđavo predstavili karakter našeg junaka, naš je čitalac morao zapaziti kako d’Artanjan nije bio običan čovek. Ponavljajući jednako u sebi da mu predstoji neizbežna smrt, on se nije pomirio s tim da umre olako, kako bi učinio na njegovom mestu svaki drugi manje hrabar i manje umeren. Premišljao je o raznim karakterima onih s kojima je trebalo da se tuče i položaj mu poče bivati jasniji. Nadao se da lojalnim izvinjavanjem postane prijatelj Atosov, čije mu se gospodsko držanje i ozbiljno lice veoma mnogo dopalo. Mislio je da će zaplašiti Portosa događajem o kajasu, koji je mogao, ako ne ostane na mestu mrtav, pričati svakome, što bi uz vešto pričanje načinilo Portosa smešnim; najzad, što se tiče licemernog Aramisa, njega se nije mnogo plašio; i pretpostavljajući da će doći red i do njega, uzdao se da će mu smrsiti konce ili bar jednim udarcem po licu, kako je Cezar preporučivao za Pompejeve vojnike,¹⁰ zanavek uništiti lepotu kojom se ovaj toliko ponosio.

Dalje, bila je kod d’Artanjana ona postojana odluka koju su u njegovo srce usadili saveti njegovog oca, saveti koji su se svodili na ovo: ne trpeti ni od koga ništa sem od kralja, kardinala i g. od Trevila. On, dakle, više odlete nego što ode ka manastiru Karm-Dešo, zgradi bez prozora, okruženoj livadama, filijali Pre-o-Klera, koji je obično služio za dvoboje ljudi kojima vreme nije bilo naodmet.

Kad se d’Artanjan pojavio na praznom prostoru koji se pružao pred manastirom, Atos je već bio tu, od pre pet minuta, i podne je otkucavalo. Bio je, dakle, tačan kao Samarićanin i najosetljiviji u pitanjima dvoboja ne bi imao šta da primeti.

Atos, koga je rana još strašno bolela, iako je vidar g. od Trevila beše previo, sedeo je na jednom kamenu i čekao svoga protivnika, sa onim strpljenjem i onom dostojanstvenošću koja ga nije nikad ostavljala. Kad je spazio d Artanjana, on ustade i učtivo mu iziđe nekoliko koraka u susret. Ovaj sa svoje strane priđe svome protivniku sa šeširom u ruci, čije je pero padalo do zemlje.

— Gospodine, — reče Atos — ja sam izvestio dva svoja prijatelja koji će mi biti svedoci, ali ti moji prijatelji nisu još došli. Čudo mi je što su odocnili: to im nije običaj.

— A ja, gospodine, nemam svedoka — reče d’Artanjan — jer, kako sam tek juče došao u Pariz, ne poznajem u njemu nikoga sem g. od Trevila, kome sam preporučen od strane moga oca, koji ima čast biti unekoliko njegov prijatelj.

Atos se malo zamisli.

— Poznajete samo gospodina od Trevila? — upita on.

— Da, gospodine, samo njega.

— Ama — nastavi Atos, govoreći pola za se, pola d’Artanjanu — ama, ako vas ubijem, izgledaću decoubica!

— A ne, gospodine, — odgovori d’Artanjan s pozdravom koji nije bio bez dostojanstvenosti — neće baš izgledati tako pošto mi ukazujete čast da dignete mač protiv mene iako ste ranjeni, što vam bez sumnje mnogo smeta.

— Zaista, mnogo, i moram vam reći da ste me đavolski povredili; ali ja ću uzeti mač u levu ruku, što obično radim u ovakvim prilikama. Nemojte, dakle, misliti da vam činim neku milost, ja se dobro borim obema rukama; štaviše, za vas će biti ovako teže: levak je vrlo nezgodan za onoga koji nije navikao. Meni je žao što vam nisam ranije saopštio ovu okolnost.

— Vi ste, gospodine, — reče d’Artanjan i ponovo se pokloni — zaista toliko učtivi da sam vam veoma zahvalan.

— O, vi me dovodite u zabunu — odgovori Atos ponosito — razgovarajmo o drugom čemu, molim vas, ako vam to nije neprijatno. Ah, grom i pakao, ala ste me povredili, rame me užasno peče!

— Ako mi dopustite… — reče d’Artanjan bojažljivo.

— Šta, gospodine?

— Ja imam jedan čudotvoran melem za rane, melem koji sam dobio od svoje majke i čije sam dejstvo ogledao na samom sebi.

— Pa?

— Uveren sam da bi vas taj melem izlečio najdalje za tri dana, i posle tri dana, kad budete ozdravili, za mene će, gospodine, uvek biti velika čast da vam stojim na raspolaganju.

D’Artanjan reče ove reči s prostodušnošću koja je činila čast njegovoj učtivosti, a nije nimalo škodila njegovoj hrabrosti.

— Gospodine, — reče Atos — taj mi se predlog dopada; ja ga, istina, ne primam, ali se po njemu odmah vidi da ste plemić. Tako su govorili i radili vitezovi iz vremena Karla Velikog, na koje svaki plemić treba da se ugleda. Na žalost, mi nismo više u vremenu velikoga cara, nego u vremenu gospodina kardinala, i ma kako čuvali tajnu, od danas za tri dana doznalo bi se da ćemo se tući i sprečili bi nas. Ah, ta zar ta bazala neće doći?

— Ako hitate, gospodine, — reče d’Artanjan Atosu onako isto prostodušno kao i malopre, kad mu je predložio da odgode dvoboj za tri dana — ako hitate i ako vam je po volji da me odmah otpratite na onaj svet, izvolite, molim vas.

— Opet nešto što mi se dopada — reče Atos i vrlo ljubazno mahnu glavom d’Artanjanu — vidi se da niste bez mozga i da ste čovek koji ima srca. Gospodine, ja volim ljude vašeg soja i vidim da ću docnije, ako ne ubijemo jedan drugog, uživati da razgovaram s vama. Da sačekamo gospodu, molim vas, ja mogu čekati, a biće tako i pravilnije. Ah, čini mi se, evo jednog.

I zaista, na uglu ulice Vožirar ukaza se džinovski Portos.

— Šta! — uzviknu d’Artanjan. — Vaš je prvi svedok gospodin Portos?

— Tako je; da nemate šta protiv?

— Bože sačuvaj!

— A evo i drugog.

D’Artanjan se okrenu na onu stranu koju je pokazao Atos i poznade Aramisa.

— Šta! — uzviknu on, još više začuđen nego prvi put. — Vaš je drugi svedok gospodin Aramis.

— Bez sumnje; zar ne znate da se mi nikad ne viđamo jedan bez drugoga, i da nas u musketarima i u gardi, na dvoru i u varoši, zovu Atos, Portos i Aramis ili tri nerazdvojna? Ali kako ste vi došli iz Daksa ili iz Poa…

— Iz Tarba — reče d’Artanjan.

— Ne može vam se zameriti što ne znate tu sitnicu ;— reče Atos.

— Zaista — reče d’Artanjan — vaša imena lepo zvuče, gospodo, i ovaj događaj, ako se bude o njemu govorilo, dokazaće bar da vaša družba nije osnovana na kontrastima.

Za to vreme Portos se beše približio i pozdravio rukom Atosa; zatim, kad se okrenuo d’Artanjanu, on zastade iznenađen.

Uzgred budi rečeno, bio je promenio kajas i ostavio ogrtač.

— A, a, šta je to?

— Ja se tučem s gospodinom — reče Atos, pokazujući rukom na d’Artanjana, koga istim pokretom i pozdravi.

— Pa i ja se tučem s njim — reče Portos.

— Ali tek u jedan čas — odgovori d’Artanjan.

— Pa i ja se tučem s gospodinom — reče Aramis, koji beše stigao na lice mesta.

— Ali tek u dva časa — prihvati d’Artanjan sa istom mirnoćom.

— Ali zbog čega se tučeš, Atose? — upita Aramis.

— Bogami, ni ja baš ne znam, povredio mi je rame; a ti, Portose?

— Ja, ja se tučem zato što se tučem — odgovori Portos i pocrvene.

Atos, kome ništa nije moglo izmaći, opazi kako fini osmejak pređe preko usana Gaskonjčevih.

— Prepirali smo se nešto o odelu — reče mladi čovek.

— A ti, Aramise? — upita Atos.

— Ja, ja se tučem zbog teologije — odgovori Aramis i dade znak d’Artanjanu kao da ga moli da ne kaže pravi uzrok dvoboju.

Atos vide kako preko usana d’Artanjanovih pređe drugi osmejak.

— Istina? — upita Atos.

— Da, zbog svetog Avgustina, o kome imamo razna gledišta — reče Gaskonjac.

— Zaista, ovaj je čovek duhovit — promrmlja Atos.

— A sad, kad ste ovako na okupu, gospodo, — reče d’Artanjan — dopustite mi da vam se izvinim.

Na ovu reč izvinim Atosovo čelo se natušti, ponosit osmeh pređe preko usana Portosovih, a znak nepristanka bio je odgovor Aramisov.

— Vi me niste razumeli, gospodo, — reče d’Artanjan i podiže glavu, koju u tom trenutku beše obasjao jedan zrak sunca te pozlatio njene fine i smele crte — ja vam se izvinjavam u slučaju da ne mogu platiti dug svoj trojici, jer gospodin Atos ima prava da me ubije prvi, što mnogo pobija vrednost vašem potraživanju, gospodine Portose, a čini gotovo ništavnim vaše, gospodine Aramise. A sad, gospodo, ponavljam vam, izvinite, ali samo za to, a sad za mač.

Na ove reči, kao pravi vitez, d’Artanjan izvuče svoj mač.

Krv beše udarila d’Artanjanu u glavu i u tom trenutku trgao bi svoj mač protiv sviju musketara u kraljevini, kao što ga je trgao protiv Atosa, Portosa i Aramisa.

Bilo je dvanaest i četvrt. Sunce beše na svome zenitu i mesto izabrano za pozornicu dvoboja bilo je izloženo svoj njegovoj žezi.

— Velika je vrućina — reče Atos i izvuče mač — ali neću da skidam dolamu, jer sam baš malopre osetio da mi krv ide iz rane, pa se bojim da ne bude neprijatno gospodinu ako mu pokažem krv koju nije sam pustio.

— To je istina, gospodine, — reče d’Artanjan — ali pustio je ja ili ko drugi, meni će, verujte, biti uvek žao što je prolivena krv tako hrabrog plemića; ja ću se dakle, tući u dolami kao i vi.

— De, de — reče Portos — prestanite s tim komplimentima, imajte na umu da i mi čekamo na red.

— Govorite, Portose, samo u svoje ime kad govorite takve besmislice — prekide ga Aramis. — Što se mene tiče, ja smatram da je ovo što gospoda govore vrlo dobro i sasvim dostojno oba plemića.

— Ja sam gotov, gospodine,— reče Atos i zauze stav.

— Ja sam čekao na vašu zapovest — reče d’Artanjan i ukrsti mač.

Ali tek što su ukršteni rapiri zazvečali, ukaza se na uglu manastira jedan odred garde Njegove preuzvišenosti, pod zapovedništvom g. od Žisaka.

— Kardinalova garda! — uzviknuše u jedan mah Portos i Aramis. — Mač u korice, gospodo! Mač u korice!

Ali je bilo dockan. Oba borca opažena su u stavu koji je jasno pokazivao njihove namere.

— Hej! — uzviknu Žisak i uputi se k njima, pošto je dao znak svojim ljudima da pođu za njim; — Hej, musketari, ovde se, dakle, tuče? A naredbe, šta ćemo s njima?

— Vi ste vrlo plemeniti, gospodo gardisti, — reče Atos pun mržnje, jer je Žisak bio među ondašnjim napadačima. — Da smo mi vas videli da se tučete, mi vas, verujte, ne bismo sprečavali. Ostavite nas, dakle da se tučemo, pa ćete imati zadovoljstva, a da se nimalo ne pomučite.

— Gospodo, — reče Žisak — meni je vrlo žao što vam moram reći da je to nemogućno. Dužnost, pre svega. Zato, mačeve u korice pa pođite s nama.

— Gospodine, — reče Aramis, podražavajući Žisaka — mi bismo vrlo rado prihvatili vaš poziv kad bi to zavisilo od nas: ali, na žalost, to nam nije mogućno: zabranio nam je gospodin od Trevila. Zato, najbolje će biti da idete svojim putem.

Ovo podsmevanje naljuti Žisaka.

— Mi ćemo vas napasti — reče on — ako se ne pokorite.

— Njih je petorica — reče Atos poluglasno — a nas samo trojica; opet ćemo biti potučeni i moraćemo ovde izginuti, jer ja pobeđen neću više kapetanu na oči.

Atos, Portos i Aramis približiše se odmah jedan drugome, dok je Žisak uređivao svoje vojnike.

Ovaj jedini trenutak bio je d’Artanjanu dovoljan da se reši; to je bio jedan od onih događaja koji rešavaju o celom životu jednoga čoveka, to je bio trenutak da se bira između kralja i kardinala; i kad se izbor učini, valjalo je na njemu ostati. Tući se, to jest, ne pokoriti se zakonu, to jest, staviti glavu na kocku, to jest, ujedanput postati neprijatelj jednome ministru koji je bio moćniji i od samoga kralja — eto šta je nazreo mladi čovek i, da kažemo njemu u pohvalu, on se ne usteže ni za časak. Okrenuvši se Atosu i njegovim prijateljima, on reče:

— Gospodo, ako dopustite, ja ću unekoliko ispraviti vaše reči. Vi rekoste da vas je samo trojica, ali meni se čini da nas je četvorica.

— Ali vi niste naš — reče Portos.

— To je istina — odgovori d’Artanjan — nemam vaše odelo, ali imam vašu dušu! Ja osećam, gospodine, da je moje srce musketar i ono me vuče k vama

— Vi se uklonite, mladi čoveče, — uzviknu Žisak, koji je bez sumnje pogodio nameru d’Artanjanovu po njegovim pokretima i po izrazu njegovog lica. — Uklonite se, mi pristajemo. Spasite svoju kožu, idite odmah!

D’Artanjan se ne mače s mesta.

— Zaista, vi ste krasno momče, — reče Atos i steže ruku mladome čoveku.

— No, rešite se — reče Žisak.

— Dakle — rekoše Portos i Aramis — šta da radimo?

— Gospodin je vrlo plemenit — reče Portos.

Ali sva trojica mislili su na d’Artanjanovu mladost i bojali su se njegove neveštine.

— Bilo bi nas samo trojica, od kojih jedan ranjen i jedno dete — prihvati Atos — a pri svem tom reklo bi se da nas je bilo četiri čoveka.

— Tako je, ali kako da ustupimo! —: reče Portos. D’Artanjan razumede njihovu neodlučnost.

— Gospodo, — reče on — ogledajte me ipak, a ja vam se kunem svojom čašću da neću otići odavde ako budemo pobeđeni.

— Kako se zovete, mladi junače? — upita Atos.

— D’Artanjan, gospodine.

— Onda, Atose, Portose, Aramise i d’Artanjane, napred! — uzviknu Atos.

— No, gospodo, jeste li se rešili? — upita Žisak i treći put.

— Jesmo, gospodo — odgovori Atos.

— Na šta? — upita Žisak.

— Imaćemo čast napasti vas — odgovori Aramis — i jednom rukom diže šešir, a drugom izvuče mač.

— A, vi se protivite! — uzviknu Žisak.

— Šta, zar vam je to čudno?

I devet boraca navališe jedni na druge pomamno, ali opet s nekom izvesnom metodom.

Atos uze na se nekog Kahisaka, kardinalovog ljubimca, Portos Bikara, a Aramis se nađe pred dva protivnika. Što se tiče d’Artanjana, on napade na samog Žisaka.

Srce mladoga Gaskonjca bilo je u prsima da iskoči, ne iz straha — bogu hvala, nije se nimalo plašio — nego iz želje da se pokaže; on se borio kao razjareni tigar, okrenuo se deset puta oko svoga protivnika i promenio mesto dvadeset puta. Žisak je bio veštak u mačevanju i mnogo se beše borio; pa ipak, imao je grdne muke da se brani od protivnika koji se, lak i okretan, svakog trenutka udaljavao od pravila, napadao sa sviju strana ujedanput, i opet odbijao udarce kao čovek koji neobično poštuje svoju kožu.

Najzad ova borba izvede iz strpljenja Žisaka. Razjaren što ga drži u šahu onaj koga je smatrao za dete, on pade u vatru i stade praviti pogreške. D’Artanjan, koji je u nedostatku praktike imao vrlo dobru teoriju, udvoji brzinu. Žisak, hoteći da jednom učini kraj ovoj borbi, jednim snažnim ispadom upravi na svoga protivnika strahovit udarac; ali ga ovaj odbi i, dok se Žisaka ispravljao, podvuče se kao zmija pod njegov mač i probode ga skroz. Žisak pade kao pokošen.

D’Artanjan baci nespokojan i brz pogled na bojno polje.

Aramis beše već ubio jednog protivnika; ali ga je drugi živo napadao. Međutim, Aramis je bio u dobrom položaju i mogao je još da se brani.

Bikar i Portos ranili su jedan drugog. Portosu beše probodena mišica, a Bikaru butina. Ali kako nijedna od ovih rana nije bila ozbiljna, oni su se mačevali s još većim ogorčenjem.

Atos, koga je Kahisak ponovo ranio, primetno je bledeo, ali nije ni za stopu ustupao: samo je uzeo mač u drugu ruku i borio se levom rukom.

D’Artanjan je, po ondašnjim zakonima dvoboja, mogao priteći u pomoć kome; i dok je promatrao kome je od njegovih drugova potrebna, spazi pogled Atosov. Ovaj je pogled bio vrlo rečit. Atos bi pre umro nego zvao u pomoć, ali on je umeo da gleda i pogledom da traži potpore. D’Artanjan to pogodi, učini jedan strahovit skok i napade Kahisaka s boka, vičući:

— Ovamo, gospodine gardisto, ubiću vas!

Kahisak se okrenu; bilo je krajnje vreme: Atos, koga je držala jedino prevelika hrabrost, pade na jedno koleno.

— Ne! — uzviknu on d’Artanjanu — ne ubijajte ga, mladi čoveče, molim vas: imam s njim da prečistim jedan stari račun kad se izlečim i budem zdrav. Obezoružajte ga samo, vežite mu mač. Tako! Dobro! Vrlo dobro!

Ovaj uzvik oteo se Atosu kad je Kahisakov mač odskočio na dvadeset koraka od njega. D’Artanjan i Kahisak poleteše zajedno, jedan da ga otme, drugi da ga ponovo uzme; ali d’Artanjan, hitriji, stiže prvi i stade na nj nogom.

Kahisak pritrča onom gardisti koga beše ubio Aramis, dočepa njegov rapir i htede da se vrati na d’Artanjana; ali na putu srete Atosa, koji, za trenutak odmora što mu ga izradi d’Artanjan, beše malo odahnuo, pa bojeći se da mu d’Artanjan ne ubije neprijatelja, naumi da nastavi borbu.

D’Artanjan uvide da bi se zamerio Atosu kad ga ne bi pustio. I zaista, posle nekoliko trenutaka Kahisak pade — mač mu beše projurio kroz grlo.

U istom trenutku Aramis je naslonio mač na grudi svoga oborenog protivnika i naterao ga da moli za milost.

Ostali su još Portos i Bikar. Portos je zbijao šalu, pitao Bikara koliko može biti časova i čestitao mu na četi koju je njegov brat dobio u navarskom puku; ali pokraj sve šale nije dobijao ništa. Bikar beše jedan od onih čeličnih ljudi koji padaju samo mrtvi.

Međutim, trebalo je učiniti kraj borbi. Mogla je naići patrola i pohvatati sve borce, i ranjene i zdrave, i kraljeve i kardinalove. Atos, Aramis i d’Artanjan opkoliše Bikara i pozvaše ga da se preda. Iako je bio sam protiv sviju, uz to ranjen u butinu, Bikar htede da se bori i dalje; ali Žisak, koji se beše pridigao na lakat, viknu mu da se preda. Bikar je bio Gaskonjac kao i d’Artanjan; on se učini da nije čuo i nasmeja se, ulučivši priliku da vrhom svoga mača pokaže jedno mesto na zemlji:

— Ovde — reče on, primenjujući jedan stih iz biblije — ovde umre Bikar, jedini od onih koji su bili s njim.

— Ali njih je četvorica protiv tebe; prestani, ja ti zapovedam.

— A, ako zapovedaš, to je drugo; — reče Bikar — pošto si mi starešina, moram slušati.

On odskoči nazad, prebi mač preko kolena da ga ne preda, baci komade preko manastirskog zida, prekrsti ruke i stade zviždukati neku kardinalsku pesmicu.

Hrabrost se uvek poštuje, čak i kod neprijatelja. Musketari pozdraviše Bikara mačevima i spustiše ih u korice. D’Artanjan učini to isto, i sa Bikarom, jedinim koji je ostao na nogama, unese pod manastirski trem Žisaka, Kahisaka i onog Aramisovog protivnika koji je bio samo ranjen. Četvrti je, kao što smo kazali, bio mrtav. Zatim zazvoniše i, noseći sobom četiri mača od pet, uputiše se, opijeni radošću, ka stanu g. od Trevila.

Ruku pod ruku, zauzeli su bili celu ulicu i razgovarali sa svakim musketarom koga bi sreli, tako da je na kraju nastao pravi trijumfalni pohod. Srce d’Artanjanovo plivalo je u radosti; on je išao između Atosa i Portosa i nežno ih grlio.

— Ako još nisam musketar — reče on svojim novim prijateljima kad je prešao prag kuće g. od Trevila — bar sam primljen za regruta, je l’ te?

VI

NJEGOVO VELIČANSTVO KRALJ LUJ XIII

Ovaj je događaj izazvao veliko uzbuđenje. G. od Trevila mnogo je vikao na svoje musketare javno, a hvalio ih kradom; ali kako nije trebalo gubiti vremena da se izvesti kralj, g. od Trevila pohita u Luvr. Bilo je već kasno; kralj se beše zatvorio s kardinalom, i g. od Trevila rekoše da kralj radi i da nikoga ne prima. Uveče g. od Trevila ode kralju u vreme kartanja. Kralj je dobijao i, kako je Njegovo veličanstvo bilo velika tvrdica, beše vrlo raspoložen; zato, čim je još izdaleka ugledao Trevila, reče:

— Hodite, gospodine kapetane, hodite da vas ukorim; znate li da je Njegova preuzvišenost dolazila da mi se žali na vaše musketare, i to s tolikim uzbuđenjem da je večeras bolesna zbog toga. Ah, ta to su prave pustahije, ti vaši musketari!

— Ne, sire, — odgovori Trevil, koji je na prvi pogled video kako će se stvar obrnuti — ne, naprotiv, to su dobri ljudi, mirni kao jaganjci, i sa jedinom željom u srcu da njihov mač izlazi iz korica samo u službi Vašeg veličanstva. Ali, šta ćete, gardisti gospodina kardinala neprestano ih izazivaju i, radi časti njihove čete, siroti mladi ljudi primorani su da se brane.

— Slušajte gospodina od Trevila — reče kralj — slušajte ga samo! Kao da govori o kaluđerima! Zaista, dragi kapetane, baš sam rad da vam oduzmem čin i da ga dam gospođici od Šemrola, kojoj sam obećao jedan manastir. Nemojte misliti da ću vam verovati na golu reč. Mene zovu Luj Pravedni, gospodine od Trevila, i za koji čas videćemo.

— Ah, sire, zato što verujem u tu pravičnost, ja ću strpljivo i mirno čekati odluku Vašeg veličanstva.

— Čekajte je, gospodine, čekajte — reče kralj — nećete dugo morati čekati.

I zaista, sreća se beše obrnula, i kako je kralj počeo gubiti ono što je bio dobio, on je jedva čekao da nađe izgovor i izvuče se iz igre. Kralj se, dakle, diže posle jednog trenutka, metnu u džep novac, koji beše većinom dobit, i reče:

— Vijevile, sedite na moje mesto, ja moram da govorim s gospodinom od Trevila o jednoj važnoj stvari. Imao sam pred sobom osamdeset lujeva; metnite isto toliko, da se ne tuže oni koji su izgubili. Pravda, pre svega!

Zatim se okrenu g. od Trevila, priđe s njim prozoru i nastavi:

— Dakle, gospodine, vi velite da su gardisti Njegove preuzvišenosti izazvali vaše musketare?

— Da, sire, kao i uvek.

— Pa kako je to bilo, kažite mi, jer, vi znate, dragi kapetane, da sudija treba da sasluša obe strane.

— Bože moj, vrlo prosto i sasvim prirodno! Tri moja najbolja vojnika, koje Vaše veličanstvo zna po imenu, o čijoj se odanosti moglo više puta uveriti i kojima je za srce prirasla služba kralju, tri moja najbolja vojnika gospoda Atos, Portos i Aramis, behu priredili izlet s jednim mladim Gaskonjcem koga sam im to jutro bio preporučio. Izlet je trebalo da bude, mislim, u Sen-Žermenu i oni su zakazali sastanak kod Karm-Dešoa; taj sastanak narušili su gospodin od Žisaka i gospoda Kahisak, Bikar i još dva gardista, koji zacelo nisu dolazili u tolikom broju bez kakve rđave namere protiv naredaba.

— A, a, pogađam — reče kralj — bez sumnje su bili došli da se tuku između sebe.

— Ja ih ne optužujem, sire, ali ostavljam Vašem veličanstvu da ceni šta su pet oružanih ljudi mogli raditi na tako pustom mestu kao što je okolina manastira Karma.

— Da, imate pravo, Trevile, imate pravo.

— Kad su videli moje musketare, oni su promenili nameru i zaboravili na ličnu mržnju zbog mržnje roda oružja, jer Vaše veličanstvo zna da su musketari, koji su kraljevi i jedino kraljevi, prirodni neprijatelji gardistima, koji su gospodina kardinala.

— Tako je, Trevile, tako je — reče kralj setno — i, verujte, vrlo je žalosno što su dve stranke u Francuskoj dve glave u kraljevini; ali tome će biti kraj, Trevile, tome će biti kraj. Vi velite, dakle, da su gardisti izazvali musketare?

— Velim, verovatno je da je tako bilo, ali se ne mogu zakleti, sire. Vi znate koliko je teško saznati istinu, sem ako je čovek obdaren onim divnim darom zbog koga je Luj XIII nazvan Pravedni…

— Imate pravo, Trevile; ali vaši musketari nisu bili sami; s njima je bilo i jedno dete?

— Tako je, sire, i jedan ranjenik; tako da su tri kraljeva musketara, od kojih jedan ranjen, ne samo odoleli petorici najstrašnijih gardista gospodina kardinala nego još četvoricu oborili.

— Pa to je pobeda! — uzviknu kralj, vrlo zadovoljan — potpuna pobeda.

— Da, sire, potpuna pobeda, kao ona kod mosta Se.

— Četiri čoveka, od kojih jedan ranjen a jedan dete, rekoste?

— Jedva mladić, koji se u ovoj prilici tako pokazao da sam slobodan preporučiti ga Vašem veličanstvu.

— Kako se zove taj mladić?

— D’Artanjan, sire. To je sin jednog od mojih najstarijih prijatelja; sin čoveka koji je s kraljem, vašim slavnim ocem, zajedno ratovao.

— I vi velite da se taj mladi čovek lepo pokazao? Pričajte mi to, Trevile, vi znate da ja volim priče o ratu i boju.

I kralj Luj XIII ponosito podiže brke i podboči se,

— Sire, — nastavi Trevil — kao što vam rekoh, gospodin d’Artanjan je gotovo dete i, kako nema čast biti musketar, bio je u građanskom odelu; gardisti gospodina kardinala, videći njegovu veliku mladost, kao i to da nije musketar, pozvaše ga da se ukloni pre nego napadnu.

— Eto vidite, Trevile, — prekide ga kralj — da su oni bili napadači.

— Tako je, sire, o tome nema više sumnje; oni ga, dakle, pozvaše da se ukloni, ali on odgovori da je musketar srcem i sasvim odan Vašem veličanstvu i da će, prema tome, ostati s gospodom musketarima.

— Hrabri mladić! — promrmlja kralj.

— I zaista, on ostade s njima; i Vaše veličanstvo ima u njemu tako dobrog borca da je on naneo Žisaku onu strašnu ranu zbog koje se toliko ljuti gospodin kardinal.

— On ranio Žisaka? — uzviknu kralj. — On, dete! Trevile, to nije mogućno.

— Tako je kao što sam imao čast reći Vašem veličanstvu.

— Žisaka, jednog od prvih boraca u kraljevini!

— Sire, našao se bolji od njega.

— Hoću da vidim tog mladog čoveka, Trevile, hoću da ga vidim i, ako se može šta učiniti, mi ćemo se postarati za nj.

— Kad će Vaše veličanstvo izvoleti da ga primi?

— Sutra u podne, Trevile.

— Da dovedem samo njega?

— Ne, dovedite mi ih svu četvoricu zajedno. Hoću da im svima zahvalim; odani ljudi su retki, Trevile, i treba ih nagraditi za njihovu odanost.

— U podne, sire, bićemo u Luvru.

— Ali na male stepenice, Trevile, na male stepenice, nije potrebno da kardinal zna.

— Dobro, sire.

— Vi razumete, Trevile, naredba je naredba; zabranjeno je tući se.

— Ali ovaj dvoboj, sire, sasvim izlazi iz kruga običnog dvoboja, ovo je prava bitka, a dokaz je to što je bilo pet kardinalovih gardista protiv moja tri musketara i gospodina d’Artanjana.

— To je istina — reče kralj — no pri svem tom, Trevile, dođite preko malih stepenica.

Trevil se nasmeši. Ali kako je za njega bilo već mnogo što je uspeo da se ovo kraljevsko dete izjasni protiv svoga učitelja, on se pokloni kralju i s njegovim dopuštenjem rastade se od njega.

Još to veče izveštena su bila sva tri musketara o časti koja im je ukazana. Kako su odavno poznavali kralja, ova ih vest nije mnogo oduševila, ali d’Artanjan, sa svojom gaskonjskom maštom, video je u ovome svoju sreću i cele noći snivao je zlatne snove. Još u osam časova ujutru bio je kod Atosa.

D’Artanjan zateče musketara sasvim obučena i spremna da izađe. Kako je kralju trebalo ići tek u podne, on se beše dogovorio s Portosom i Aramisom da igraju lopte na jednom igralištu u blizini luksemburških štala. Atos pozva d’Artanjana da ide s njima i ovaj, iako nije znao ovu igru koju nije nikad igrao, primi poziv, ne znajući kako da provede vreme od devet časova — toliko je bilo otprilike — do podne.

Oba musketara bejahu već došla i počela da igraju. Atos, koji je bio vrlo jak u svima telesnim vežbanjima, pređe s d’Artanjanom na suprotnu stranu i pozva ih na utakmicu. Ali pri prvom pokretu, mada je igrao levom rukom, uvide da mu je rana još toliko sveža da ne može izdržati ovakvo vežbanje. D’Artanjan ostade, dakle, sam i, kako je izjavio da je suviše nevešt i da ne može ozbiljno igrati, to su slali jedan drugome lopte bez brojanja. Ali jedna lopta koju je bacila džinovska šaka Portosova prođe d’Artanjanu veoma blizu lica, te ovaj pomisli da ga je kojom zgodom udarila u lice, po svoj prilici bi mu propala audijencija, pošto bi mu bilo nemogućno da iziđe pred kralja. I kako je, u njegovoj gaskonjskoj mašti, od te audijencije zavisila sva njegova budućnost, on učtivo pozdravi Portosa i Aramisa, izjavljujući da neće igrati dok ne bude u stanju meriti se s njima i ode na galeriju da sedne.

Na nesreću d’Artanjanovu, među gledaocima bio je i jedan gardist Njegove preuzvišenosti, koji je, gnevan zbog jučerašnjeg poraza svojih drugova, vrebao prvu priliku da ih osveti. Njemu se, dakle, učini da se prilika ukazala i reče svome susedu:

— Nije čudo što se ovaj mladi čovek uplašio od lopte, bez sumnje je kakav musketarski šegrt.

D’Artanjan se okrenu kao da ga je guja ujela i pogleda gardistu koji je izgovorio ove uvredljive reči.

— He, — prihvati ovaj oholo gladeći brke — gledajte me koliko hoćete, gospodičiću, ja rekoh što rekoh.

— Iako je to što ste rekli toliko jasno da nije potrebno nikakvo objašnjenje — odgovori d’Artanjan tihim glasom — ja vas molim da pođete sa mnom.

— Kad? — upita gardist onako isto podrugljivo.

— Odmah, ako je po volji.

— Vi bez sumnje znate ko sam ja?

— Ne znam, niti mi je stalo do toga.

— Grešite, jer kad biste znali moje ime, možda ne biste bili tako žustri.

— A kako se vi zovete?

— Bernažu.

— Lepo, gospodine Bernažu, — reče mirno d’Artanjan — ja ću vas čekati na vratima.

— Pođite, gospodine, eto me za vama.

— Nemojte mnogo hitati, gospodine, da ne bi primetili da smo zajedno izašli; vi ćete razumeti da će nam gledaoci smetati u onome što mislimo raditi.

— Dobro — odgovori gardist— začuđen što njegovo ime nije učinilo veći utisak na mladog čoveka.

Zaista, ime Bernažu bilo je svima poznato izuzev, možda, d’Artanjanu; jer to beše jedan od onih što su najčešće uzimali učešća u svakodnevnim bojevima, koje ni sve naredbe kraljeve i kardinalove nisu mogle ugušiti.

Portos i Aramis behu se toliko zaneli igrom, a Atos ih je tako pažljivo posmatrao da nisu ni videli kad je izišao njihov mladi drug, koji je, kao što je rekao gardisti Njegove preuzvišenosti, zastao na vratima; jedan trenutak posle toga sišao je i ovaj. Kako d’Artanjanu nije bilo do čekanja, zbog kraljeve audijencije koja je bila zakazana za podne, on pogleda oko sebe i kad vide da je ulica pusta:

— Vere mi — reče on svom protivniku — sreća je vaša, ako se zovete Bernažu, što imate posla samo s jednim šegrtom musketarom, ali ipak, ne brinite se, ja ću se potruditi što mogu bolje. Branite se!

— Ali — reče ovaj koga je d’Artanjan ovako izazvao — meni se čini da je mesto dosta rđavo izabrano i da će nam biti mnogo ugodnije iza manastira Sen-Žermena ili na ostrvu Pre-o-Kler.

— To što rekoste vrlo je pametno — odgovori d’Artanjan — na nesreću, ja nemam mnogo vremena na raspolaganju, jer moram na jedan sastanak tačno u podne. Zato, branite se, gospodine, branite se!

Bernažu nije bio čovek kome je trebalo dvaput ponavljati takav poziv. U istom trenutku zablista mač u njegovoj ruci i on nasrnu na svog protivnika, nadajući se da će ga onako mladog zaplašiti.

Ali d’Artanjan dan pre beše položio ispit i posle tako skorašnje pobede, pun ponosa zbog milosti koja ga je čekala, beše se rešio da ne ustupi nijedan korak; oba mača ukrstiše se do balčaka, i kako je d’Artanjan ostao čvrsto na svome mestu, to je njegov protivnik ustupio jedan korak. Ali d’Artanjan ugrabi trenutak kad je Bernažuov mač skrenuo s pravca, odvoji svoj, učini skok i ubode svog protivnika u rame. Odmah posle toga d’Artanjan se povuče i diže mač; ali mu Bernažu reče da mu nije ništa i, naletevši slepo na nj, sam se nabode. Međutim, kako nije pao i nije priznavao da je pobeđen, nego samo ustupao ka domu g. od La Tremuja, u čijoj je službi imao jednog srodnika, d’Artanjan, ne znajući ni sam koliko je ozbiljna poslednja rana koju je njegov protivnik dobio, živo beše okupio ovoga i zacelo bi ga trećim udarcem oborio kad, zbog graje koja je sa ulice dopirala na igralište, dva Bernažuova drugara, koja behu čula da je ovaj izmenio nekoliko reči sa d’Artanjanom i videla da je posle tih reči izišao, izleteše iz igrališta s mačem u ruci i napadoše na pobedioca. Ali u isti mah ukazaše se i Atos, Portos i Aramis, i u trenutku kad dva gardista napadoše njihovog mladog druga, oni ih primoraše da se vrate. U tom trenutku Bernažu pade; i kako su gardisti bili dvojica protiv četvorice, oni stadoše vikati: „Upomoć, dome od La Tremuja!” Na ovu viku sve živo iz doma iziđe i napade na četiri druga, koji pak stadoše vikati: „Upomoć, musketari!”

Ovi uzvici često su se čuli jer se znalo da su musketari neprijatelji Njegove preuzvišenosti i voleli su ih zbog mržnje koju su osećali prema kardinalu. Zato su i vojnici iz drugih četa, koje nisu pripadale vojvodi Crvenku, kako ga beše nazvao Aramis, u ovakvim svađama obično pristajali uz kraljeve musketare. Od tri vojnika iz čete g. od Esara, koji su tuda prolazili, dvojica, dakle, pritekoše u pomoć četvorici drugova, a jedan otrča u pravcu Trevilovog doma vičući: „Upomoć, musketari, upomoć!” Kao i obično, dom g. od Trevila beše pun ovih vojnika, koji poleteše u pomoć svojim drugovima; nastade opšti metež, ali su musketari bili jači: kardinalovi vojnici i ljudi g. od La Tremuja povukoše se u palatu, na kojoj zatvoriše vrata na vreme i tako sprečiše da njihovi neprijatelji prodru unutra u isto vreme kad i oni. Što se tiče ranjenoga, njega su odmah u početku preneli tamo i to, kao što smo rekli, u vrlo rđavom stanju.

Uzbuđenje je bilo na vrhuncu među musketarima i njihovim saveznicima i već su se dogovarali da zapale palatu g. od La Tremuja, te da na taj način kazne drskost njegovih slugu što su napali na kraljeve musketare. Predlog bi učinjen i primljen sa oduševljenjem, kad, na sreću, izbi jedanaest časova; d’Artanjan i njegovi drugovi setiše se svoje audijencije i, kako bi im bilo žao da se ovako slavno delo izvrši bez njih, uspeše da utišaju duhove. Musketari se zadovoljiše time što su kamenjem udarili u vrata nekoliko puta, ali vrata odoleše; uto ih prođe volja za obijanjem; uostalom, oni koji su se smatrali kao kolovođe ovog preduzeća behu napustili društvo i uputili se domu g. od Trevila, koji ih je čekao, već izvešten o ovom boju.

— Brzo u Luvr — reče on — što pre u Luvr, da se vidimo s kraljem pre nego što ga izvesti kardinal; ispričaćemo mu ovaj događaj kao posledicu jučerašnje stvari i oba će proći zajedno.

G. od Trevila uputi se, dakle, u Luvr sa četiri mlada čoveka, ali na veliko iznenađenje musketarskog kapetana, rekoše mu da je kralj otišao u lov na jelena u šumi sen-žermenskoj. Trevilu su morali dvaput ponoviti ovu vest i njegovi pratioci videše kako mu se lice oba puta namrštilo.

— Je li Njegovo veličanstvo još juče nameravalo u lov? — upita on.

— Nije, Ekselencijo, — odgovori sobar — jutros je veliki lovac došao i rekao mu da su noćas krenuli jednog jelena njega radi. On je najpre odgovorio da neće da ide, ali nije mogao odoleti zadovoljstvu koje mu je obećavao ovaj lov i posle ručka otišao je.

— A je li se kralj video s kardinalom? — upita g. od Trevila.

— Po svoj prilici — odgovori sobar — jer sam jutros video upregnuta kola Njegove preuzvišenosti i kad sam upitao kuda će, odgovoriše mi: „U Sen-Žermen.”

— Preduhitreni smo — reče g. od Trevila. — Gospodo, ja ću se videti s kraljem večeras, ali što se vas tiče, ne bih vam savetovao da izlazite preda nj.

Ovo mišljenje bilo je vrlo razložno, a naročito kao mišljenje čoveka koji je tako dobro poznavao kralja, te mladi ljudi i ne pokušaše da ga pobiju. G. od Trevila reče im, dakle, da svaki ide svojoj kući i čeka na njegove poruke.

Kad se vratio u svoj dom, g. od Trevila pomisli da će najbolje biti da prvi podnese tužbu. On posla jednoga od svojih slugu gospodinu od La Tremuja, s pismom u kome ga je molio da ukloni iz svoje kuće kardinalovog vojnika i da ukori svoje ljude što su se usudili da napadnu na musketare. Ali g. od La Tremuja, izvešten već od svog štitonoše, kome je, kao što je poznato, Bernažu bio srodnik, odgovori da nemaju prava tužiti se ni g. od Trevila ni njegovi musketari nego, naprotiv, on, čije su ljude musketari napali i hteli mu zapaliti kuću. No, kako je prepirka između ova dva velika gospodina mogla trajati dugo, pošto je, naravno, svaki smatrao za dužnost da uporno ostane pri svome mišljenju, g. od Trevila seti se jednog sredstva kome je bio cilj da svemu učini kraj: da nađe sam g. od La Tremuja.

On se, dakle, smesta uputi u njegov dom i prijavi se.

Oba gospodina učtivo se pozdraviše jer, ako i nisu bili prijatelji, bar su poštovali jedan drugoga. Obojica su bili ljudi plemeniti i puni časti i, kako se g. od La Tremuja kao protestant retko viđao s kraljem, on nije pripadao nijednoj stranci i uopšte nije u svojim društvenim odnosima imao nikakva predubeđenja. Pri svem tom, ovom prilikom njegov je doček, iako učtiv, bio hladniji nego obično.

— Gospodine, — reče g. od Trevila — mi obojica mislimo da imamo da se potužimo jedan na drugoga i ja sam došao lično da zajedno prečistimo tu stvar.

— Vrlo rado — prihvati g. od La Tremuja — ali unapred vam kažem da sam ja dobro obavešten i da su krivi vaši musketari.

— Vi ste čovek toliko pravedan i toliko razložan, gospodine, — reče g. od Trevila — da ne možete ne primiti predlog koji ću vam učiniti.

— Izvolite, gospodine, slušam vas.

— Kako je gospodinu Bernažuu, srodniku vašeg štitonoše?

— Vrlo rđavo, gospodine. Sem rane koju je dobio u mišicu i koja nije tako opasna, dobio je još jednu kroz pluća, tako da lekar ima malo nade.

— Ali, je li ranjenik pri svesti?

— Potpuno.

— Govori li?

— Teško, ali govori.

— Lepo, gospodine, hajdemo k njemu; zakunimo ga bogom, pred kog će, možda, biti pozvan da kaže istinu. Ja ga uzimam za sudiju u njegovom sopstvenom delu, gospodine, i što bude rekao ja ću verovati.

G. od La Tremuja zamisli se za časak i, kako je bilo teško učiniti pametniji predlog, on pristade.

Obojica siđoše u sobu u kojoj je bio ranjenik. Ovaj, kad vide ova dva plemića da mu dolaze u posetu, pokuša da se pridigne na postelji, ali je bio suviše slab i, iznuren ovim naporom, ponovo pade, gotovo van sebe.

G. od La Tremuja priđe i podnese mu pod nos miris, koji ga povrati u život. Tada g. od Trevila, da mu se ne bi prebacilo da je uticao na bolesnika, zamoli g. od La Tremuja da ga sam pita.

I dogodi se ono što je g. od Trevila predvideo. Kako je bio između života i smrti, Bernažu nije ni pomislio da prećuti istinu i on ispriča celu stvar onako kako je tekla.

To je bilo sve što je hteo g. od Trevila; on poželi Bernažuu da što skorije ozdravi, oprosti se od g. od La Tremuja, vrati se u svoj dom i odmah javi četvorici prijatelja da ih očekuje na ručak.

G. od Trevila primao je vrlo otmeno društvo, istina, veoma neprijateljski raspoloženo prema kardinalu. Pojmljivo je, dakle, što se za sve vreme ručka vodio razgovor o poslednjim porazima koje su pretrpeli gardisti Njegove preuzvišenosti. I kako je d’Artanjan bio junak oba ta dva dana, njemu su bila upućena sva ta čestitanja, koja su mu Atos, Portos i Aramis ostavili ne samo kao dobri drugovi nego i kao ljudi koji su takva čestitanja dobijali toliko puta da ih jedanput mogu ustupiti njemu.

Oko šest časova g. od Trevila reče da je vreme da se ide u Luvr, ali kako je vreme u koje Njegovo veličanstvo beše odredilo audijenciju bilo prošlo, mesto da traži ulazak preko malih stepenica, on ode sa četiri mlada čoveka u predsoblje. Kralj se još ne beše vratio iz lova. Naši mladi ljudi čekali su jedno po časa pomešani s gomilom dvorana kad se vrata otvoriše i objaviše da dolazi Njegovo veličanstvo.

Na ovaj oglas, d’Artanjana skroz prođe jeza. Trenutak koji se približavao imao je po svoj prilici da reši sudbinu njegovog života. Zato je plašljivo upravio pogled u vrata na koja je trebalo da uđe kralj.

Luj XIII ukaza se prvi; imao je na sebi lovačko odelo, koje je bilo još sasvim prašnjavo, visoke čizme i bič u ruci. Na prvi pogled d’Artanjan poznade da je kralj neobično ljut.

Ovo raspoloženje, ma koliko da se videlo na Njegovu veličanstvu, nije sprečilo dvorane da stanu u red pred njim. U predsoblju kraljevskom bolje je biti viđen i ljutitim okom nego ne biti viđen nikako. Tri musketara nisu se, dakle, ustezali ni za časak, nego stupiše korak napred, dok je d’Artanjan, naprotiv, ostao sakriven iza njih, ali, iako je kralj lično poznavao Atosa, Portosa i Aramisa, on prođe pored njih a i ne pogleda ih, niti im jedne reči reče, kao da ih nikad nije ni video. Što se tiče g. od Trevila, kad su se kraljeve oči zadržale za časak na njemu, on izdrža taj pogled tako odlučno da je kralj morao okrenuti glavu; posle toga Njegovo veličanstvo je gunđajući ušlo u svoje sobe.

— Stvar rđavo stoji — reče Atos, smešeći se — ni ovom prilikom nećemo dobiti ordene.

— Pričekajte ovde deset minuta — reče g. od Trevila — pa ako posle deset minuta ne iziđem, vratite se u moj dom jer će biti izlišno da me čekate duže.

Četiri mlada čoveka čekala su deset minuta, četvrt časa, dvadeset minuta, i kad su videli da g. od Trevila neće izići, oni odoše vrlo zabrinuti zbog onoga što će biti.

G. od Trevila beše odvažno ušao u kraljev kabinet i zatekao je kralja vrlo zlovoljna gde sedi i drškom od biča udara po čizmama, što mu nije smetalo da ga sa najvećom mirnoćom zapita kako je sa zdravljem.

— Rđavo, gospodine, rđavo — odgovori kralj — dosadno mi je.

To je, zaista, bila najgora bolest Luja XIII, koji bi često uzeo koga od svojih dvorana, odveo ga do prozora i rekao mu: „Gospodine vi i vi, hodite da nam obojici bude dosadno.”

— Kako! Vašem veličanstvu je dosadno! — reče g. od Trevila. — Nije li ono danas našlo zadovoljstvo u lovu?

— Krasno zadovoljstvo, gospodine! Sve se izopačilo, duše mi, i ja ne znam da li divljač ne ostavlja više traga ili psi nemaju više nosa. Krenuli smo jednog jelena desetogodišnjaka, gonili ga šest časova i kad nam je već bio u rukama, kad je Sen-
-Simon stavio već rog na usta da zatrubi pobedu, najedanput psi promeniše pravac i poleteše za jednim srndaćem. Videćete da ću se morati odreći i ovog lova, kao što sam se odrekao lova sa sokolima. Ah, ja sam vrlo nesrećan kralj, gospodine od Trevila! Imao sam samo jednog sokola, pa i on mi crče onomad.

— Zaista, sire, ja potpuno razumem vaše očajanje; nesreća je doista velika, ali vi imate, čini mi se, još dosta kraguja i kobaca.

— Ali nikoga da ih obučava; sokolara nestaje, još jedino ja što se razumem u lov. Posle mene neće više biti lova; loviće se klopkama i zamkama. Bar da imam vremena da stvorim učenike! Ali jest, tu je gospodin kardinal koji mi ne da ni trenutak mira, koji mi govori o Španiji, o Austriji, o Engleskoj! Ah, kad je reč o gospodinu kardinalu, gospodine od Trevila, ja nisam zadovoljan vama.

G. od Trevila čekao je da kralj ovo kaže. On je poznavao kralja vrlo dobro; razumeo je da su sve ove tužbe samo predgovor, sredstvo da sebe razdraži, da se sam ohrabri, i da je sve ovo govorio samo da razgovor navede na šta je hteo.

— A otkuda tolika nesreća za mene da se zamerim Vašem veličanstvu? — upita g. od Trevila, tobože vrlo začuđen.

— Tako li vi vršite svoju službu, gospodine? — nastavi kralj, ne odgovarajući neposredno na pitanje g. od Trevila. — Zar sam vas zato postavio za kapetana nad musketarima da ovi ubiju jednog čoveka, uzbune čitav jedan kraj i spale Pariz, a vi na to da ne kažete ništa? Uostalom — nastavi kralj — bez sumnje sam pohitao sa optuživanjem, izgrednici su bez sumnje u zatvoru i vi ste došli da me izvestite da je pravda zadovoljena.

— Sire, — odgovori mirno g. od Trevila — ja sam, naprotiv, došao da molim za pravdu.

— A protiv koga? — upita kralj.

— Protiv klevetnika — reče g. od Trevila.

— A, to je nešto novo! — prihvati kralj. — Da nećete reći da vaša tri musketara, Atos, Portos i Aramis, i vaš pitomac iz Bearna nisu napali kao besomučni na jadnog Bernažua i toliko ga zlostavljali da je u ovom trenutku po svoj prilici na samrti! Da nećete reći da nisu zatim opkolili dom vojvode od La Tremuja i da ga nisu hteli spaliti, što za vreme rata ne bi, možda, bila velika nesreća, jer je to gnezdo hugenotsko, ali što je za vreme mira rđav primer. Recite, da ne mislite odricati sve to?

— A ko vam je to sve tako lepo ispričao? — upita mirno g. od Trevila.

— Ko mi je tako lepo ispričao, gospodine! A ko bi drugi ako ne onaj koji bdi kad ja spavam, koji radi kad se ja zabavljam, koji rukovodi svim u kraljevini i van nje, i u Francuskoj i Evropi?

— Njegovo veličanstvo bez sumnje misli na boga — reče g. od Trevila — jer ja samo za njega znam da toliko stoji iznad Vašeg veličanstva.

— Ne, gospodine, ja govorim o potpori države, o mom jedinom služiocu, o mom jedinom prijatelju, o gospodinu kardinalu.

— Njegova preuzvišenost nije Njegova svetost, sire.

— Šta hoćete time da kažete, gospodine?

— Da je samo papa nepogrešiv i da se ta nepogrešivost ne prostire i na kardinale.

— Vi hoćete da kažete da me on vara, da me izdaje. Vi ga, dakle, optužujete. No, priznajte otvoreno da ga optužujete.

— Ne, sire, ali kažem da se i on sam vara; kažem da je rđavo obavešten; kažem da je prenaglio sa optuživanjem musketara Vašeg veličanstva, prema kojima je nepravedan; i da nije crpeo izveštaje iz dobrih izvora.

— Optužba potiče od gospodina od La Tremuja, od samog vojvode.

— Na to bih mogao odgovoriti, sire, da je on u ovom pitanju toliko zainteresovan da ne može biti nepristrasan svedok; ali ne, sire, ja poznajem vojvodu kao čestita plemića i pozvaću se na samog njega; ali pod jednom pogodbom, sire.

— Kojom?

— Da Vaše veličanstvo pošalje po njega i da ga ispita, ali ono lično, u četiri oka, bez svedoka, i da ja vidim Vaše veličanstvo čim bude primilo vojvodu.

— Pristajem — reče kralj. — I vi ćete verovati u ono šta bude rekao gospodin od La Tremuja?

— Hoću, sire.

— Pristaćete na njegov sud?

— Bez sumnje.

— I daćete zadovoljenje koje on bude tražio?

— Sasvim.

— La Šene! — viknu kralj. — La Šene!

Lični sobar Luja XIII, koji je uvek stajao na vratima, uđe.

— La Šene, — reče kralj— neka odmah ide jedan po gospodina od La Tremuja: hoću da govorim s njim još večeras.

— Daje li mi Vaše veličanstvo reč da se ni s kim neće videti posle audijencije gospodina od La Tremuja dok se ne vidi sa mnom?

— Ni s kim, dajem vam svoju reč.

— Onda, do viđenja sutra, sire.

— Do viđenja sutra, gospodine.

— U koliko časova, molim Vaše veličanstvo?

— U koliko hoćete.

— Ali ako dođem suviše rano, bojim se, probudiću Vaše veličanstvo.

— Da me probudite? A zar ja spavam? Ne spavam, gospodine, sanjam pokadšto, i to je sve. Dođite, dakle, kad hoćete, u sedam časova; ali teško vama ako su vaši musketari krivi!

— Ako su moji musketari krivi, sire, krivci će biti predati u ruke Vašeg veličanstva, koje će raditi s njima šta bude htelo. Traži li još šta Vaše veličanstvo? Neka kaže, ja sam gotov da poslušam.

— Ne, gospodine, ne; mene nisu bez razloga prozvali Luj Pravedni. Dakle, do viđenja sutra, gospodine, do viđenja.

— Bog neka čuva dotle Vaše veličanstvo!

Ma koliko malo da je spavao kralj, g. od Trevila spavao je još manje; on je još to veče poručio trojici svojih musketara i njihovom drugu da budu kod njega u šest i po časova ujutru. On ih povede sa sobom, ne tvrdeći ništa, ne obećavajući im ništa, ali im nije krio da njihova, pa čak i njegova milost vise o koncu.

Kad su došli do malih stepenica, on ih zaustavi. Ako bi kralj još neprestano bio ljut na njih, oni bi se udaljili odmah; a ako bi pristao da ih primi, samo bi ih trebalo pozvati.

Kad je došao u kraljevo predsobije, g. od Trevila nađe La Šenea, koji mu reče da sinoć nisu našli vojvodu od La Tremuja, da ovaj nije mogao doći u Luvr jer se vrlo dockan vratio kući, da je tek malopre došao i da je sad kod kralja.

Ova okolnost bila je sasvim po volji g. od Trevila, koji je na taj način bio siguran da se nikakav stran uticaj neće umešati između iskaza g. od La Tremuja i njega.

I zaista, jedva je proteklo deset minuta, a vrata na kraljevom kabinetu otvoriše se i g. od Trevila ugleda vojvodu od La Tremuja, koji mu priđe i reče:

— Gospodine od Trevila, Njegovo veličanstvo zvalo me je da me pita kako je tekla stvar juče ujutru u mome domu. Ja sam mu rekao istinu, to jest, da je krivica do mojih ljudi i da sam gotov da vam se izvinim. Kako sam vas sreo, ja vas molim da primite moje izvinjenje i da me uvek smatrate za svoga prijatelja.

— Gospodine vojvodo, — reče g. od Trevila — ja sam imao toliko vere u vašu čestitost da nisam hteo drugog branioca pred Njegovim veličanstvom nego vas. Vidim da se nisam prevario i zahvaljujem vam što se u Francuskoj još može naći čovek za koga se s pouzdanjem može reći ono što sam ja rekao za vas.

— Dobro, dobro — reče kralj, koji je kroz vrata čuo ove komplimente — samo, recite mu, Trevile, kad već kaže da vam je prijatelj, da bih i ja voleo biti njegov, ali da me on zanemaruje, da ima skoro tri godine kako ga nisam video i da ga viđam samo kad ga pozovem. Recite mu sve to s moje strane, jer to su stvari koje jedan kralj ne može sam reći.

— Hvala, sire, hvala — reče vojvoda — ali neka Vaše veličanstvo bude uvereno da mu nisu, ovo se ne odnosi na gospodina od Trevila, da mu nisu najodaniji oni koje viđa u svako doba dana.

— A, vi ste čuli šta sam rekao; tim bolje, vojvodo, tim bolje! — reče kralj i dođe do vrata. — A, vi ste to, Trevile! A gde su vam vaši musketari? Ja sam vam rekao prekjuče da mi ih dovedete, što to niste učinili?

— Oni su dole, sire, i ako dopustite, La Šene će im reći da se popnu.

— Jest, jest, neka dođu odmah, sad će osam časova, a u devet očekujem jednu posetu. Idite, gospodine vojvodo, pa dođite opet. Uđite, Trevile.

Vojvoda se pokloni i iziđe. U trenutku kad je otvarao vrata, tri musketara i d’Artanjan, koje je vodio La Šene, ukazaše se navrh stepenica.

— Hodite, moji junaci — reče kralj — hodite da vas malo karam.

Musketari priđoše i pokloniše se; d’Artanjan je išao za njima.

— Do vraga! — nastavi kralj — vas četvorica za dva dana onesposobiste sedam vojnika Njegove preuzvišenosti! To je suviše, gospodo, to je suviše. Ako tako ustraje, Njegova preuzvišenost moraće za tri nedelje da obnovi svoju četu, a ja da primenim svoje naredbe u svoj njihovoj strogosti. Jednoga, slučajno, hajde-de, ali sedmoricu za dva dana, kao što rekoh, to je mnogo, to je suviše.

— Zato su, sire, i došli ovako skrušeni i kao pokajnici da se izvine Vašem veličanstvu.

— Skrušeni i pokajnici, hm! — reče kralj — ne verujem mnogo njihovom lukavom licu, naročito, vidim tamo jedno gaskonjsko lice. Hodite ovamo, gospodine!

D’Artanjan, koji je razumeo da se kompliment na njega odnosi, priđe, neutešna lica.

— No, šta mi vi rekoste! Da je to mlad čovek? To je dete, gospodine od Trevila, pravo dete! I on je naneo onu tešku ranu Žisaku?

— I one dve rane Bernažuu.

— Je li mogućno?

— A da i ne računamo — reče Atos — da po svoj prilici ne bih u ovom trenutku imao čast najponiznije pokloniti se Vašem veličanstvu da me on nije otrgao iz ruku Bikarovih.

— Do đavola! Pa taj je Bearnez pravi demon, gospodine od Trevila, kako bi rekao kralj moj otac. Kod takvog zanata čovek mora probušiti dosta grudnjaka i slomiti dosta mačeva, a Gaskonjci su uvek siromašni, je li tako?

— Sire, moram reći da u njihovim planinama još nisu pronađeni majdani zlata, mada je Gospod dužan bio da im učini to čudo, kao nagradu za način na koji su podržavali kralja vašeg oca.

— Što će reći da su Gaskonjci i mene načinili kraljem je l’te, Trevile, pošto sam ja sin svoga oca? Pa lepo, u dobri čas, ja to ne odričem. La Šene, pretresite sve moje džepove i vidite ima li u njima četrdeset pistola; ako ima, donesite mi ih. A sad, mladi čoveče, s rukom na srcu, ispričajte mi sve kako je bilo.

D’Artanjan ispriča jučerašnji događaj u svim pojedinostima: kako je, ne mogući da spava od radosti što će videti Njegovo veličanstvo, otišao k svojim prijateljima na tri sata pred audijenciju, kako su zajedno otišli na igralište, kako se sklonio da ga lopta ne udari u lice, i kako mu se zbog toga podsmevao Bernažu, koji to podsmevanje umalo nije platio životom, a g. od La Tremuja, koji nije bio nimalo kriv, gubitkom svoje kuće.

— Sasvim je tako — reče kralj — jest, tako mi je i vojvoda to ispričao. Siromah kardinal! Sedam ljudi za dva dana, i to ljudi koje je najviše voleo; ali to je dosta, gospodo, jeste li razumeli, to je dosta; vi ste se osvetili za napad u Ulici Feru i još ste ih zadužili; valjda ste zadovoljni.

— Ako je Vaše veličanstvo zadovoljno, i mi smo — reče Trevil.

— Ja jesam — dodade kralj i uze iz La Šenejove ruke šaku zlata, pa je spusti u ruku d’Artanjanu. — Evo dokaza — reče on — da sam zadovoljan.

U ono vreme pojmovi koji danas vladaju o ponosu nisu bili u modi. Jedan plemić primao je iz ruke u ruku kraljev novac i time se nije ni najmanje ponižavao. D’Artanjan, dakle, metnu četrdeset pistola u džep, zahvaljujući mnogo Njegovom veličanstvu.

— Tako — reče kralj, gledajući na sat — a sad, pošto je osam i po časova, idite; jer, kao što sam vam rekao, očekujem jednu ličnost u devet. Hvala vam na vašoj odanosti, gospodo. Ja na nju mogu računati, je l’ te?

— O sire, — uzviknuše u jedan glas sva četiri druga — mi bismo za Vaše veličanstvo pristali da nas na komade iseku.

— Dobro, dobro, ali ostanite čitavi; to je bolje i tako ćete mi biti korisniji. Trevile, — dodade kralj poluglasno, dok su se ostali povlačili — kako nemate mesta u musketarima i kako smo, uostalom, rešili da se u taj rod oružja može stupiti tek posle izvesne pripreme, namestite ovog mladog čoveka u četu gospodina od Esara, vašeg šuraka. Ah, Trevile, ala se radujem što će se jediti kardinal! Biće kao pomaman, ali sve mi je jedno; ja sam u pravu.

I kralj pozdravi rukom Trevila, koji iziđe i pridruži se svojim musketarima, koje zateče gde dele s d’Artanjanom četrdeset pistola.

I kardinal, kao što beše reklo Njegovo veličanstvo, bio je odista ljut, tako ljut da čitavih osam dana nije hteo igrati s kraljem, što kralju nije nimalo smetalo da bude prema njemu osobito ljubazan i da ga, kad god bi ga sreo, zapita svojim vrlo umiljatim glasom:

— No, gospodine kardinale, kako su onaj jadni Bernažu i onaj jadni Žisak, koji su vaši?

VII

ŽIVOT MUSKETARA

Kad je d’Artanjan izišao iz Luvra i upitao za savet svoje prijatelje na šta da upotrebi svoj deo od četrdeset pistola, Atos mu reče da poruči dobar ručak kod „Jelove šišarke”, Portos da uzme lakeja, a Aramis da nađe pristojnu naložnicu.

Ručak je priređen još istog dana, a za stolom posluživao je lakej. Ručak je poručio Atos, a lakeja nabavio Portos. To beše momak iz Pikardije, koga je stasiti Portos još istog dana pogodio na Turnelskom mostu, gde ga je zatekao kako švrlja i pljuje u vodu.

Portos je tvrdio da je ovo zanimanje dokaz promišljene i posmatračke prirode i on ga je uzeo bez druge preporuke. Dostojanstveni izgled ovog plemića, za čiji račun mišljaše da je pogođen, očarao je Planšea — tako se zvao taj Pikarđanin, ali on se razočara unekoliko kad vide da je to mesto zauzimao drugi momak, po imei nu Musketon, i kad mu Portos reče da mu njegovo stanje, iako je dobro, ne dopušta da drži dva momka i da mu valja stupiti u službu d’Artanjanovu. Ali kad je prisustvovao ručku koji je davao njegov gospodar i kad je video da je ovaj pri plaćanju izvadio iz džepa šaku zlata, on pomisli da je našao svoju sreću i zahvali bogu što je pao u ruke takvom Krezu; u ovom mišljenju ostao je do svršetka gozbe, čijim je ostacima nadoknadio dugu izgladnelost. Ali kad je uveče nameštao postelju svoga gospodara, Planše se sasvim razočara. U celom stanu, koji se sastojao od jednog predsoblja i sobe za spavanje, postelja je bila jedini nameštaj. Planše leže u predsoblje na jedan pokrivač koji je skinuo sa d’Artanjanove postelje i koga se d’Artanjan otada lišio.

Atos, opet, imao je jednog momka koga je doterao za svoju službu na sasvim osobit način, i koji se zvao Grimo. Ovaj veliki gospodin — govorimo o Atosu, razume se — bio je vrlo ćutljiv. Za pet-šest godina otkako je živeo u najprisnijem prijateljstvu sa svojim drugovima Portosom i Aramisom ovi su se opominjali da se često smešio, ali ga nikad nisu čuli da se smeje. Njegove reči bile su kratke i izrazite, govorile su uvek samo ono što su htele reći i ništa više: tu nije bilo ulepšavanja, kićenja, slikanja. Njegov govor bio je fakt bez ikakve epizode.

Iako je Atos imao najviše trideset godina i bio vrlo lep i duhovit, niko nije mogao reći za njega da ima ljubaznicu. On nije nikada govorio o ženama. Ali nije branio da se o njima govori u njegovom prisustvu, mada je bilo lako videti da mu je ova vrsta razgovora, u koji se on mešao gorkim rečima i mizantropskim primedbama, vrlo neprijatna. Njegova povučenost, njegova divljačnost i njegova ćutljivost činile su ga skoro starcem; on je, dakle, da ne bi menjao svoje navike, navikao Grimoa da ga sluša na prost pokret ili na prosto micanje usana. Samo u izvanrednim prilikama govorio je s njim.

Ponekad bi Grimo, koji se bojao svoga gospodara kao vatre, mada je bio veoma odan njegovoj ličnosti i veoma mnogo poštovao njegovu darovitost, pomislio da je potpuno razumeo njegovu želju, pohitao da izvrši dobiveni nalog i učinio protivno onome što treba. Atos bi tada slegao ramenima i, ne ljuteći se, istukao Grimoa. Tih dana govorio je pomalo.

Portos, kao što se moglo videti, bio je karaktera sasvim protivnog Atosovom, ne samo da je govorio mnogo nego je govorio vrlo glasno; uostalom, mora se priznati, slabo ga se ticalo sluša li ga ko ili ne; on je govorio iz zadovoljstva da govori i da čuje sebe; govorio je o svemu sem o nauci, pozivajući se u pogledu nje na neodoljivu mržnju koju je, veli, još od detinjstva osećao prema naučnicima. On nije izgledao tako veliki gospodin kao Atos i, osećajući to, u početku njihove veze često je bio nepravedan prema ovom plemiću, koga je gledao da prevaziđe sjajnim odelom. Ali, sa svojom prostom musketarskom dolamom i jedino načinom na koji bi isturio glavu i izbacio nogu, Atos bi u trenutku povratio mesto koje mu pripada i bacio bogato odevenog Portosa u drugi red. Portos se zato tešio time što je predsoblje g. od Trevila i gardu u Luvru zanimao pričanjem o svojim ljubavnim uspesima, o kojima Atos nije nikad govorio; i, pošto je od činovničkog plemstva prešao na plemstvo vojničko, od činovničke žene na baronicu, Portos je sada pričao da se niko manje nego jedna strana kneginja smrtno zaljubila u njega.

Jedna stara poslovica veli: „Kakav gospodar takav sluga”. Da pređemo, dakle, od Atosovog momka na momka Portosovog, od Grimoa na Musketona.

Musketon beše Normanac, čije je miiroljubivo ime Bonifacije njegov gospodar zamenio mnogo zvučnijim imenom Musketon. On beše stupio u službu Portosovu pod pogodbom da dobije samo stan i odelo, ali i jedno i drugo da bude odlično; tražio je samo dva časa dnevno da ih upotrebi za posao kojim bi podmirivao druge svoje potrebe. Portos je pristao na ovu pogodbu; bila mu je dobrodošla. On iskroji Musketonu grudnjake od svog starog odela i rezervnih ogrtača i, zahvaljujući jednom vrlo veštom krojaču, koji je ove stvari prevrnuo te su izgledale kao nove i na čiju se ženu sumnjalo da hoće da izvede Portosa iz njegovih aristokratskih navika, Musketon je vrlo dobro izgledao u pratnji svoga gospodara.

Što se tiče Aramisa, čiji smo karakter, mislimo, dovoljno obeležili, karakter koji ćemo, uostalom, kao i karakter njegovih drugova, moći pratiti u pojedinostima, njegov se lakej zvao Eazen. Zahvaljujući nadi njegovog gospodara da će jednog dana stupiti u kaluđere, on beše uvek obučen u crno, kao što i treba da bude sluga jednog crkvenog čoveka. To beše Berišonac, od svojih trideset i pet do četrdeset godina, skroman, tih, pun, koji je kad god je imao slobodna vremena čitao pobožne knjige, a po nuždi spremao ručak sa malo jela, ali odličan. Inače je bio nem, slep, gluv i veran kao pas.

Sad, kad poznajemo, bar površno, gospodare i sluge, da pređemo na njihove stanove.

Atos je stanovao u Ulici Feru, na dva koraka od Luksemburga; njegov se stan sastojao od dve sobice vrlo lepo nameštene, u kući čija je gazdarica, još mlada i zaista lepa, uzalud slatkim očima pogledala na nj. Nekoliko ostataka nekadašnjeg sjaja videlo se ovde-onde na zidovima ovog skromnog stana, na primer: mač, bogato damaskiran, iz vremena Fransoa I, mač čiji je sam balčak, okićen dragim kamenjem, mogao vredeti dve stotine pistola, i koji Atos nije pristao založiti ili prodati ni u trenucima najveće nevolje. Za ovim mačem Portos je dugo žudeo. Deset godina svoga života dao bi on za ovaj mač.

Jednog dana kad je imao sastanak sa jednom vojvotkinjom on čak pokuša da ga pozajmi od Atosa. Ovaj ne reče ništa nego isprazni sve džepove, pokupi sve svoje dragocenosti, kese i zlatne lance, i sve ponudi Portosu; ali što se tiče mača, reče, on je prikovan na svome mestu i krenuće se odatle samo onda kad njegov gospodar napusti stan. Sem mača, bila je tu i jedna slika koja je predstavljala nekog velikaša iz doba Anrija III, u neobično lepom odelu, sa ordenom Svetog Duha, i ova slika imala je sa Atosom neke slične crte, neke porodične sličnosti koja je pokazivala da je ovaj veliki gospodin, vitez kraljevog ordena, bio Atosov predak.

Najzad, jedan divno ukrašen kovčežić, sa istim grbom koji je bio na maču i na slici, stajao je na kaminu, koji nije ni najmanje odgovarao ostalom nameštaju. Ključ od ovog kovčežića Atos je uvek nosio uza se. Ali jednog dana on ga otvori u prisustvu Portosovom, i Portos se mogao uveriti da u njemu, u tom kovčežiću, nije bilo ništa drugo do neka pisma i hartije: bez sumnje ljubavna pisma i porodične hartije.

Portos je stanovao u vrlo prostranom i na prvi pogled vrlo gospodskom stanu, u Ulici starog golubarnika. Kad god bi s kojim prijateljem prošao pored svojih prozora, kraj kojih je Musketon uvek stajao u bogatoj livreji, Portos bi podigao glavu i, rekao: „Ovde ja stanujem!” Ali on nikad nije bio kod kuće, nikad nikoga nije pozvao u stan, i tako niko nije mogao znati kakvo bogatstvo, u stvari, skriva ova gospodska spoljašnjost.

Što se tiče Aramisa, on je stanovao u jednom malom stanu koji se sastojao iz budoara, trpezarije i sobe za spavanje, i ta soba, koja je kao i ostala odeljenja njegovog stana bila pri zemlji gledala je u bašticu svežu, zelenu, senovitu i nepristupačnu očima suseda.

Što se tiče dArtanjana, njegov nam je stan poznat, a već smo se upoznali i s njegovim slugom Planšeom.

D’Artanjan, koji je po prirodi bio vrlo radoznao, kao što su obično ljudi koji imaju dara za spletku, upotrebio je sve svoje sile da dozna šta su upravo Atos, Portos i Aramis, jer pod ovim lažnim imenima svaki od ovih mladih ljudi krio je svoje plemićko ime, naročito Atos, u kome bi čovek sa čitave milje poznao plemića On se, dakle, obrati Portosu da se obavesti o Atosu i Aramisu, a Aramisu da pozna bliže Portosa.

Na žalost, ni sam Portos nije znao o životu svoga ćutljivog druga ništa drugo do ono što se na njemu videlo. Govorilo se da je bio vrlo nesrećan u ljubavi i da je strašno neverstvo zanavek otrovalo život ovoga dobrog čoveka. Kakvo je bilo to neverstvo? To niko nije znao.

Što se tiče Portosa, sem njegovog pravog imena, koje je, kao i imena njegova dva druga, znao jedino g. od Trevila, njegov je život lako bilo doznati. Kako je bio sujetan i prostodušan, kroz njega se videlo kao kroz staklo. Jedino što bi moglo zavesti ispitivača to je da poveruje u ono što je Portos govorio o sebi.

Što se tiče Aramisa, iako je izgledalo da nema nikakve tajne, ovaj mladić bio je pun tajanstvenosti, malo je odgovarao na pitanja koja su mu postavljana o drugima i vešto je izbegavao pitanja koja su mu postavljana o njemu samome! Jednog dana, pošto ga je dugo ispitivao o Portosu i doznao sve o ljubavnim odnosima ovog musketara s nekom kneginjom, htede d’Artanjan da bude načisto i s ljubavnim doživljajima njegovim.

— A vi, dragi druže, — reče mu on — vi koji govorite o baronicama, groficama i kneginjama drugih?

— Izvinite — prekide ga Aramis — ja sam govorio zato što sâm Portos govori o tome, što se time hvalio preda mnom. Ali da sam sve to doznao s druge strane ili da mi je on to poverio, verujte mi, dragi gospodine d’Artanjane, da ne bi našao boljeg ispovednika od mene.

— U to ne sumnjam — prihvati d’Artanjan — ali meni se čini da i vi sami stojite dobro s grbovima; dokaz je izvesna vezena marama, kojoj imam da zahvalim za čast što sam se poznao s vama.

Ovaj put se Aramis ne naljuti nego s najvećom skromnošću odgovori ljubazno:

— Dragi moj, nemojte smesti s uma da ću u kaluđere i da izbegavam sve društvene odnose. Ona marama koju ste videli kod mene nije data meni; nju je zaboravio kod mene jedan od mojih prijatelja. Ja sam je morao uzeti da ne obrukam njega i ženu koju on voli. Što se mene tiče, ja niti imam niti hoću da imam ljubavnice; u tome se ugledam na pametnoga Atosa, koji takođe nema ljubavnice.

— Ali, do đavola, vi niste kaluđer, pošto ste musketar.

— Musketar par interim,¹¹ dragi moj, kako veli kardinal; musketar i protiv svoje volje, ali u srcu kaluđer, verujte mi. Atos i Portos uvukli su me u musketare koliko da nisam besposlen; u trenutku kad sam se hteo postrići imao sam malu nepriliku sa… Ali vas to nimalo ne zanima, samo vam oduzimam vaše dragoceno vreme.

— Bože sačuvaj, — uzviknu d’Artanjan — naprotiv, vrlo me mnogo zanima i zasad nemam nikakva posla.

— Da, ali ja moram da očitam svoju molitvu — odgovori Aramis — a zatim da napišem nekoliko stihova za koje me je molila gospođa od Egijona; pa onda da idem u Ulicu svetoga Honorija da kupim rumenila za gospođu od Ševreza; kao što vidite, dragi prijatelju, ako vi nemate posla, imam ja.

I Aramis ljubazno pruži ruku svome mladom drugu i rastade se od njega.

Ma koliko da se trudio, d’Artanjan nije mogao ništa više doznati o svojim novim prijateljima. On se, dakle, reši da veruje sve što se govorilo o njihovoj prošlosti, nadajući se pouzdanijim i opširnijim otkrićima u budućnosti. A dotle, smatrao je Atosa Ahilom, Portosa Ajaksom a Aramisa Josifom.

Uostalom, ova četiri mlada čoveka provodila su život veselo: Atos se kockao i uvek gubio. Međutim, nikad nijedne pare nije uzajmio od svojih drugova, mada je njima njegova kesa stajala na raspolaganju; a kad je igrao na reč, uvek je u šest časova ujutru budio svoga poverioca da mu plati jučerašnji dug.

Portos je bio strastan; tih dana, ako bi dobio, bio je veseo i bezobrazan; a ako bi izgubio, nestalo bi ga sasvim za nekoliko dana, pa bi se pojavio bleda i ispijena lica, ali s novcem u džepu.

Što se tiče Aramisa, on se nikad nije kockao. To je doista bio i najgori musketar i najnezgodniji gost koji se mogao videti. Neprestano je imao da radi. Pokadšto, usred ručka, kad je svaki, zanet vinom i razgovorom, mislio ostati za stolom još dva-tri časa, Aramis bi pogledao na sat, sa ljubaznim osmehom ustao i rastao se od društva da se, veli, razgovori s jednim teologom kome je zakazao sastanak. Drugi put, vratio bi se u svoj stan da piše neku tezu i molio bi drugove da ga ne uznemiravaju.

Međutim, Atos se smešio onim krasnim melanholičnim osmehom koji je tako lepo stajao njegovom plemenitom licu, a Portos je pio i kleo se da Aramis neće biti nikad ništa drugo do običan seoski pop.

Planše, d’Artanjanov sluga, lepo je podnosio svoju sreću; primao je pistol i po dnevno i čitavih mesec dana vraćao se kući veseo kao ptica i pažljiv prema svome gospodaru. Kad suprotni vetar stade duvati nad kućom u Grobarskoj ulici, to jest, kad su četrdeset pistola kralja Luja XIII pojedeni ili gotovo bili pojedeni, on udari u tužbe koje su Atosu izgledale odvratne, Portosu nepristojne, a Aramisu glupe. Atos savetova d’Artanjanu da otpusti bitangu, Portos mu je predlagao da ga najpre dobro istuče, a Aramis je govorio da gospodar treba da sluša jedino komplimente koji mu se čine.

— Lako je vama govoriti — prihvati d’Artanjan — vama, Atose, koji živite kao nem s Grimoom, koji zabranjujete tome jadniku da govori i koji prema tome nemate s njim nikad rđavih reči; vama, Portose, koji živite slavno i koji ste bog za vašeg slugu Musketona; najzad, vama, Aramise, koji, večito zauzeti svojim bogoslovskim studijama, ulivate duboko poštovanje svome sluzi Bazenu, čoveku tihom i pobožnom; ali ja, koji nemam ni stalnoga mesta ni prihoda, ja koji nisam musketar, pa čak ni gardist, šta ja da radim pa da probudim u Planšeu naklonost, strah ili poštovanje?

— Stvar je ozbiljna — odgovoriše tri prijatelja — to je domaća neprilika; sluge su kao i. žene, treba ih od početka držati onako kako čovek želi da budu. Promislite!

D’Artanjan promisli i reši se da dobro izdeveta Planšea, što izvrši sa onom savesnošću koju je pokazivao u svakom poslu; zatim, kad ga je dobro istukao, zabrani mu da ga napusti bez njegovog dopuštenja, jer, dodade on, budućnost me neće ostaviti večito u oskudici; moraju nastupiti za mene bolja vremena. Ako, dakle, ostaneš kod mene, bićeš srećan, a ja sam toliko dobar gospodar da ti ne dam da propustiš svoju sreću; zato neću da te otpustim.

Ovakav postupak stvorio je kod musketara veliko poštovanje prema d’Artanjanovoj politici. Planše takođe bi zadivljen i više nije govorio o odlasku.

Život ove četvorice mladih beše postao zajednički; d’Artanjan, koji nije imao nikakve navike, pošto je došao iz unutrašnjosti i pao u jedan za njega sasvim nov svet, primio je odmah sve navike svojih prijatelja.

Ustajalo se: zimi oko osam časova a leti oko šest, i išlo se po zapovesti g. od Trevila. D’Artanjan, iako nije bio musketar, vršio je službu musketarsku s primernom tačnošcu: bio je uvek na straži jer je uvek pravio društvo onome od svojih prijatelja koji je stražario. U musketarskom stanu svi su ga poznavali i smatrali za dobrog druga; a g. od Trevila, koji ga je na prvi pogled dobro ocenio i koji ga je zaista voleo, neprestano ga je preporučivao kralju.

Sa svoje strane, musketari su mnogo voleli svoga mladog druga. Prijateljstvo koje je vezivalo ova četiri čoveka i potreba da se viđaju tri-četiri puta na dan, bilo zbog dvoboja, bilo zbog posla, bilo zbog zadovoljstva, učinili su to da neprestano traže jedan drugoga i ove nerazdvojne prijatelje mogao bi čovek uvek sresti kako se traže od Luksemburga do trga Sen-Silpisa, ili od Ulice starog golubarnika do Luksemburga.

Međutim, obećanja g. od Trevila išla su svojim tokom. Jednog lepog dana kralj naredi g. vitezu od Esara da uzme d’Artanjana kao kadeta u svoju gardijsku četu. D’Artanjan uzdišući obuče ovu uniformu koju bi po cenu od deset godina svoga života dao za musketarsku. Ali g. od Trevila obeća mu ovu milost posle dvogodišnje službe u gardi, službe kojoj se rok mogao skratiti ako bi se d’Artanjanu ukazala prilika da učini kakvu uslugu kralju ili da učini kakvo sjajno delo. D’Artanjan se udalji posle ovog obećanja i odmah sutradan otpoče svoju službu.

Sad je bio red na Atosa, Portosa i Aramisa da čuvaju stražu s d’Artanjanom kad je bio on na straži. I tako je četa g. viteza od Esara, onoga dana kad je dobila d’Artanjana, dobila četiri čoveka mesto jednoga.

VIII

JEDNA DVORSKA INTRIGA

Međutim, četrdeset pistola kralja Luja XIII, kao i sve na ovom svetu, posle početka imali su i kraj, i kad je taj kraj došao, naša četiri druga pala su u oskudicu. Najpre je Atos neko vreme podržavao društvo svojim sopstvenim novcem. Za njim je došao Portos i, zahvaljujući jednom od onih nestanaka na koje svi behu navikli, on je skoro petnaest dana podmirivao potrebe sviju njih; najzad beše došao red na Aramisa, koji se ljubazno odazvao, i kome je, kako reče, prodajom njegovih bogoslovskih knjiga pošlo za rukom da dođe do nekoliko pistola.

Posle toga, kao i obično, obratili su se g. od Trevila, koji im dade nešto unapred na račun plate, ali ovaj novac nije mogao dugo trajati trojici musketara, koji su već imali mnogo zaostalih računa, i jednom gardisti, koji ih još nije imao.

Najzad, kad su videli da će ostati bez para, oni upotrebiše sve sile te tako prikupiše osam do deset pistola, koje Portos uze da se kocka. Pa kao za pakost, Portos nije imao sreće te izgubi sve, i uz to dvadeset i pet pistola na časnu reč.

Tada oskudica pređe u krajnju nemaštinu; izgladneli drugovi i njihovi lakeji išli su duž kejova i od garde do garde, primajući od svojih prijatelja sve ručkove koje su mogli napabirčiti; jer, po mišljenju Aramisovom, trebalo je, u blagostanju, sejati ručkove levo i desno, da bi se, u oskudici, mogli žeti ovde-onde.

Atos je pozvan četiri puta i sva četiri puta poveo je svoje prijatelje s njihovim lakejima. Portos je imao šest ovakvih prilika, kojima su se koristili i njegovi prijatelji; Aramis ih je imao osam. Kao što ste već mogli zapaziti, to je bio čovek koji je malo govorio, a mnogo radio.

Što se tiče d’Artanjana, koji još nikoga nije poznavao u prestonici, on je našao samo jedan doručak kod jednoga svog zemljaka sveštenika i ručak kod jednoga gardijskog zastavnika. On odvede svoju vojsku svešteniku, kome su pojeli njegovu dvomesečnu hranu, i zastavniku, koji ih je slavno ugostio; ali, kako reče Planše, i kad se mnogo jede, jede se samo jedanput.

D’Artanjan se, dakle, osećao poniženim što je samo ručak i po — jer doručak kod sveštenika mogao se računati tek kao pola ručka — mogao ponuditi svojim drugovima u razmenu za gozbe koje su izdejstvovali, Atos, Portos i Aramis. Njemu se činilo da je na teretu društvu, zaboravljajući u svojoj mladićkoj dobrodušnosti da je čitavih mesec dana hranio to društvo, i njegova mašta stade živo raditi. On nađe da ovaj savez četiri čoveka mlada, hrabra, preduzimljiva i vredna, treba da ima drugi cilj, a ne samo šetnje, mačevanje i dosetke više-manje duhovite.

I zaista, četiri mlada čoveka kao oni, četiri čoveka koji bi dali jedan za drugoga i novac i život, četiri čoveka koji su se stalno pomagali, koji nikad nisu uzmicali, koji su pojedince ili u društvu izvršavali zajedničke odluke; četiri mišice koje su grozile na sve strane ili se obrtale samo jednoj tački, morale su neminovno prokrčiti sebi put ka cilju kome su težile, ma kako branjen i dalek bio, pa bilo to potajno, bilo javno, bilo miniranjem, bilo pomoću rovova, bilo lukavstvom, bilo silom. Jedino što je čudilo d’Artanjana to je što njegovi drugovi nisu na to nikad pomišljali.

On je, međutim, pomišljao, i to ozbiljno, lupao je glavu da nađe pravac ovoj sili, četiri puta umnoženoj, kojom bi se, u šta nije sumnjao, kao polugom koju je tražio Arhimed, mogao okrenuti svet, kad se začu slabo kucanje na vratima. D’Artanjan probudi Planšea i zapovedi mu da otvori.

Neka iz ove rečenice: d’Artanjan probudi Planšea, čitalac ne izvodi da je bila noć ili da još nije bilo svanulo. Ne! Tek što je otkucalo bilo četiri časa. Dva časa pre toga Planše beše zatražio od svoga gospodara da ruča, a ovaj mu je odgovorio poslovicom: „Ko spava, taj ruča.” I Planše je ručao spavajući.

Bi uveden čovek dosta prostodušna lica i po izgledu običan građanin.

Planše bi, kao slatkiš posle ručka, rado slušao razgovor, ali građanin izjavi d’Artanjanu da bi želeo ostati nasamo s njim, pošto je ono što hoće da mu kaže vrlo važno i poverljivo.

D’Artanjan otpusti Planšea i reče svome posetiocu da sedne.

Jedan trenutak ćutala su oba čoveka i gledala se za to vreme kao da hoće prethodno da se upoznaju, posle čega se d’Artanjan pokloni u znak da sluša.

— Ja sam slušao o g. d’Artanjanu kao mladom, vrlo hrabrom čoveku — reče građanin — i taj glas, koji on potpuno zaslužuje, naveo me je na odluku da mu poverim jednu tajnu.

— Govorite, gospodine, govorite — reče d’Artanjan, koji po nagonu oseti tu nešto povoljno.

Građanin malo zaćuta pa nastavi:

— Ja imam ženu, gospodine, koja je čuvarica rublja kod kraljice, i koja je i pametna i lepa. Ima skoro tri godine kako sam se oženio njome, iako je imala vrlo mali miraz, zato što je gospodin od La Porta, kraljičin skutonoša, njen kum i zaštitnik…

— Pa? — upita d’Artanjan.

— Pa, — nastavi građanin — ukrali je jutros kad je izlazila iz svoje radionice.

— A ko. ju je ukrao?

— To ne znam pouzdano, gospodine, ali sumnjam na jednoga.

— A na koga sumnjate?

— Na jednog čoveka koji je odavno prati.

— Vraga!

— Znate šta, gospodine, — nastavi građanin — ja sam ubeđen da u svemu ovome manju ulogu igra ljubav nego politika.

— Manju ulogu igra ljubav nego politika — prihvati d’Artanjan zamišljeno — pa na šta sumnjate?

— Ne znam da li da vam kažem…

— Gospodine, nemojte izgubiti iz vida da ja ne tražim od vas ništa. Sami ste došli k meni. Rekli ste mi da hoćete da mi poverite neku tajnu. Radite, dakle, kako vam je volja, još je vreme da se povučete.

— Ne, gospodine, ne, vi mi izgledate čestit mlad čovek, i ja ću vam se poveriti. Ja, dakle, mislim da je moja žena zatvorena ne zbog ljubavi svoje nego zbog ljubavi jedne mnogo veće gospođe.

— A, a, da nije zbog ljubavi gospođe od Boa-Trasi? — reče d’Artanjan, koji je hteo da izgleda pred ovim građaninom kao čovek koji je posvećen u dvorske stvari.

— Veće, gospodine, veće.

— Gospođe od Egijona?

— Još veće.

— Gospođe od Ševreza?

— Još veće, mnogo veće.

— Gospođe… — d’Artanjan zastade.

— Jest, gospodine, — odgovori uplašeni građanin tako tiho da se jedva moglo čuti.

— A s kim?

— A s kim drugim ako ne s vojvodom od…

— S vojvodom od…

— Jest, gospodine, — odgovori građanin, potmulijim glasom.

— Ali otkud vi znate sve to?

— Ah, otkud znam?

— Jest, otkud znate? Poverite mi sve ili… vi ćete razumeti.

— Znam od svoje žene, gospodine, od nje glavom.

— A ona to zna… od koga?

— Od gospodina od La Porta. Nisam li vam rekao da je on kumče gospodina od La Porta, koji je kraljičin poverenik? Gospodin od La Porta namestio je nju blizu Njena veličanstva da bi naša jadna kraljica imala kome da se poveri, pošto ju je kralj zanemario, kardinal je špijunira, a svi su je izneverili.

— A, a, stvar počinje bivati jasnija — reče d’Artanjan.

— Moja žena došla je pre četiri dana, gospodine; jedan od njenih uslova bio je da me dvaput nedeljno pohodi; jer, kao što sam imao čast reći vam, moja me žena mnogo voli. Moja je žena, dakle, došla i poverila mi da je kraljica u ovom trenutku jako zabrinuta.

— Istina?

— Jeste, gospodine. Kako izgleda, gospodin kardinal je goni više nego ikad. Ne može nikako da joj oprosti sarabandu. Vi znate ono sa sarabandom?

— Kako ne bih znao! — odgovori d’Artanjan, koji nije znao ništa, ali htede da izgleda da je posvećen u sve.

— I tako, sad, to nije više mržnja nego osveta.

— Istina?

— I kraljica misli…

— Šta misli kraljica?

— Ona misli da je neko pisao u njeno ime vojvodi od Bakingema.

— U ime kraljičino?

— Jest, da ga domame u Pariz, a kad bude došao u Pariz, da ga namame u kakvu klopku.

— Vraga! Ali, dragi gospodine, kakve veze ima sve to sa vašom ženom?

— Svima je poznata njena odanost kraljici, pa hoće ili da je odvoje od njene gospođe, ili da je zaplaše kako bi doznali tajne Njena veličanstva, ili da je pridobiju i da se posluže njome kao špijunom.

— To je verovatno — reče d’Artanjan — ali poznajete li čoveka koji ju je ukrao?

— Rekao sam vam da mi se čini da ga poznajem.

— Kako se zove?

— To ne znam; znam samo to da je dušom i telom odan kardinalu.

— Jeste li ga videli?

— Jesam, žena mi ga jednom pokazala.

— Ima li kakva znaka po kome bi ga čovek mogao poznati?

— O, na svaki način! To vam je otmen gospodin, crne kose, crnomanjast, živa oka; belih zuba, na slepom oku ima jedan ožiljak.

— Ožiljak na slepom, oku! — uzviknu d’Artanjan — a uz to bele zube, živo oko, crnomanjasto lice, crnu kosu i otmeno držanje! To je moj čovek iz Mena!

— Vaš čovek, velite?

— Da, ali to ne menja stvar. Ne, varam se, naprotiv; to je čini mnogo prostijom; ako je vaš čovek moj, ja ću u jedan mah postići dve osvete; ali gde da nađem tog čoveka?

— To ne znam.

— Ne znate gde mu je stan?

— Ne. Jednog dana kad sam vodio ženu u Luvr on je izlazio iz Luvra, i žena mi ga je tada pokazala.

— Do đavola! — promrmlja d’Artanjan — sve to nije. dovoljno; od koga ste doznali da vam je žena ukradena?

— Od gospodina od La Porta.

— Je li vam on dao kakve pojedinosti?

— Nikakve.

— A vi niste ništa doznali s druge strane?

— Jesam, dobio sam…

— Šta?

— Ali ne znam da nije ovo vrlo nesmotreno od mene?

— Opet vi kao malopre; ali sad ne možete natrag.

— Ja i neću natrag, grom i pakao! — uzviknu građanin, koji stade psovati da bi se ohrabrio. — Uostalom, ne bio. Bonasije!

— Vi se zovete Bonasije? — prekide ga d’Artanjan.

— Da, to je moje ime.

— Vi rekoste, dakle: ne bio Bonasije! Oprostite što sam vas prekinuo, ali mi se to ime učinilo poznato.

— Mogućno, gospodine. Ja sam vaš gazda!

— A, a — reče d’Artanjan i podiže se malo i pozdravi — vi ste moj gazda?

— Da, gospodine. I kako vas za ova tri meseca otkako ste kod mene, iako ste, bez sumnje zauzeti prevelikim poslom, zaboravili da mi platite kiriju; i kako vas, rekoh, nisam ni za časak uznemiravao, mislio sam da ćete imati u vidu moju pažljivost.

— O molim, dragi gospodine Bonasije — prihvati d’Artanjan — verujte mi da sam vrlo zahvalan na tolikoj pažnji, i ako vam, kao što sam vam rekao, mogu učiniti kakvu uslugu…

— Verujem vam, gospodine, verujem, i, kao što vam htedoh reći, ne bio Bonasije ako nemam puno poverenje u vas.

— Dovršite, dakle, što ste počeli.

Građanin izvuče jednu hartiju iz džepa i pruži je d’Artanjanu.

— Pismo! — reče mladi čovek.

— Koje sam dobio jutros.

D’Artanjan ga otvori i, kako se dan beše počeo kloniti padu, priđe prozoru. Građanin učini to isto.

„Ne tražite vašu ženu” — pročita d’Artanjan — „ona će vam biti vraćena kad više ne bude bila potrebna. Ako ma šta preduzmete da je nađete, propali ste.”

— Ovo je jasno — nastavi d’Artanjan — ali to je samo gola pretnja.

— Da, ali ta pretnja mene plaši; ja, gospodine, nisam čovek od mača i bojim se Bastilje.

— Hm — učini d’Artanjan — bojim se Bastilje i ja. Da je reč samo o jednom ubodu mača, hajde-de.

— A ja sam, gospodine, toliko računao na vas u ovoj prilici.

— Je l’ te?

— Videći vas stalno u društvu vrlo naočitih musketara i znajući da su to musketari gospodina od Trevila i prema tome neprijatelji kardinalovi, mislio sam da ćete vi i vaši prijatelji jedva dočekati priliku: i da učinite uslugu kraljici, i da napakostite Njegovoj preuzvišenosti.

— Nema sumnje.

— Jedno stoga, a drugo i zato što mi dugujete tromesečnu kiriju, o čemu vam nikad nisam govorio…

— Dobro, dobro, taj ste mi razlog već dali i nalazim da je vrlo dobar.

— Dalje, pomišljajući i na to da vam, dok god mi budete ukazivali čast da stanujete kod mene, nikad ne govorim o kiriji…

— Vrlo dobro.

— Dodajte tome i to da sam gotov ponuditi vam pedesetinu pistola, ako ste trenutno oskudni, što je vrlo malo verovatno…

— Divota! Pa vi ste, to bogati, dragi gospodine Bonasije.

— Priličnog sam stanja, gospodine, tako da kažem; zaradio sam na sitničarskoj radnji, a naročito na poslednjem putu slavnog moreplovca Jovana Mokea, dve-tri hiljade talira dohotka, tako da, vi razumete, gospodine… Ah!… — uzviknu građanin.

— Šta je? — upita d’Artanjan.

— Šta vidim?

— Gde?

— Na ulici, prema vašim prozorima, na onim vratima: jedan čovek umotan u ogrtač.

— To je on! — uzviknuše u isti mah i d’Artanjan i građanin jer su poznali svoga neprijatelja.

— Ah! — uzviknu d’Artanjan i ščepa mač — sad mi neće umaći!

On trže mač iz korica i izlete iz sobe.

Na stepenicama srete Atosa i Portosa, koji su dolazili k njemu. Oni se skloniše i d’Artanjan prolete između njih kao strela.

— Ta kuda juriš tako? — povikaše za njim oba musketara u isti mah.

— Čovek iz Mena! — odgovori d’Artanjan i nestade ga.

D’Artanjan je više puta pričao svojim prijateljima događaj s nepoznatim, kao i pojavu lepe putnice, kojoj je taj čovek mogao poveriti tako važno pismo.

Atos je bio mišljenja da je d’Artanjan izgubio svoje pismo u tuči. Po njemu, jedan plemić, a po onome kako ga je d’Artanjan opisao nepoznati je morao biti plemić, nije mogao biti tako podao da ukrade pismo.

Portos je u ovome događaju video običan ljubavni sastanak, koji je jedna gospođa zakazala jednom gospodinu ili jedan gospodin jednoj gospođi, sastanak koji je narušilo prisustvo d’Artanjana i njegovog žutog konja.

Aramis beše rekao da je bolje ne upuštati se dublje u te stvari, pošto su tajanstvene.

Oni, dakle, iz nekoliko d’Artanjanovih reči razumedoše u čemu je stvar i kako, su mislili da će se d’Artanjan, pošto stigne tog čoveka, ili ga izgubi iz vida, vratiti kući, nastaviše svoj put.

Kad su ušli u d’Artanjanovu sobu, soba je bila prazna; gazda, bojeći se posledica dvoboja koji je, bez sumnje, predstojao između mladoga čoveka i nepoznatoga, dosledan svome karakteru koji je sam izložio, mislio je da će najbolje biti da umakne.

IX

D’ARTANJAN SE ISTIČE

Kao što su predvideli Atos i Portos, d’Artanjan se vrati posle po časa. On je i ovom prilikom izgubio svoga čoveka, koga beše nestalo kao da je u zemlju propao. D’Artanjan je s mačem u ruci protrčao kroz sve okolne ulice, ali ne nađe nikoga koji bi ličio na onoga koga je tražio; najzad je učinio ono što je trebalo najpre učiniti, to jest, zakuca na vrata na koja se nepoznati beše naslonio: ali uzalud je deset-dvanaest puta jedno za drugim udarao alkom, niko nije otvorio; susedi, koje lupnjava beše izmamila na prag ili na prozore, uveravahu ga kako u toj kući, na kojoj je, uostalom, sve bilo zatvoreno, još od pre šest meseci niko ne stanuje.

Dok je d’Artanjan jurio kroz ulice i lupao na vrata, Aramis se pridružio svojim drugovima, tako da je d’Artanjan u povratku našao celo društvo na okupu.

— No? — rekoše u jedan mah sva tri musketara kad ugledaše d’Artanjana znojava čela i ljutita lica.

— Ništa — uzviknu ovaj i baci mač na postelju — taj čovek mora da je glavom đavo; nestao je kao avet, kao senka, kao priviđenje.

— Verujete li vi u priviđenja? — upita Atos Portosa.

— Ja, ja verujem samo u ono što vidim, i kako nikad nisam video nikakvo priviđenje, ne verujem u njih.

— Biblija nam — reče Aramis — nalaže da verujemo u njih: duh Samuilov javio se Saulu, i meni bi bilo žao, Portose, da se i ovaj verski fakt dovodi u sumnju.

— U svakom slučaju, bio čovek ili đavo, telo ili senka, priviđenje ili stvarnost, taj je čovek rođen za moju nesreću, jer zbog njegovog bekstva izmakla nam se krasna prilika, gospodo, prilika u kojoj bismo mogli zaraditi stotinu pistola, a možda i više.

— Kako to? — rekoše u jedan mah Portos i Aramis.

Što se tiče Atosa, veran svome sistemu ćutanja, on se zadovolji time što je upitao d’Artanjana pogledom.

— Planše, — reče d’Artanjan svome momku, koji u taj mah beše promolio glavu kroz odškrinuta vrata ne bi li čuo šta od razgovora — siđite kod moga gazde gospodina Bonasijea i recite mu da nam pošalje nekoliko boca vina iz Božansija; to je vino koje najviše volim.

— Šta, vi imate otvoren kredit kod vašega gazde? — upita Portos.

— Da — odgovori d’Artanjan — od danas, i ne brinite se, ako mu vino bude rđavo, poslaćemo po drugo.

— Treba ga upotrebiti, ali ne zloupotrebiti — reče Aramis.

— Ja sam uvek govorio da je d’Artanjan najumešniji među nama — reče Atos, koji posle ovog mišljenja, na koje je d’Artanjan odgovorio poklonom, ponovo utonu u uobičajeno ćutanje.

— Ma da čujemo, najzad, u čemu je stvar? — reče Portos.

— Jest — reče Aramis — poverite nam to, dragi prijatelju, sem ako nije u pitanju čast kakve žene, u kom slučaju ćete bolje učiniti da ćutite.

— Ne bojte se, — odgovori d’Artanjan — ničija čast neće imati da se potuži na ovo što ću vam reći.

I on od reči do reči ispriča svojim prijateljima sve što se dogodilo između njega i njegovog gazde i kako je čovek koji je ukrao ženu toga čestitoga gazde onaj isti koji se svadio s njim u gostionici „Kod slobodnog mlinara.”

— Nije rđavo — reče Atos, pošto je okusio vino kao poznavalac i glavom dao znak da je dobro — i od tog dobrog čoveka moći će iščupati pedeset-šezdeset pistola. Sad valja samo znati vredi li zbog pedeset-šezdeset pistola staviti na kocku četiri glave.

— Ali imajte na umu — uzviknu d’Artanjan — da je tu u pitanju jedna žena, žena ukradena, žena koja je, bez sumnje, u opasnosti, koja se možda stavlja na muke, a sve to samo zato što je verna svojoj gospođi.

— Pazite, d’Artanjane, pazite — reče Aramis — po mome mišljenju vi ste se isuviše zagrejali za sudbinu gospođe Bonasije. Žena je stvorena za našu propast i od nje dolaze sve naše nedaće.

Na ove Aramisove reči Atos nabra obrve i ugrize se za usne.

— Nije mi stalo mnogo do gospođe Bonasije — uzviknu d’Artanjan — nego do kraljice koju kralj zanemaruje, koju kardinal goni i koja vidi kako jedna za drugom padaju glave svih njenih prijatelja.

— A zašto voli ono što mi najviše mrzimo, Špance i Engleze!

— Španija je njena otadžbina — odgovori d’Artanjan — i sasvim je prirodno što voli Špance, koji su deca one iste zemlje iz koje je i ona. Što se tiče drugog vašeg prekora, ja sam čuo da ona voli ne Engleze nego jednog Engleza.

— Doduše — reče Atos — valja priznati da je taj Englez dostojan ljubavi. Ja nikad nisam video otmenijeg držanja.

— A da i ne računamo da se niko ne oblači kao on — reče Portos. — Ja sam bio u Luvru onog dana kad je rasipao biser i uzeo sam dva zrna koja sam prodao po deset pistola komad. A ti, Aramise, poznaješ li ga?

— Kao i vi, gospodo, jer sam bio jedan od onih koji su ga zatvorili u bašti u Amijenu, gde me je uveo gospodin od Pitanža, kraljičin štitonoša. U to vreme bio sam u seminaru i taj događaj izgledao mi je vrlo mučan za kralja.

— To mi ne bi nimalo smetalo — reče d’Artanjan — da uzmem za ruku vojvodu od Bakingema, kad bih znao gde je, i da ga odvedem kraljici, makar samo zato da najedim gospodina kardinala, jer, naš pravi, naš jedini, naš zakleti neprijatelj, gospodo, to je kardinal; i kad bismo mogli naći načina da mu dobro napakostimo, priznajem da bih rado založio svoju glavu.

— I taj trgovčić — prihvati Atos — rekao vam je, d’Artanjane, da kraljica misli da je Bakingem lažnim pismom domamljen u Pariz?

— Ona se toga boji.

— Stanite! — reče Aramis.

— Šta? — upita Portos.

— Ništa, nastavite vi, ja gledam da se setim nekih okolnosti.

— I ja sam sad uveren — reče d’Artanjan — da otmica te kraljičine žene ima veze sa događajima o kojima govorimo, a možda i sa prisustvom gospodina vojvode od Bakingema u Parizu.

— Ovaj je Gaskonjac vrlo dosetljiv — reče Portos, diveći se.

— Ja veoma mnogo volim da ga slušam — reče Atos — njegovo mi se narečje jako dopada.

— Gospodo, — prihvati Aramis — čujte nešto.

— Čujmo, Aramise, — rekoše sva tri prijatelja.

— Juče sam bio kod jednog učenog doktora teologije, koga pokadšto pitam za savet, odnosno mojih studija…

Atos se nasmeši.

— On stanuje u jednom pustom kraju — nastavi Aramis — to zahteva njegov ukus, njegovo zanimanje. I u trenutku kad sam izlazio iz njegovog stana…

Ovde Aramis zastade.

— No — upitaše njegovi slušaoci — u trenutku kad ste izlazili iz njegovog stana?

Aramis se zamisli kao čovek koga, usred laži, zadrži neka nepredviđena smetnja, ali oči njegovih drugova behu uprte u nj, njihove uši behu naperene — nije se moglo natrag.

— Taj doktor ima jednu sinovicu — nastavi Aramis.

— A, ima sinovicu! — prekide ga Portos.

— Vrlo čestitu žensku — reče Aramis.

Tri prijatelja stadoše se smejati.

— Ah, ako se budete smejali ili ako budete sumnjali — nastavi Aramis — nećete ništa doznati.

— Verujemo kao muhamedanci, a ćutimo kao grobnice — reče Atos.

— Onda da nastavim — reče Aramis. — Ta sinovica dođe pokadšto da obiđe svoga strica; juče se zadesila kod njega slučajno u isto vreme kad i ja, i tako sam se ponudio da je otpratim do kola.

— A, i kola ima ta doktorova sinovica? — prekide ga Portos, koji je imao veliku manu da ne ume obuzdati svoj jezik. — Lepo poznanstvo, dragi moj.

— Portose, — reći će na to Aramis — ja sam vam već više puta primetio da ne umete ćutati i da vam to mnogo škodi kod žena.

— Gospodo, gospodo, — uzviknu d’Artanjan, koji je nagađao šta je bilo — stvar je ozbiljna; nemojte, dakle, da zbijamo šalu. Dalje, Aramise, dalje!

— Najedanput neki čovek, povisok, crnomanjast, plemićkog ponašanja… kao onaj vaš, d’Artanjane…

— To je možda baš on — reče ovaj.

— Mogućno… — nastavi Aramis — priđe k meni, sa pet-šest ljudi koji su išli na deset koraka pozadi, i reče mi vrlo učtivo: „Gospodine vojvodo, i vi, gospođo”, nastavi obraćajući se gospođi koju sam vodio pod ruku…

— Sinovici doktorovoj?

— Ta ćutite, Portose, — reče Atos — vi ste nesnosni!

— „Budite tako dobri da se popnete u ova kola, i to bez ikakva otpora, bez ikakve vike.”

— Mislio je da ste Bakingem! — uzviknu d’Artanjan.

— I ja držim — odgovori Aramis.

— Ali ta gospođa? — upita Portos.

— Za nju je mislio da je kraljica! — reče d’Artanjan.

— Tako je! — odgovori Aramis.

— Ovaj je Gaskonjac pravi đavo — uzviknu Atos — ništa mu ne izmakne.

— Zaista — reče Portos — Aramis je vojvodinog uzrasta i ima nečega njegovog u ponašanju; ali ipak, čini mi se da musketarsko odelo…

— Imao sam ogroman ogrtač — reče Aramis.

— U mesecu julu, do đavola — reče Portos — zar se doktor boji da te ne poznadu?

— Da špijuna prevari držanje — reče Atos — to još i razumem; ali lice…

— Imao sam velik šešir — reče Aramis.

— Bože moj — uzvinu Portos — koliko predostrožnosti za izučavanje teologije!

— Gospodo, gospodo, — reče d’Artanjan — ne gubimo vreme u šali; najbolje će biti da se rasturamo i da tražimo trgovčevu ženu; to je ključ cele intrige.

— Šta, d’Artanjane, zar ženu tako niskog položaja? — reče Portos i prezrivo napući usne.

— To je kumče gospodina od La Porta, kraljičinog poverenika. Nisam li vam to rekao, gospodo? Uostalom, Njeno veličanstvo možda je s računom potražilo ovom prilikom pomoć od tako sitne ličnosti. Visoke glave vide se izdaleka, a kardinal ima dobar vid.

— Lepo — reče Portos — ugodite najpre cenu s trgovcem, i to dobru cenu.

— To je izlišno — reče d’Artanjan — jer ja mislim da će nam se, ako nam ne plati on, s druge strane dobro platiti.

U tom trenutku začuše se na stepenicama nagli koraci, vrata se sa lupom otvoriše i nesrećni trgovac ulete u sobu u kojoj se držao savet.

— Ah, gospodo, — uzviknu on — spasite me, tako vam boga, spasite me! Četiri čoveka došla su da me zatvore! Spasite me, spasite me!

Portos i Aramis ustadoše.

— Stanite — uzviknu d’Artanjan i dade im znak da spuste u korice mačeve koje behu upola izvukli — stanite, ovde ne treba biti hrabar, nego obazriv.

— Ali — uzviknu Portos — mi nećemo pustiti.

— Pustićete d’Artanjana — reče Atos — jer je, ponavljam, najmudriji među nama, i što se mene tiče, ja izjavljujem da mu se pokoravam. Radi šta hoćeš, d’Artanjane.

U tom trenutku ukazaše se na vratima od predsoblja četiri gardista i, kad ugledaše četiri musketara s mačem o bedrima, oni se ne usudiše dalje.

— Uđite, gospodo, uđite — uzviknu d’Artanjan, — vi ste ovde kod mene, a mi smo svi verne sluge kralja i gospodina kardinala.

— Onda nam, gospodo, nećete stati na put da izvršimo naredbe koje smo dobili? — upita onaj koji je izgledao starešina straže.

— Naprotiv, gospodo, mi ćemo vam pomoći, ako to bude potrebno.

— Šta govori ovaj? — promrmlja Portos.

— Ti si glup — reče Atos — ćuti!

— Ali vi ste mi obećali… — reče sasvim tiho jadni trgovac.

— Mi vas možemo spasti samo tako ako ostanemo slobodni — odgovori brzo i sasvim tiho d’Artanjan — a ako pokažemo da hoćemo da vas branimo, zatvoriće i nas s vama.

— Ali meni se čini…

— Hodite, gospodo, hodite — reče glasno d’Artanjan — ja nemam nikakva razloga da branim gospodina. Danas sam ga video prvi put, i to zato, kako će vam i sam reći, što je došao da od mene traži kiriju. Je li tako, gospodine Bonasije? Odgovorite.

— Tako je, — uzviknu trgovac — ali gospodin vam ne kaže…

— Ne govorite ništa o meni, ni o mojim prijateljima, ni, naročito, o kraljici; inače ćete upropastiti sve, a sebe nećete spasti. — Napred, napred, gospodo, vodite ovog čoveka!

I d’Artanjan gurnu zaprepašćenog trgovca u ruke gardista, govoreći mu:

— Vi ste jedna hulja, dragi moj; došli ste da ištete novac od mene, od jednog musketara! U zatvor! Još jedanput vam velim, gospodo, vodite ga u zatvor, i čuvajte ga pod ključem što možete duže, tako ću dobiti vremena da platim.

Zahvaljivanju žandarma nije bilo kraja i oni odvedoše svoj plen.

Kad su stali silaziti, d’Artanjan udari po ramenu starešinu:

— Zar nećemo da popijemo koju jedan drugome u zdravlje! — reče on i napuni dve čaše božanskim vinom koje je dobio na poklon od gospodina Bonasijea.

— To će biti za mene velika čast — reče starešina žandarma — i pristajem sa zahvalnošću.

— Onda, u vaše zdravlje, gospodine… kako se zovete?

— Boarenar.

— Gospodine Boarenare.

— U vaše, viteže; a kako se vi zovete, molim vas?

— D’Artanjan.

— U vaše zdravlje, gospodine!

— A sem toga — uzviknu d’Artanjan kao obuzet oduševljenjem — u zdravlje kralja i kardinala.

Starešina žandarma možda bi sumnjao u iskrenost d’Artanjanovu da je vino bilo rđavo, ali je vino bilo dobro i to ga ubedi.

— Do đavola, kakvu ste to podlost učinili? — reče Portos kad je alguazil¹² otišao sa svojim drugovima i četiri prijatelja ostala sama. — Pih! četiri musketara da dopuste da se u njihovom prisustvu zatvori jedan nesrećnik koji moli za pomoć! Jedan plemić da se kuca s jednim pandurom!

— Portose, — reče Aramis — Atos ti je već kazao da si glup i ja se potpuno slažem s njegovim mišljenjem. D’Artanjane, ti si veliki čovek i, kad budeš na mestu gospodina od Trevila, ja te molim da mi izradiš jednu parohiju.

— Tako mi boga, ja ne znam šta da mislim — reče Portos — vi, dakle, odobravate ovo što je d’Artanjan učinio?

— Nego! — reče Atos. — Ne samo da mu odobravam ovo što je učinio nego mu još i čestitam.

— A sad, gospodo, — reče d’Artanjan, ni ne trudeći se da objasni Portosu svoje ponašanje — svi za jednog, jedan za sve, to je naša deviza, je l’ te?

— Ali — reče Portos.

— Pruži ruku i zakuni se! — uzviknuše u isti mah Atos i Aramis.

Ubeđen primerom ostalih, negodujući u sebi, Portos pruži ruku i četiri prijatelja ponoviše u jedan glas zakletvu koju je d’Artanjan nalagao:

„Svi za jednoga, jedan za sve.”

— Tako, a sad svaki neka ide svojoj kući — reče d’Artanjan, kao da celog svog veka nije ništa drugo radio do zapovedao — pa dobro pazite, jer od ovog trenutka u ratu smo s kardinalom.

X

JEDNA MIŠOLOVKA U SEDAMNAESTOM VEKU

Pronalazak mišolovke nije skorašnji; čim su društva, kad su se obrazovala, pronašla policiju, ta policija pronašla je mišolovku.

Kako naši čitaoci nisu možda posvećeni u poslovički jezik Jerusalimske ulice i kako, otkad pišemo, a pišemo od pre petnaest godina, prvi put sad upotrebljavamo ovu reč, to da im objasnimo šta je to mišolovka.

Kad se ma u kakvoj kući zatvori neka ličnost na koju se sumnja da je učinila neki zločin, hapšenje se drži u tajnosti; u prvoj sobi postavi se zaseda od pet-šest ljudi, svi koji zakucaju na vrata puste se unutra i vrata se za njima zatvore; na taj način, posle dva-tri dana, pohvataju se gotovo svi koji u tu kuću dolaze.

Eto šta je mišolovka.

Od stana Bonasijeovog načinjena je jedna takva mišolovka i ko god je ušao u nj uhvaćen je i ispitivan od strane kardinalovih ljudi. Pošto je prvi sprat, gde je d’Artanjan stanovao, imao zaseban ulaz, po sebi se razume da oni koji su dolazili k njemu nisu uznemiravani.

Uostalom, k njemu su dolazila samo tri musketara; oni su svaki za se istraživali, ali nisu ništa našli, ništa doznali. Atos je išao čak dotle da je pitao i g. od Trevila, što je ovoga, pošto je znao običnu ćutljivost vrlog musketara, mnogo iznenadilo. Ali g. od Trevila nije znao ništa sem to da je, kad je poslednji put video kardinala, kralja i kraljicu, kardinal izgledao veoma zabrinut, da je kralj bio nespokojan i da su crvene oči kraljičine pokazivale da nije spavala ili da je plakala. Ali ova poslednja okolnost nije ga mnogo iznenadila, pošto je kraljica od svoje udaje mnogo noći provela u nespavanju i mnogo plakala.

G. od Trevila preporuči u svakom slučaju Atosu službu kralju, a naročito kraljici, i zamoli ga da istu poruku saopšti i svojim drugovima.

Što se tiče d’Artanjana, on se nije odmicao od kuće. Svoju sobu beše pretvorio u posmatračnicu. Kroz prozor je video sve koji su padali u klopku; dalje, kako je izvadio cigle na podu te ga je samo tavanica razdvajala od sobe koja je bila pod njegovom i u kojoj su vršeni ispiti, on je čuo šta se događalo između islednika i optuženih.

Pitanja, kojima je uvek prethodilo brižljivo pretresanje zatvorene osobe, bila su gotovo uvek ovakva:

— Je li vam gospođa Bonasije predala šta za svoga muža ili za koju drugu ličnost?

— Je li vam gospodin Bonasije predao šta za svoju ženu ili za koju drugu ličnost?

— Jesu li vam njih dvoje poverili šta?

„Kad bi šta znali, oni ne bi tako pitali” — reče d’Artanjan u sebi. — „Sad, šta hoće da doznaju: da nije vojvoda od Bakingema u Parizu i da se nije sastao ili da se neće sastati s kraljicom.”

D’Artanjan se zaustavi na ovoj misli, koja je, po svemu što je čuo, bila dosta verovatna.

Međutim, mišolovka je i dalje trajala, pa prema tome i d’Artanjanovo motrenje.

Sutradan uveče, po zatvaranju jadnoga Bonasijea, kad je Atos ostavio d’Artanjana i otišao do g. od Trevila, kad je izbilo devet časova i kad je Planše, koji još ne beše raspremio postelje, počeo svoj posao, začu se kucanje na uličnim vratima; vrata se odmah otvoriše i zatvoriše: neko se beše uhvatio u mišolovku.

D’Artanjan pritrča mestu na kome behu cigle izvađene, leže potrbuške i stade slušati.

Naskoro se začu vrisak, zatim jecanje koje su gledali da uguše. O ispitivanju nije bilo ni pomena.

„Do đavola!” — reče d’Artanjan u sebi — „ovo kao da je neka žena: pretresaju je, ona se otima… upotrebljavaju silu — nitkovi jedni!”

I d’Artanjan, pored sve svoje obazrivosti, jedva se uzdrža da se ne umeša u prizor koji se dešavao ispod njega.

— Ali ja vam kažem, gospodo, da sam gazdarica ove kuće, da sam gospođa Bonasije i da sam u službi kraljičinoj! — vikala je nesrećna žena.

„Gospođa Bonasije!” — promrmlja d’Artanjan. — „Da nisam toliko srećan da sam našao ono što svi traže?”

— Vas smo baš i čekali — prihvatiše islednici.

Glas je bivao sve prigušeniji: drvenarija zaškripe od živoga kretanja. Žrtva se branila toliko koliko se jedna žena može braniti od četiri muškarca.

— Oprostite, gospodo, opro… — promrmlja glas od koga su se dalje čuli samo neartikulisani zvuci.

— Zapušili su joj usta, hoće da je odvuku — uzviknu d’Artanjan i skoči na noge. — Moj mač; dobro je, tu mi je. Planše!

— Gospodine?

— Trči po Atosa, Portosa i Aramisa. Jedan od njih biće zacelo kod kuće, a možda i sva trojica. Neka uzmu oružje, neka dođu, neka dotrče. Ah, sad se setih, Atos je kod gospodina od Trevila!

— Ali kuda ćete, gospodine, kuda?

— Ja ću sići kroz prozor — uzviknu d’Artanjan — samo da što pre stignem; ti namesti cigle, počisti pod, iziđi na vrata i trči tamo kud sam ti kazao.

— Oh, gospodine, gospodine, ubićete se! — uzviknu Planše.

— Ćuti, budalo! — reče d’Artanjan. I uhvativši se rukom za ivicu prozora, on se spusti s prvog sprata, koji, srećom, nije bio mnogo visok, i nigde se ne povredi.

Zatim odmah kucnu na vrata, govoreći za se: „I ja ću se uhvatiti u mišolovku i teško mačkama koje budu napadale na ovakve miševe.”

Tek što je alka odjeknula pod rukom mladoga čoveka, unutra zavlada tišina, začuše se koraci, vrata se otvoriše i d’Artanjan s golim mačem ulete u Bonasijeov stan, na kome se vrata, koja su, bez sumnje, imala pero, zatvoriše za njim sama od sebe.

I tada oni koji su još stanovali u nesrećnoj kući Bonasijeovoj i najbliži susedi začuše dreku, lupu, zveket mačeva i lomljavu namešta]a. Trenutak posle toga oni koji, iznenađeni vikom, behu stali na prozor da joj saznadu uzrok, mogli su videti kako se vrata otvoriše i kako četiri čoveka u crnom ruhu ne iziđoše nego izleteše kao poplašeni gavranovi, ostavivši na podu i po stolovima pera od svojih krila, to jest, parčad od svojih haljina i komade od svojih ogrtača.

D’Artanjan je, valja reći, bio pobedilac bez velike muke, jer je samo jedan alguazil bio oružan, pa i on se branio tek da se kaže da se branio. Istina, ostala trojica behu pokušali da premlate mladoga čoveka stolicama i loncima, ali dve-tri ogrebotine koje im je Gaskonjčev mač zadao behu ih poplašile. Deset minuta bilo je dovoljno da budu potučeni do nogu i d’Artanjan beše ostao gospodar bojnog polja.

Susedi, koji behu otvorili prozore s hladnokrvnošću svojstvenom stanovnicima Pariza u ovim vremenima večitih uzbuna i meteža, zatvoriše ih čim su videli da su pobegla četiri crna čoveka; nagon im je kazivao da je, bar zasad, svemu bio kraj.

Uostalom, bilo je već kasno, a tada se u luksemburškom kraju legalo rano kao i danas.

Kad je ostao sam s gđom Bonasije, d’Artanjan joj se okrenu; jadna žena ležala je na stolici upola onesvešćena. D’Artanjan je premeri brzim pogledom.

To beše divna žena od svojih dvadeset i pet do dvadeset i šest godina, crnomanjasta a plavih očiju, nosa malo prćastog, prekrasnih zuba i lica bledorumenog. I tu je bio kraj znacima po kojima bi se moglo za nju misliti da je veilika gospođa. Ruke su joj bile bele, ali nimalo nežne; po nogama ne bi se moglo reći da je žena otmena. Na sreću, d’Artanjan nije još imao razloga da se osvrće i na takve pojedinosti.

Dok je d’Artanjan posmatrao gđu Bonasije i došao do nogu, kao što smo rekli, on spazi na zemlji jednu maramu od batista, podiže je, po svojoj navici, i na njoj poznade onaj isti grb koji je video na marami zbog koje se umalo nije potukao sa Aramisom.

Otada se d’Artanjan dobro čuvao marama s grbom i zato, bez ijedne reči, metnu u džep gospođe Bonasije maramu koju beše podigao.

U tom trenutku gđa Bonasije dođe k sebi. Ona otvori oči, pogleda sa užasom oko sebe i vide da je soba prazna i da je sama sa svojim oslobodiocem. Ona mu odmah pruži ruke i nasmeši se. Gđa Bonasije imala je najumiljatiji osmeh na svetu.

— Ah, gospodine, — reče ona — vi ste me spasli, dopustite da vam zahvalim!

— Gospođo, — reče d’Artanjan — ja sam samo učinio ono što bi učinio svaki plemić na mome mestu; prema tome, nemate šta da mi zahvaljujete.

— Imam, gospodine, imam, i ja ću vam, nadam se, dokazati da niste učinili uslugu jednoj nezahvalnici. Ali šta su hteli sa mnom ti ljudi, za koje sam najpre pomislila da su lopovi, i zašto gospodin Bonasije nije ovde?

— Gospođo, ti su ljudi bili mnogo opasniji od lopova jer to su ljudi gospodina kardinala; a što se tiče vašega muža, gospodina Bonasijea, on nije ovde zato što su ga juče odveli u Bastilju.

— Moj muž u Bastilji! — uzviknu gđa Bonasije. — Ah, bože, šta je to učinio siromah, on, oličena nevinost?

I nešto kao osmeh ukaza se na još preplašenom licu mlade žene.

— Šta je učinio, gospođo? — reče d’Artanjan. —: Mislim da je sva njegova krivica što je tako srećan i tako nesrećan u isti mah da je vaš muž.

— Ali, gospodine, vi onda znate…

— Znam da ste bili ukradeni, gospođo.

— A ko me je ukrao, znate li to? Oh, ako znate, recite mi!

— Ukrao vas je čovek od svojih četrdeset i pet godina, crne kose, crnomanjast, na levom slepom oku ima ožiljak.

— To je, to je; ali kako se zove?

— A, to ne znam!

— A je li moj muž znao da sam ukradena?

— Izvešten je o tome jednim pismom, koje mu je pisao sam otmičar.

— A nagađa li uzrok toj otmici? — upita gđa Bonasije zbunjeno.

— Čini mi se da ju je pripisivao političkim razlozima.

— Ja sam najpre sumnjala u to, a sad mislim kao i on. Dakle, dragi gospodin Bonasije nije ni za časak posumnjao u mene?

— Bože sačuvaj, gospođo, on se isuviše ponosio vašom čestitošću i vašom ljubavlju.

Drugi, gotovo neprimetni osmeh pređe preko rumenih usana lepe mlade žene.

— Ali — nastavi d’Artanjan — kako ste utekli?

— Koristila sam se jednim trenutkom kad sam ostala sama i, kako sam od jutros znala šta je uzrok mojoj otmici, spustila sam se pomoću čaršava kroz prozor, i, pošto sam mislila da mi je muž ovde, dotrčala sam…

— Da se stavite pod njegovu zaštitu?

— O, ne, ja sam znala da jadnik nije u stanju braniti me, ali kako nam je mogao biti od koristi za drugo šta, htela sam ga obavestiti.

— O čemu?

— O, to nije moja tajna, zato vam ne mogu reći.

— Uostalom — reče d’Artanjan — nemojte mi zameriti, gospođo, što vas, iako sam gardist, opominjem na obazrivost, ja mislim da ovo mesto nije nimalo podesno za poverljiva saopštenja. Ljudi koje sam rasterao vratiće se s oružanom pratnjom; ako nas nađu ovde, propali smo. Ja sam, istina, poslao po tri svoja prijatelja, ali ko zna hoće li ih naći kod kuće.

— Jest, jest, imate pravo — uzviknu gđa Bonasije uplašena — bežimo, bežimo odavde!

Na ove reči ona uze d’Artanjana pod ruku i živo ga povuče.

— Ali kuda da bežimo? — reče d’Artanjan.

— Udaljimo se samo od ove kuće, pa ćemo posle videti.

I mlada žena i mladi čovek, i ne zatvorivši vrata, siđoše brzo Grobarskom ulicom, udariše Ulicom Jendeci gospodina kneza, i zaustaviše se tek na trgu Sen-Silpis.

— Šta ćemo sad — upita d’Artanjan — i kuda hoćete da vas vodim?

— Priznajem da i sama ne znam šta da vam kažem — reče gđa Bonasije — namera mi je bila da po svome mužu izvestim gospodina od La Porta, kako bi nam on tačno rekao šta se od pre tri dana događa u Luvru i ima li kakve opasnosti za mene da tamo idem.

— Pa mogu ja ići da izvestim gospodina od La Porta — reče d’Artanjan.

— Na svaki način; samo to je nesreća što gospodina Bonasijea poznaju u Luvru i propustili bi ga, dok vas ne poznaju i zatvorili bi vam vrata.

— Pa vi valjda imate u Luvru — reče d’Artanjan — kakvoga vratara koji vam je odan i koji će na jednu lozinku…

Gđa Bonasije pogleda nepomično mladoga čoveka.

— A kad bih vam dala tu lozinku — reče ona — da li biste je zaboravili odmah čim biste se njome poslužili?

— Moje mi časti, časti plemićke! — reče d’Artanjan glasom u čiju se istinitost nije moglo posumnjati.

— Dobro, verujem vam, vi mi se činite čestit mlad čovek: uostalom, vaša sreća zavisi, možda, od vaše odanosti.

— Ja ću bez obećanja i savesno učiniti sve što mogu da poslužim kralju i ugodim kraljici — reče d’Artanjan — raspolažite, dakle, sa mnom kao s pravim prijateljem.

— Ali gde ćete za to vreme ostaviti mene?

— Zar nemate nikoga kod koga bi gospodin od La Porta mogao doći po vas?

— Ne, neću nikome da se poveravam.

— Stanite — reče d’Artanjan — sad smo kod Atosovih vrata.

— Ko je to Atos?

— Jedan moj prijatelj.

— Ali, ako je kod kuće pa me vidi?

— Nije kod kuće i ja ću poneti ključ pošto vas uvedem u njegov stan.

— Ali ako dođe?

— Neće doći; uostalom, reći će mu se da sam ja doveo jednu ženu i da je ta žena kod njega.

— Ali to će dovesti u pitanje moju čast.

— Šta vas se tiče! Niko vas ne poznaje; uostalom, mi smo u takvom položaju da možemo preći preko izvesnih obzira.

— Onda hajdemo k vašem prijatelju. Gde on stanuje?

— U Ulici Feru, na dva koraka odavde.

— Hajdemo.

I oboje nastaviše put. Kao što je d’Artanjan predvideo, Atos nije bio kod kuće; on uze ključ, koji su mu obično davali kao kućnom prijatelju, pope se uza stepenice, uvede gđu Bonasije u mali stan koji smo već ranije opisali.

— Budite kao kod svoje kuće — reče on — čekajte, zatvorite vrata iznutra i nemojte otvarati nikome, sem ako čujete ovakva tri udarca, pazite: i on udari, triput, dvaput ubrzo jedno za drugim i dosta jako, a treći put posle izvesnog vremena i slabije.

— Dobro — reče gđa Bonasije — sad je na mene red da i ja vama dam uputstva.

— Slušam vas.

— Otidite na Luvrsku kapiju u Ulici Ešel i upitajte za Žermena.

— Dobro. Dalje.

— On će vas pitati šta hoćete, vi ćete mu na to odgovoriti ove dve reči: Tur i Brisel; on će vam se smesta staviti na raspolaganje.

— A šta da mu zapovedim?

— Da zovne gospodina od La Porta, kraljičinog sobara.

— A kad ga bude zovnuo i kad gospodin od La Porta bude došao?

— Vi ćete ga poslati meni.

— Dobro, ali gde i kako ću vas opet videti?

— Je li vam mnogo stalo do toga da me opet vidite.

— Na svaki način.

— Onda, ostavite to meni i budite bez brige!

— Ja računam na vašu reč.

— Računajte!

D’Artanjan se pokloni gđi Bonasije i dobaci joj najljubazniji pogled koji je mogao upraviti na ovo divno stvorenje; silazeći niz stepenice, ču kako se vrata za njim zaključaše. U dva skoka bio je kod Luvra; kad je došao na kapiju iz Ulice Ešel, izbi deset časova. Sve ovo što smo ispričali desilo se za po časa.

Sve bi onako kako je rekla gđa Bonasije. Na ugovorenu lozinku Žermen se pokloni; posle deset minuta La Port je bio u loži; d’Artanjan mu u dve reči objasni sve i kaza gde je gđa Bonasije. La Port se dvaput uveri u tačnost adrese i odjuri. Ali tek što je prešao desetinu koraka, on se vrati.

— Mladi čoveče, — reče on d’Artanjanu — jedan savet.

— Kakav?

— Vas mogu uznemiravati zbog ovoga što se dogodilo.

— Mislite?

— Da. Imate li koga prijatelja čiji sat zaostaje.

— Zašto?

— Idite k njemu da bi mogao svedočiti da ste bili kod njega u devet i po časova. To se u sudu zove alibi.

D’Artanjanu se ovaj savet učini pametnim: on odjuri što je mogao brže i dođe kod g. od Trevila, ali mesto da uđe u salon, kao svi, on zatraži da uđe u njegov kabinet. Kako je d’Artanjan bio redovan gost u domu, nisu pravili nikakve teškoće njegovom zahtevu. Odmah javiše g. od Trevila da njegov mladi zemljak moli za naročitu audijenciju jer ima nešto važno da mu kaže. Posle pet minuta g. od Trevila pitao je d’Artanjana šta hoće i šta ga je dovelo tako kasno.

— Oprostite, gospodine, — reče d’Artanjan, koji se koristio trenutkom kad je ostao sam i vratio veliki zidni sat za tri četvrti časa — pošto je tek devet časova i dvadeset i pet minuta, mislio sam da nije još dockan da dođem k vama.

— Devet časova i dvadeset i pet minuta! — uzviknu g. od Trevila, gledajući na sat — nije mogućno!…

— Pogledajte, gospodine, — reče d’Artanjan — to je najbolji dokaz.

— Tako je — reče g. od Trevila — a ja sam mislio da ima mnogo više. Ali, šta ste hteli?

Tada d’Artanjan ispriča g. od Trevila jednu dugačku priču o kraljici. Izloži mu svoju zebnju za Njeno veličanstvo, ispriča mu šta je čuo o kardinalovim planovima odnosno Bakingema i sve to s takvom mirnoćom i drskošću da mu je g. od Trevila sve poverovao, utoliko pre što je i sam, kao što smo rekli, primetio nešto novo između kardinala, kralja i kraljice.

Kad izbi deset časova, d’Artanjan ode od g. od Trevila, koji mu zahvali na obaveštenjima, preporuči mu da uvek ima na srcu službu kralju i kraljici i uđe u salom. Ali kad je silazio niz stepenice, d’Artanjan se seti da je zaboravio svoj štap, zato se brzo vrati, uđe u kabinet, dotera prstom sat na pravo vreme, da se sutradan ne bi moglo primetiti da ga je ko dirao, i siguran da sad ima jednog svedoka da dokaže alibi siđe niz stepenice i ubrzo iziđe na ulicu.

XI

INTRIGA SE ZAPLIĆE

Posle posete g. od Trevila, d’Artanjan se, zanet mislima, uputi kući najobilaznijim putem.

Na šta je mislio d’Artanjan, te se tako udaljavao od svoga puta, posmatrajući zvezde, i čas uzdišući, čas smešeći se?

Mislio je na gđu Bonasije. Za novajliju musketara ova mlada žena bila je gotovo ideal ljubavi. Lepa, tajanstvena, posvećena gotovo u sve dvorske tajne, koje su njenim lepim crtama davale izraz umiljate ozbiljnosti, ona nije mogla biti neosetljiva, što je bila neodoljiva draž za neiskusne ljubavnike; uz to, d’Artanjan je beše oteo iz ruku onih demona koji su hteli da je pretresu i zlostavljaju, i ta velika usluga utvrdila je između nje i njega jedno od onih osećanja zahvalnosti koja tako lako uzimaju nežniji oblik.

D’Artanjan je već video — kako snovi lete na krilima mašte! — kako mu prilazi glasnik mlade žene i predaje pismo, kojim ga zove na sastanak, ili zlatan lanac, ili brilijant. Mi smo rekli da su mladi plemići bez stida primali poklone od svoga kralja; dodajmo da se u to vreme lakoga morala nisu stideli ni od svojih dragana, i da su im ove gotovo uvek davale dragocene i trajne uspomene, kao da su pokušavale da bogatim poklonima zadobiju njihova nestalna osećanja.

Tada su ljudi krčili sebi put pomoću žena i to nije bilo sramota. One koje su bile samo lepe davale su svoju lepotu i, bez sumnje, otuda dolazi poslovica: Najlepša devojka na svetu može dati samo ono što ima. One koje su bile bogate davale su i jedan deo svoga novca, i mogli bismo navesti dobar broj junaka iz toga galantnog vremena koji ne bi dobili ni svoje činove najpre, ni svoje bitke posle da im nije bilo više ili manje pune kese koju im je njihova dragana vešala o unkaš¹³.

D’Artanjan ne imađaše ništa; njegovu provincijalsku vezanost, kao tanan premaz, kao prolazan cvet, kao puhor s breskve, beše razvejao vetar raskolničkih saveta koje svome prijatelju davahu tri musketara. D’Artanjan, po sasvim čudnovatom običaju ondašnjem, zamišljao se u Parizu kao da je u ratu, i to ni manje ni više no baš kao u Flandriji: tamo protiv Španaca, u Parizu protiv žena. I na jednom i na drugom mestu valjalo se boriti protiv neprijatelja i udarati namete.

Ali, istini za volju, d’Artanjana je za ovaj mah pokretalo osećanje plemenitije i nekoristoljubivije. Trgovac mu je, doduše, bio rekao da je bogat, i mladome junaku nije bilo teško pogoditi da je, pored šmokljana kao što je bio g. Bonasije, ključeve od novaca morala držati žena. Ali, sve to nije nimalo uticalo na osećanje koje se beše začelo u d’Artanjanu kad je poznao gđu Bonasije, i lična korist nije imala gotovo nimalo udela u početku ove ljubavi. Rekosmo gotovo nimalo, jer pomisao da je jedna mlada, lepa, umiljata i oštroumna žena u isto vreme i bogata ne smeta niukoliko tome početku ljubavi, nego je, naprotiv, podstiče.

Bogatstvo obezbeđuje mnogu negu i čitav niz aristokratskih ćudi koje dolikuju lepoti. Tanana bela čarapa, svilena haljina, čipke na grudima, lepa cipelica na nozi, nova traka u kosi neće ružnu ženu načiniti lepom, ali će lepu načiniti lepšom — a da i ne pominjemo ruke kojima bogatstvo naročito godi; jer ruke, naročito ženske, mogu ostati lepe samo kad su besposlene.

Dalje, d’Artanjan nije bio milioner, što je dobro poznato čitaocu kome nismo prećutali njegovo stanje; on se, istina, nadao da će jednog dana biti milioner, ali ni sam nije mislio da će tako brzo nastupiti ta srećna promena. Međutim, kako je teško videti da žena koju volite želi sijaset sitnica koje su za žene sreća, a ne moći joj dati te sitnice! Kad je žena bogata, a ljubavnik nije, ona će bar kupiti sama ono što joj on ne može pokloniti; i mada se obično muževljevim novcem pribavlja to zadovoljstvo, retko je da se za nj njemu zahvaljuje.

Dalje, gotov da bude najnežniji ljubavnik, d’Artanjan je bio vrlo odan prijatelj. Pokraj svih svojih ljubavnih planova koji su se ticali bakalinove žene, on nije zaboravljao na svoje sopstvene. Lepa gđa Bonasije bila je žena da se s njom šeta po dolini Sen-Deni ili po Sen-Žermenskom vašaru, u društvu sa Atosom, Portosom i Aramisom, kojima bi d’Artanjan s ponosom pokazivao takvu lepu tekovinu. No posle duge šetnje nastupa glad; d’Artanjan od nekog vremena beše to primetio. Priređivani bi bili prijatni ručkovi, pri kojima se s jedne strane dodiruje ruka prijatelja, a s druge noga dragane. Najzad, u nezgodnim trenucima, u krajnoj nevolji, d’Artanjan bi bio spasilac svojih prijatelja.

A g. Bonasije, koga je d’Artanjan predao u ruke žandarmima, odričući ga se glasno, a obećavajući mu potajno da će ga spasti? Moramo priznati našim čitaocima da d’Artanjan nije na nj ni pomišljao ili, ako je pomišljao, govorio je u sebi da je na dobrom mestu ma gde bio. Ljubav je najsebičnija od sviju strasti.

Međutim, neka naši čitaoci budu spokojni: ako je d’Artanjan zaboravio svoga gazdu, ili se činio da ga je zaboravio, pod izgovorom da ne zna kud su ga odveli, mi ga nismo zaboravili i mi znamo gde je. Ali zasad radimo kao i zaljubljeni Gaskonjac. Što se tiče poštovanog bakalina, vratićemo se na njega docnije.

Misleći na buduću ljubav, d’Artanjan je, govoreći noći, smešeći se na zvezde, išao Ulicom Šerš-Midi, ili Šos-Midi, kako su je tada zvali. Kako se nalazio u Aramisovom kvartu, njemu pade na pamet da poseti svoga prijatelja i da mu objasni zašto je poslao Planšea s pozivom da se smesta uputi u mišolovku. No ako je Aramis bio kod kuće kad je došao Planše, on je, bez sumnje, odjurio u Grobarsku ulicu i kako je tu zatekao možda samo ostala dva svoja druga, oni zacelo nisu mogli znati šta sve to znači. To uznemiravanje trebalo im je objasniti, eto šta je govorio glasno d’Artanjan. A u sebi je mislio da je to zgodna prilika da govori o lepoj gđi Bonasije, koje njegov um, ako ne srce, beše već pun. Prvu ljubav ne treba tajiti. Tu prvu ljubav prati tako velika radost da ta radost treba da se izlije, inače bi nas ugušila.

Pariz od pre dva časa beše utonuo u mrak i počeo je da biva pust. Jedanaest časova izbijalo je na svima satovima u predgrađu Sen-Žermen; vreme je bilo tiho. D’Artanjan je išao ulicom koja je bila na mestu kuda sad prolazi Ulica Asas i udisao mirisna isparenja koja su dolazila iz Ulice Vožirar i koja su slale bašte osvežene večernjom rosom i noćnim povetarcem. U daljini su odjekivale, prigušene teškim kapcima, pesme ljudi koji su se veselili u krčmama rasturenim u ravnici. Kad je došao na kraj ulice, d’Artanjan savi levo. Kuća u kojoj je stanovao Aramis ležala je između Ulice Kaset i Ulice Servandoni.

D’Artanjan beše prešao Ulicu Kaset i već ugledao vrata na kući svoga prijatelja, skrivena pod sikomorama i lozom koje su se vile iznad njih, kad ugleda neku senku koja je izlazila iz Ulice Servandoni. Ta senka beše uvijena u ogrtač i d’Artanjanu se u prvi mah učini da je neki čovek, ali po malom rastu, po nesigurnom držanju i po neodlučnosti ubrzo poznade da je žena. I ta žena kao da nije poznavala dobro kuću koju traži, dizala je oči da vidi gde je, zastajala je, vraćala se natrag, pa opet išla napred. U d’Artanjanu se probudi radoznalost.

„Kako bi bilo da joj ponudim svoje usluge!” — pomisli on. — „Po njenom držanju vidi se da je mlada; možda je i lepa; mora da je lepa. Ali žena koja ide sama ulicama u ovo doba mora da ide svome ljubavniku. Do đavola, ako bih narušio kakav ljubavni sastanak, to bi bio rđav način da stupim s njom u vezu.”

Međutim, mlada žena išla je neprestano napred, brojeći kuće i prozore. To, uostalom, nije bilo ni dugo ni teško. U tom delu ulice bile su samo tri kuće i dva prozora, koja su gledala na ulicu; jedan je bio na paviljonu koji je išao paralelno s paviljonom u kome je stanovao Aramis, a drugi je bio prozor samog Aramisa.

„Do vraga!” — reče u sebi d’Artanjan, kome pade na pamet teologova sinovica — „bilo bi smešno kad bi ova odocnela golubica tražila kuću našeg prijatelja. A tako izgleda. Ah, dragi Aramise, ovog puta hoću da budem načisto!”

I d’Artanjan, skupivši se što je mogao više, skloni se u najmračniju stranu ulice, blizu kamene klupe u dnu jednog udubljenja.

Mlada žena nastavi ići, jer sem lakog hoda, koji ju je izdavao, ona se nakašlja i taj kašalj odade vrlo nežan glas. D’Artanjan pomisli da je taj kašalj neki znak.

Međutim, bilo da je tom kašljanju bilo odgovoreno sličnim znakom, bilo da je bez ikakve pomoći sa strane poznala da je došla do mete, ova žena odlučno priđe Aramisovom prozoru i kucnu savijenim prstom u tri podjednaka razmaka.

„Doista je kod Aramisa” — promrmlja d’Artanjan. — „Ah, gospodine licemeru, tako li vi učite teologiju!”

Tek što je kucamje prestalo, unutrašnji se prozor otvori i kroz okna se ukaza svetlost.

„A, a!” — učini d’Artanjan — „dakle, ne na vrata nego na prozor! Poseta je, znači, očekivana. Krilo će se, dakle, otvoriti i gospoda će se popeti. Vrlo dobro!”

Ali na veliko iznenađenje d’Artanjanovo, krilo ostade zatvoreno. Štaviše, svetlosti, koja se za trenutak videla, nestade i opet zavlada mrak.

D’Artanjan pomisli da to ne može tako trajati i nastavi s najvećom pažnjom gledati i osluškivati.

I nije se prevario: posle nekoliko sekundi u kući se začuše dva kratka udarca.

Mlada žena na ulici odgovori jednim udarcem i krilo bi odškrinuto.

Možete misliti s kakvom je žudnjom d’Artanjan gledao i slušao.

Na nesreću, svetlost beše preneta u drugu sobu. Ali oči mladoga čoveka behu navikle na noć. Uostalom, gaskonjske oči, kako vele, mogu da vide i u mraku, kao oči u mačaka.

D’Artanjan, dakle, vide kako mlada žena izvuče iz džepa neki beli predmet koji živo razvi i koji uze oblik marame. Kad je taj predmet razvila, ona pokaza njegov kraj ličnosti s kojom je razgovarala.

Ovo podseti d’Artanjana na maramu koju beše našao kraj nogu gđe Bonasije i koja ga je podsetila na maramu koju beše našao pod nogama Aramisovim.

„Šta, do vraga, može značiti ta marama?”

Sa mesta na kome je bio, d’Artanjan nije mogao videti lice Aramisovo, jer mladi čovek nije ni najmanje sumnjao da je to njegov prijatelj što iz sobe razgovara sa ženom koja je stajala napolju; radoznalost nadjača njegovu obazrivost i, koristeći se pažnjom kojom su ove dve ličnosti razgledale maramu, on iziđe iz svoga zaklona i, brzo kao munja, ali nečujno, pribi se uza zid, odakle je njegovo oko lepo moglo razgledati unutrašnjost Aramisovog stana.

Kad je tu došao, d’Artanjan umalo ne uzviknu od iznenađenja: ličnost koja je razgovarala sa ženom na ulici ne beše Aramis, nego opet neka žena. Samo, d’Artanjan je video toliko da je mogao poznati oblik njenog odela, ali ne i crte njenog lica.

U istom trenutku, žena koja je bila u sobi izvuče iz svoga džepa drugu maramu i promeni je sa onom koja joj beše pokazana. Zatim obe žene izmeniše nekoliko reči. Najzad, krilo se zatvori; žena koja je stajala pod prozorom okrenu se i prođe pored d’Artanjana na četiri koraka udaljenosti, spustivši veo preko lica, ali ga je spustila suviše kasno: d’Artanjan beše već poznao gđu Bonasije.

Gđa Bonasije! Sumnja da je to ona beše mu prošla kroz glavu kad je izvadila maramu iz džepa; ali ko bi mogao pomisliti da će gđa Bonasije, koja beše poslala po g. od La Porta da je vodi u Luvr, doći kroz pariske ulice sama, u jedanaest i po časova uveče, izlažući se opasnosti da je po drugi put odvedu?

Mora biti, dakle, da je stvar zbog koje je išla vrlo važna, a kakva može biti važna stvar jedne žene od dvadeset i pet godina? Ljubav.

Ali, da li se ona za svoj račun ili za račun kakve druge ličnosti izlagala sličnim slučajnostima ? Eto to se pitao mladi čovek, koga demon ljubomore beše već ujeo za srce, baš kao da je bio ljubavnik te žene.

Uostalom, bilo je jedno vrlo prosto sredstvo uveriti se kud ide gđa Bonasije: pratiti je. To je sredstvo bilo tako prosto da ga d’Artanjan sasvim prirodno i po nagonu upotrebi.

Ali kad ugleda mladog coveka, koji se odvojio od zida kao kakva statua sa svoga mesta, i kad ču za sobom korake, gđa Bonasije vrisnu i stade bežati.

D’Artanjan potrča za njom. Njemu nije bilo teško stići jednu ženu kojoj je smetao ogrtač. On je, dakle, stiže na trećini ulice kojom se beše uputila. Nesrećna žena beše klonula ne od umora nego od straha i, kad joj d’Artanjan spusti ruku na rame, ona pade na kolena, vičući prigušenim glasom:

— Ubijte me ako hoćete, ali nećete ništa doznati.

D’Artanjan je obavi rukom oko struka i diže; ali kako je po njenoj težini osetio da će pasti u nesvest, on je stade umirivati izjavama odanosti. Ove izjave nisu značile za gđu Bonasije ništa, jer takve izjave mogu se činiti sa najružnijim namerama, ali glas beše sve. Mladoj ženi učini se poznat ovaj glas: ona otvori oči, baci pogled na čoveka koji je beše toliko poplašio i, kad poznade d’Artanjana, uzviknu od radosti.

— Oh, vi ste to, vi! — reče ona. — Hvala ti, bože!…

— Jest, ja sam — reče d’Artanjan — ja, koga je bog poslao da bdi nad vama.

— Jeste li u toj nameri išli za mnom? — upita sa nestašnim osmehom mlada žena, kod koje se povrati podrugljiva priroda i kod koje beše nestalo straha kad je poznala prijatelja u onome za koga je mislila da joj je neprijatelj.

— Nisam, — reče d’Artanjan — priznajem da nisam; slučaj me je naneo na vas; video sam da neka žena kuca na prozor jednog mog prijatelja…

— Jednog vašeg prijatelja? — prekide ga gospođa Bonasije.

— Tako je; Aramis je jedan od mojih najboljih prijatelja.

— Aramis! Ko je to?

— Nije nego, nećete mi valjda reći da ne poznajete Aramisa?

— Prvi put sad čujem to ime.

— Onda prvi put sad dolazite do ove kuće.

— Tako je.

— I niste znali da u njoj stanuje jedan mlad čovek?

— Nisam.

— Jedan musketar?

— Verujte, nisam.

— Dakle, niste njega tražili?

— Bože sačuvaj! Uostalom, kao što ste videli, ličnost s kojom sam razgovarala bila je žena.

— To je istina; ali ta je žena prijateljica Aramisova.

— To ne znam.

— Pa kad stanuje kod njega.

— To me se ne tiče.

— Pa ko je ta žena?

— O, to nije moja tajna.

— Draga gospođo Bonasije, vi ste divna žena, ali u isto vreme i žena vrlo tajanstvena…

— Gubim li time šta?

— Ne; naprotiv, vi ste za obožavanje.

— Onda, dajte mi ruku!

— Vrlo rado. A sad?

— Sad, vodite me.

— Kuda?

— Tamo kud idem.

— Ali kud idete?

— Videćete, pošto ćete me dovesti do vrata.

— Hoće li trebati da vas čekam?

— To nije potrebno.

— Vratićete se, dakle, sami?

— Može biti da, može biti ne.

— Ali, ličnost koja će vas pratiti posle, hoće li biti muškarac ili će biti žena?

— To još ne znam.

— Ali ja ću znati!

— Kako to?

— Čekaću vas da iziđete.

— Kad je tako, onda zbogom.

— Kako to?

— Niste mi potrebni.

— Ali, vi ste tražili…

— Pomoć jednoga plemića, a ne vrebanje jednoga špijuna.

— To je malo oštro rečeno.

— A kako se zovu oni koji prate čoveka i protiv njegove volje.

— Radoznali.

— To je suviše blago rečeno.

— No, gospođo, vidim da treba učiniti sve što hoćete.

— Što ste propustili zaslugu koja bi vam pala u deo da ste to odmah učinili?

— A zar nije nikakva zasluga kajati se?

— I vi se doista kajete?

— Ni sam to ne znam. Ali što znam to je da vam obećavam učiniti sve što budete hteli, ako mi dopustite da vas pratim tamo kud idete.

— A hoćete li me posle ostaviti?

— Hoću.

— Nećete me vrebati kad budem izišla?

— Neću.

— Dajete li mi reč?

— Tako mi plemićke reči!

— Onda dajte mi ruku i hajdemo!

D’Artanjan ponudi ruku gđi Bonasije, koja se obisnu o nju, pola nasmejana pola uzdrhtala, i oboje odoše naviše Ulicom La Harp. Kad su stigli na kraj ulice, mlada žena stade se ustezati, kao i u Ulici Vožirar. Međutim, po izvesnim znacima, kao da je poznala jedna vrata; ona priđe tim vratima i reče:

— A sad, gospodine, ovde imam posla; hvala vam po hiljadu puta što ste me dopratili i tako sačuvali od sviju opasnosti kojima bih, ovako sama, mogla biti izložena. Došao je trenutak da održite svoju reč, ja sam stigla na mesto.

— Nećete se ničega bojati kad se budete vraćali?

— Mogu se bojati samo lopova.

— Zar to nije ništa?

— A šta bi mi mogli uzeti ? Nemam uza se ni pare.

— Vi zaboravljate onu lepu vezenu maramu sa grbom.

— Koju?

— Onu koju sam našao kraj vaših nogu i koju sam vam metnuo u džep.

— Ćutite, ćutite, nesrećniče! — uzviknu mlada žena — zar hoćete da me upropastite?

— Vidite da još ima za vas opasnosti kad ste od jedne jedine reči uzdrhtali i kad priznajete da biste propali ako bi ko čuo tu reč. Ah, gospođo — uzviknu d’Artanjan, koji je uze za ruku i pogleda zažarenih očiju — budite plemenitiji, poverite mi se; zar niste pročitali u mojim očima da u mome srcu ima samo odanosti i naklonosti prema vama?

— Jesam — odgovori gđa Bonasije — i zato pitajte me za moje tajne, ja ću vam ih reći; ali što se tiče tajni tuđih, to je druga stvar.

— Dobro — reče d’Artanjan — ja ću ih doznati; pošto te tajne mogu biti od uticaja na vaš život, ja ih moram doznati.

— To nipošto da niste činili! — uzviknu mlada žena tako ozbiljno da d’Artanjan uzdrhta i protiv svoje volje. — Oh, nemojte se mešati u stvari koje se mene tiču, nemojte tražiti da mi pomažete u onome što ja radim! To tražim od vas u ime naklonosti koju budim u vama, u ime usluge koju ste mi učinili i koju vam dok sam živa neću zaboraviti. Bolje verujte u ono što vam kažem. Ne vodite o meni računa, kao da me nikad niste ni videli.

— Treba li to isto da čini i Aramis, gospođo? — reče d’Artanjan uvređen.

— Ovo je već drugi ili treći put, gospodine, kako ste pomenuli to ime; međutim, ja sam vam rekla da mi ono nije poznato.

— Ne poznajete čoveka na čiji ste prozor kucali! Nije nego, gospođo! Vi mislite da sam ja suviše lakoveran!

— Priznajte da ste sve ovo izmislili ne biste li me primorali da govorim i da ta ličnost i ne postoji.

— Ja ne izmišljam ništa, gospođo, nego kazujem ono što je cela istina.

— I vi velite da jedan od vaših prijatelja stanuje u onoj kući?

— Kažem, i po treći put ponavljam, da u onoj kući stanuje moj prijatelj, a taj je prijatelj Aramis.

— Sve to rasvetliće se docnije — prošapta mlada žena — sad, gospodine, ćutite.

— Kad biste mogli lepo videti u mome srcu — reče d’Artanjan — vi biste pročitali u njemu toliko radoznalosti da biste se smilovali na mene i toliko ljubavi da biste smesta zadovoljili moju radoznalost. Nemate se čega bojati onih koji vas vole.

— Vi suviše brzo govorite o ljubavi, gospodine! — reče mlada žena, mašući glavom.

— To je otuda što mi je ljubav brzo došla, i to prvi put, i što još nemam dvadeset godina.

Mlada žena pogleda ga kradom.

— Slušajte, ja sam već naišao na trag — reče d’Artanjan. — Pre tri meseca umalo nisam imao dvoboj s Aramisom zbog jedne marame koja je bila kod njega i koja je ista kao marama koju ste pokazali onoj ženi, zbog marame koja je, uveren sam, obeležena isto tako.

— Gospodine, — reče mlada žena — vi me mnogo zamarate tim pitanjima, kunem vam se.

— Ali, gospođo, vi tako razboriti, pomislite, zar ne biste doveli u pitanje svoju čast?

— Zašto, zar početna pismena na njoj nisu moja: K. B. Konstancija Bonasije?

— Ili Kamila od Boa-Trasija.

— Ćutite, gospodine, ćutite! Ah! Kad vas ne uzdržavaju opasnosti kojima se izlažem ja, pomislite na opasnosti kojima se možete izložiti vi!

— Ja?

— Jest, vi. Ko mene poznaje u opasnosti je da dopadne tamnice, da izgubi život.

— Onda vas neću više ostavljati.

— Gospodine, — reče mlada žena, preklinjući i sklapajući ruke — gospodine, tako vam boga, tako vam vojničke časti, tako vam učtivosti plemićke, udaljite se! Evo, ponoć otkucava, to je vreme u koje me očekuju.

— Gospođo, — reče mladi čovek i pokloni se — ko me tako moli ne mogu mu ništa odbiti; budite zadovoljni, idem.

— Ali nećete ići za mnom, nećete me vrebati?…

— Ovog časa vraćam se kući.

— Ah, znala sam ja dobro da ste čestit mladić! — uzviknu gđa Bonasije i jednu ruku pruži njemu, a drugu spusti na alku jednih malih vrata u zidu.

D’Artanjan uze ruku koja mu je pružena i strasno je poljubi.

— Ah, kamo sreće da vas nikad nisam ni video! — uzviknu d’Artanjan sa onom prostodušnom surovošću koju žene često vole više nego znake učtivosti, pošto ona obelodanjuje suštinu misli i dokazuje da su osećanja jača od razuma.

— No — prihvati gđa Bonasije glasom gotovo umiljatim i stežući ruku d’Artanjanu, koji ne beše ostavio njenu — no, ja neću reći kao vi; što je izgubljeno za danas nije izgubljeno za budućnost. Ko zna da li neću, kad jednog dana budem slobodna, zadovoljiti vašu radoznalost?

— A obećavate li to isto i mojoj ljubavi? — uzviknu d’Artanjan presrećan.

— O, na to neću da se obavežem, to će zavisiti od osećanja koja budete umeli probuditi u meni.

— I tako, danas, gospođo…

— Danas vam, gospodine, samo zahvaljujem.

— Ah, vi ste i suviše lepi — reče d’Artanjan tužno — i zloupotrebljavate moju ljubav.

— Ne, ja se koristim vašom plemenitošću, to je sve. Ali, verujte mi, kod izvesnih ljudi sve dolazi u svoje vreme.

— Oh, vi me činite najsrećnijim čovekom na svetu! Nemojte zaboraviti ovo veče, nemojte zaboraviti to obećanje.

— Ne bojte se, svuda i u svako doba sećaću se svega ovoga. Sad idite, idite, za ime božje! Očekivana sam tačno u ponoć, a odocnila sam.

— Pet minuta.

— Da; ali u izvesnim prilikama pet minuta su pet vekova.

— Kad se voli.

— A ko vam kaže da to nije neko ko je zaljubljen?

— Dakle, neki vas čovek čeka — uzviknu d’Artanjan — neki čovek?

— Eto ti sad! Prepirka ponovo počinje — reče gospođa Bonasije s poluosmehom, u kome se moglo primetiti izvesno nestrpljenje.

— Ne, ne, idem; verujem vam i hoću da vam posvedočim svoju odanost, ma ta odanost bila glupost. Zbogom, gospođo, zbogom!

I čisto ne osećajući u sebi dovoljno snage da se drukčije odvoji od ruke koju je držao do naglo, on se udalji trčanjem, dok je gđa Bonasije lagano i pravilno kucnula triput, kao i na prozor. Kad je došao na ugao ulice, on se osvrnu: vrata se behu otvorila i zatvorila, lepe trgovkinje beše nestalo.

D’Artanjan nastavi put; on beše dao časnu reč da neće vrebati gđu Bonasije, i da joj je život zavisio od mesta kud je išla, ili od ličnosti koja je trebalo da je prati, d’Artanjan bi otišao kući, pošto je rekao da ide kući. Na pet minuta posle toga bio je u Grobarskoj ulici.

— Siromah Atos — reče d’Artanjan — on neće znati šta to znači. Jamačno je zaspao, čekajući me, ili se vratio u svoj stan, gde je, bez sumnje, doznao da je neka žena dolazila. Neka žena kod Atosa! Uostalom — nastavi d’Artanjan — jedna je već bila kod Aramisa. Sve je ovo vrlo čudnovato i baš bih voleo znati kako će se svršiti.

— Rđavo, gospodine, rđavo — odgovori jedan glas u kome mladi čovek poznade glas Planšeov — jer govoreći glasno, kao ljudi koji su vrlo zabrinuti, on beše zašao u stazu u dnu koje behu stepenice što vode u njegovu sobu.

— Kako rđavo? Šta hoćeš time da kažeš, budalo? — upita d’Artanjan. — Šta se dogodilo?

— Svakojake nesreće.

— Kakve?

— Pre svega gospodin Atos je zatvoren.

— Zatvoren! Atos! Zatvoren! Zašto?

— Našli su ga kod vas; mislili su da ste vi.

— A ko ga je zatvorio?

— Garda po koju su otišli crni ljudi koje ste rasterali.

— Pa što nije kazao svoje ime? Što nije kazao da on ništa o tome ne zna?

— Nije hteo, gospodine; naprotiv, prišao mi je i rekao: „Tvome gospodinu potrebna je sloboda u ovom trenutku, a ne meni, pošto on zna sve, a ja ne znam ništa. Svi će misliti da je on zatvoren, i to će mu dati vremena; posle tri dana ja ću reći ko sam i moraće me pustiti.”

— Bravo, Atose, plemenito srce! — promrmlja d’Artanjan. — Po tome ga dobro poznajem! Pa šta su učinili žbiri?

— Četvorica su ga odvela ne znam kud, u Bastilju ili u For l’Evek; dvojica su ostala s crnim ljudima koji su pretresli sve i odneli sve hartije. Najzad, poslednja dvojica stražarili su za to vreme pred vratima i, kad je sve bilo svršeno, otišli su, ostavivši kuću praznu i širom otvorenu.

— A Portos i Aramis?

— Njih nisam našao, oni nisu ni dolazili.

— Ali mogu doći svakoga časa, jer ti si im poručio da ih očekujem!

— Da, gospodine.

— Onda, ne idi odavde; ako dođu, reci im šta mi se dogodilo i neka me čekaju u krčmi „Kod jelove šišarke”; ovde bi bilo opasno jer se na kuću može motriti. Ja odoh do gospodina od Trevila da mu javim sve ovo, pa onda idem da se nađem s njima.

— Dobro, gospodine — reče Planše.

— Ali ti ćeš ostati, nećeš se bojati! — reče d’Artanjan, koji se vrati da preporuči hrabrost svome slugi.

— Ne brinite se, gospodine, — reče Planše — vi me još ne poznajete: o, ja sam hrabar kad se ohrabrim! Samo treba da se ohrabrim; uostalom, ja sam iz Pikardije!

— Dakle tako, — reče d’Artanjan — pre ćeš poginuti nego što ćeš napustiti svoje mesto.

— Hoću, gospodine, i nema ništa što ne bih učinio da dokažem gospodinu koliko sam mu odan.

„Vrlo dobro!” — reče u sebi d’Artanjan — „Izgleda da je metoda koju sam upotrebio prema ovom momku zaista dobra; koristiću se njom kad mi se ukaže prilika.”

I što ga noge nose, koje behu već prilično umorne od jurenja, d’Artanjan se uputi ka Ulici golubarnika.

G. od Trevila ne beše u svome stanu, četa mu je bila na straži u Luvru; on beše u Luvru sa četom.

Trebalo je doći do g. od Trevila; bilo je važno izvestiti ga o svemu što se događalo. D’Artanjan se reši da pokuša ući u Luvr. Njegovo vojničko odelo, odelo čete g. od Esara, trebalo je da mu posluži kao propusnica.

On siđe, dakle, u Ulicu malih avgustinaca i pođe kejom da pređe preko Novog mosta. U jednom trenutku pade mu na um da pređe skelom, ali, kad je došao na obalu, beše mehanički zavukao ruku u džep i primetio da nema čime platiti vozarinu.

Kad stiže do ulice Genego, vide kako iz ulice Dofin iziđoše dve ličnosti, čije mu ponašanje pade u oci.

Jedna od te dve ličnosti beše muškarac, druga žena.

Žena je bila stasa gđe Bonasije, a muškarac je mnogo ličio na Aramisa.

Sem toga, žena je imala na sebi onaj crni ogrtač koji je d’Artanjanu još bio pred očima, kao da ga gleda na prozoru u Ulici Vožirar i na vratima u Ulici La Harp.

Uz to, muškarac je nosio musketarsku uniformu.

Žena beše spustila kapuljaču na oči, a muškarac je držao na licu maramu; po toj dvostrukoj obazrivosti videlo se da su oboje imali razloga da ih niko ne pozna.

Oni se uputiše mostom, a to je bio put d’Artanjanov, pošto je išao u Luvr; d’Artanjan pođe za njima.

Nije koračao ni dvadesetak koraka, a d’Artanjan bi ubeđen da je ta žena gđa Bonasije, a taj muškarac Aramis.

On u magnovenju oseti sve ljubomorne sumnje koje su se rojile u njegovom srcu.

Bio je dvostruko izneveren; izneverio ga je i prijatelj i ona koju je već voleo kao draganu. Gđa Bonasije klela mu se svim na svetu da ne poznaje Aramisa, a četvrt časa posle te zakletve vidi je sa Aramisom pod ruku.

D’Artanjan ne htede ni da pomisli da poznaje mladu trgovkinju tek od pre tri časa, da ona jedino ima nešto malo da mu zahvali što ju je oslobodio crnih ljudi koji su je hteli oteti, i da mu ona nije ništa obećala. On je smatrao sebe za ljubavnika uvređena, izdana, osramoćena; krv i gnev udari mu u lice, i on se reši da sve rasvetli.

Mlada žena i mladi čovek behu primetili da ih neko prati i udvojiše korake. D’Artanjan ubrza hod, pređe ih i vrati se k njima u trenutku kad behu pred Samarićankom, osvetljenom jednim fenjerom koji je bacao svoju svetlost na ceo ovaj deo mosta.

D’Artanjan stade pred njih i oni stadoše preda nj.

— Šta hoćete, gospodine? — upita musketar sa stranim naglaskom, koji je dokazivao d’Artanjanu da se prevario u jednom delu svojih zaključaka.

— To nije Aramis! — uzviknu on.

— Ne, gospodine, nije Aramis, i po vašem uzviku vidim da ste se prevarili, i zato vam praštam.

— Praštate mi! — uzviknu d’Artanjan.

— Da — odgovori nepoznati. — Zato pustite me da prođem, pošto nemate sa mnom ništa.

— Imate pravo, gospodine, — reče d’Artanjan — ja nemam ništa s vama, nego s gospođom.

— S gospođom! Vi nju i ne poznajete — reče stranac.

— Varate se, gospodine, poznajem je.

— Ah — reče gđa Bonasije s prebacivanjem — ah, gospodine, vi ste mi dali svoju vojničku reč i plemićku veru; ja sam se nadala da mogu računati na to.

— A vi, gospođo, — reče d’Artanjan zbunjen — vi ste mi obećali…

— Uzmite me pod ruku, gospođo, — reče stranac — i nastavimo put.

Međutim, d’Artanjan, zbunjen, preneražen svim ovim što se događalo, stajao je skrštenih ruku pred musketarom i gospođom Bonasije.

Musketar korači dva koraka napred i ukloni d’Artanjana rukom.

D’Artanjan odskoči i trže mač.

U isto vreme, i munjevitom brzinom, nepoznati trže svoj.

— Za ime božje, milorde! — uzviknu gospođa Bonasije, koja ulete među borce i rukama ščepa mačeve.

— Milord! — uzviknu d’Artanjan, kome senu kroz glavu jedna misao — milord! Oprostite, gospodine, ali da niste vi…

— Milord vojvoda od Bakingema — reče gđa Bonasije poluglasno — a sad, možete nas sve upropastiti.

— Milorde, gospođo! Oprostite po sto puta; ali ja sam je voleo, milorde, i bio sam ljubomoran; vi znate, milorde, šta je to voleti, oprostite mi i recite mi kako mogu poginuti za Vašu milost.

— Vi ste čestit mlad čovek — reče Bakingem, pruživši d’Artanjanu ruku, koju ovaj s poštovanjem steže — vi mi nudite vaše usluge, ja ih primam; idite na dvadeset koraka za nama do Luvra; i ako nas ko bude vrebao, ubijte ga!

D’Artanjan metnu go mač pod mišku, propusti gđu Bonasije i vojvodu na dvadeset koraka napred, i pođe za njima; gotov da tačno izvrši uputstva plemenitoga i elegantnoga ministra Karla I.

Ali, na sreću, mladi najamnik nemade prilike dati vojvodi dokaza o svojoj odanosti, i mlada žena i lepi musketar uđoše u Luvr neuznemiravani.

Što se tiče d’Artanjana, on odmah ode u krčmu „Kod jelove šišarke,” gde nađe Portosa i Aramisa, koji su ga čekali.

Ne objašnjavajući im zašto ih je uznemiravao, on im reče da je sam svršio posao za koji je u jedan mah mislio da mu je potrebna njihova pomoć.

A sad, kako nas je naša priča daleko odvela, ostavimo naša tri prijatelja da idu svaki svojoj kući i pođimo kroz odaje Luvra, za vojvodom od Bakingema i njegovim vođom.

XII

ĐORĐE VILIJE, VOJVODA OD BAKINGEMA

Gđa Bonasije i vojvoda uđoše u Luvr bez teškoća; za gđu Bonasije znali su da je u kraljičinoj službi; a vojvoda je imao na sebi uniformu Trevilovih musketara, koji su, kao što smo rekli, bili to veče na straži. Uostalom, Žermen je bio na strani kraljičinoj i, da se šta dogodilo, gđa Bonasije bila bi optužena što je uvela u Luvr svoga ljubavnika, to je sve; ona bi uzela na se zločin, izgubila bi svoj dobar glas, to je istina, ali šta vredi u otmenom svetu dobar glas jedne male trgovkinje.

Kad su ušli u unutrašnjost dvora, vojvoda i mlada žena išli su pored zida otprilike dvadeset i pet koraka; kad su prešli taj prostor, gđa Bonasije gurnu jedna sporedna vratanca, otvorena danju, ali noću obično zatvorena; vrata popustiše; oboje uđoše i nađoše se u mraku; ali gđa Bonasije znala je sve kutove u ovom delu Luvra, određenom za osoblje. Ona zatvori vrata za sobom, uze vojvodu za ruku, pođe nekoliko koraka pipajući, uhvati se za ogradu, dodirnu nogom jedan stepenik i stade se peti uza stepenice: vojvoda izbroja dva sprata. Ona zatim udari desno, pođe jednim dugačkim hodnikom, siđe za jedan sprat, korači još nekoliko koraka, uvuče ključ u jednu bravu, otvori vrata, pusti vojvodu u sobu koju je osvetljavala samo jedna noćna lampa i reče: „Ostanite ovde, milorde vojvodo, i čekajte.” Zatim iziđe na ista vrata i zaključa ih, tako da je vojvoda u pravom smislu bio zarobljenik.

Međutim, ma kako usamljen da je bio, vojvoda od Bakingema, mora se priznati, ne oseti ni za trenutak strah: jedna od najjačih strana njegovog karaktera beše traženje avantura i ljubav prema romantičnosti. Hrabar, smeo i preduzimljiv, nije mu ovo bilo prvi put da stavlja na kocku svoj život u ovakvim pokušajima; on beše doznao za tobožnju poruku Ane od Austrije, na koju je došao u Pariz, da je prosta zamka, i mesto da se vrati natrag u Englesku, on je, zloupotrebljavajući položaj u koji je doveden, izjavio kraljici da neće otići dok se ne vidi s njom. Kraljica ga je u prvi mah odbila, ali se pobojala da vojvoda, u očajanju, ne učini kakvu glupost. I već se beše rešila da ga primi i zamoli da odmah otputuje, kad baš to veče gđa Bonasije, kojoj beše povereno da ide po vojvodu i da ga dovede u Luvr, bi ukradena. Puna dva dana nije se o njoj ništa znalo, i sve je ostalo u neizvesnosti. Ali čim se oslobodila i ponovo stupila u vezu sa La Portom, stvari pođoše svojim tokom i ona izvede opasno poduzeće koje bi, da nije bila zatvorena, izvršila tri dana ranije.

Kad ostade sam, Bakingem priđe jednom ogledalu. Musketarsko odelo stajalo mu je divno.

Njemu je bilo tada trideset i pet godina i s pravom su ga smatrali za najlepšeg plemića i najotmenijeg viteza u Francuskoj i Engleskoj.

Ljubimac dva kralja, milioner, svemoćan u kraljevini koju je po svojoj ćudi bunio i stišavao, Đorđe Vilije, vojvoda od Bakingema, živeo je jednim od onih života koji kroz čitave vekove ostaju kao neko čudo za potomstvo.

I pouzdan u samoga sebe, ubeđen u svoju moć, on je išao pravo cilju koji je sebi postavio, ma taj cilj bio tako uzvišen i tako blistav da bi za svakoga drugog bilo bezumlje da samo i pomisli na nj. Na taj način uspeo je da se više puta približi lepoj i ponositoj Ani od Austrije i da svojim sjajem učini da ga ona zavoli.

Đorđe Vilije, stade, dakle, pred ogledalo, kao što smo rekli, zagladi svoju lepu plavu kosu, koju je težina njegovog šešira poremetila, raščešlja brkove, i radosna srca, srećan i ponosit što je doživeo trenutak koji je tako dugo želeo, nasmeši se pun ponosa i nade.

U tom trenutku otvoriše se jedna skrivena vrata i ukaza se jedna žena. Bakingem spazi ovu pojavu u ogledalu; on uzviknu: to beše kraljica!

Ani od Austrije bilo je tada dvadeset i šest ili dvadeset i sedam godina, a to će reći da je bila u punom jeku svoje lepote. Držanje joj je bilo kao u kraljice ili boginje; njene oči, koje su se prelivale kao smaragd, behu savršene lepote i pune blagosti i dostojanstva. Usta su joj bila mala i rumena; i mada joj je, kao u svih članova austrijskoga doma, donja usna malo ispadala napred, osmeh joj je bio neobično ljubak, ali i preziranje vrlo duboko. Njena koža bila je čuvena sa svoje mekote, ruke i mišice vanredno lepe i svi pesnici onoga vremena pevali su da im ravnih nema. Njena kosa, najzad, koja, u mladosti plava, beše postala kestenjasta, i koju je nosila jako napudrovanu, divno je okružavala njeno lice, kome bi najstroži sudija mogao poželeti jedino malo manje rumenila, a najosetljiviji vajar jedino malo više pravilnosti u nosu.

Bakingem stade za trenutak zasenjen; nikad mu se Ana od Austrije nije učinila tako lepa, ni na igrankama, ni na svečanostima, ni prilikom konjičkih igara, kao što mu se učinila u ovom trenutku, u prostoj haljini od bela satina, a u pratnji done Estefanije, jedine Španjolke koju nisu oterala kraljeva ljubomora i Rišeljeova ganjanja.

Ana od Austrije stupi dva koraka napred; Bakingem joj pade pred noge i, pre nego što je kraljica mogla sprečiti ga, on poljubi donji kraj njene haljine.

— Vojvodo, vi već znate da vam ja nisam pisala?

— Oh, znam, gospođo, znam, Vaše veličanstvo, — uzviknu vojvoda — znam da nisam bio pri sebi kad sam poverovao da sneg može oživeti, da se mermer može zagrejati: ali šta ćete, kad čovek voli, lako veruje u ljubav; uostalom, ovaj moj put nije bio uzalud pošto vas vidim.

— Da, — odgovori Ana — ali vi znate zašto i kako ja vas vidim: zato što se, ne vodeći nimalo računa o mojim mukama, uporno bavite u varoši u kojoj vaše boravljenje stavlja na kocku i vaš život i moju čast: ja vas vidim da vam kažem kako nas sve deli: dubine mora, neprijateljstvo kraljevina, svetinja zakletve. Grehota je boriti se protiv toliko stvari, milorde. Najzad, vidim vas da vam kažem da ne treba više da se vidimo.

— Govorite, gospođo, govorite, kraljice, — reče Bakingem — milina vašega glasa krije surovost vaših reči. Vi govorite o grehu! Greh je razdvajati srca koja je bog stvorio jedno za drugo.

— Milorde, — uzviknu kraljica — vi zaboravljate da vam ja nikad nisam rekla da vas volim.

— Ali isto tako niste mi nikad rekli da me ne volite; i kad biste mi rekli tako šta, to bi bilo od strane Vašega veličanstva prevelika nezahvalnost. Jer, recite mi, gde ćete naći ljubav kao što je moja, ljubav koju ni vreme, ni daljina, ni očajanje ne mogu ugasiti; ljubav koja se zadovoljava jednom izgubljenom tračicom, jednim brzim pogledom, jednom slučajnom reči? Ima tri godine, gospođo, kako sam vas video prvi put i tri godine vas volim ovako. Hoćete li da vam kažem kako ste bili obučeni kad sam vas prvi put video? Hoćete li da pobrojim sve ukrase na vašoj haljini? Ah, još i sad vas vidim: po španskom običaju sedeli ste na jastucima, imali ste haljinu od zelena satina sa zlatnim i srebrnim vezom, rukave široke i ubrane na tim lepim, na tim divnim rukama, sa krupnim brilijantima; imali ste visok okovratnik, na glavi malu kapu koja je bila iste boje kao i vaša haljina, a na toj kapi pero od čaplje. Oh, evo, zatvaram oči i vidim vas onakvu kakvi ste bili onda; opet ih otvaram i vidim vas takvu kakvi ste sada, to jest, sto puta lepšu.

— Kakvo bezumlje! — prošaputa Ana od Austrije, koja nije imala odvažnosti da zameri vojvodi što je tako dobro sačuvao u svome srcu njenu sliku. — Kakvo bezumlje, hraniti uzaludnu strast takvim uspomenama.

— Pa od čega onda da živim? Ja nemam ništa drugo do uspomena. To je moja sreća, moje blago, moja nada. Kad god vas vidim, jedan brilijant više zatvorim u škrinju srca svoga. Ovo je četvrti koji ste ispustili i koji sam podigao, jer, za tri godine, gospođo, ja sam vas video samo četiri puta: prvi put, malopre sam vam kazao kad; drugi put kod gospođe od Ševreza; treći put u baštama u Amijenu.

— Vojvodo, — reče kraljica, koja porumene — ne spominjite to veče.

— Oh, naprotiv, gospođo, govorim o njemu; to je najsrećnije i najlepše veče u mome životu. Sećate li se one lepe noći? Kako je vazduh bio tih i pun mirisa, kako je nebo bilo plavo i posuto zvezdama! Ah, tada sam, gospođo, mogao za časak ostati s vama nasamo; tada ste bili gotovi da mi kažete sve: usamljenost vašeg života, jade vašeg srca. Bili ste se naslonili na moju ruku, evo na ovu. Kad prignem glavu k vama, osećao sam kako mi vaša lepa kosa dodiruje lice, i kad god bi ga dodirnula, ja bih sav uzdrhtao. Oh, kraljice! Vi ne znate koliko nebesne sreće, koliko rajskih radosti ima u jednom takvom trenutku. Svoja dobra, svoje imanje, svoju slavu, sve dane koje još imam da proživim ja bih dao za jedan takav trenutak, za jednu sličnu noć, jer te noći, gospođo, te noći vi ste me voleli, kunem vam se.

— Milorde, mogućno je da su uticaj mesta, čar one lepe večeri, draž vašeg pogleda, ukratko, hiljadu onih okolnosti koje se pokadšto steknu da upropaste jednu ženu, okružile mene te kobne večeri; ali vi ste videli, milorde, kraljica je pritekla u pomoć ženi koja je popuštala; na prvu reč koju ste se usudili reći, na prvu smelost na koju mi je valjalo odgovoriti, ja sam dozvala svoje.

— Oh, jest, to je istina, i svaka druga ljubav podlegla bi tom iskušenju, ali moja ljubav izišla je iz njega još strasnija i trajnija. Vi ste mislili da ćete povratkom u Pariz pobeći od mene, mislili ste da ja neću smeti ostaviti blago nad kojim sam po zapovesti moga gospodara imao bdeti. Ah, šta me se tiču sva blaga na svetu, i svi kraljevi na zemlji! Posle osam dana ja sam se vratio, gospođo. Tada mi niste ništa imali reći; ja sam stavio na kocku svoj položaj, svoj život samo da vas vidim, ma i za trenutak; nisam se ni dotakao vaše ruke, i vi ste mi oprostili kad ste videli koliko sam ponizan i kako se kajem.

— Da, ali kleveta se dokopala svih tih lakomislenosti za koje ja nisam bila nimalo kriva, vi to dobro znate. Podboden kardinalom, kralj je počinio pokor: gospođa od Verena bila je oterana, Putanž prognan, gđa od Ševreza pala je u nemilost; a kad ste se hteli vratiti u Francusku kao poslanik, sam kralj, setite se samo milorde, sam kralj bio je tome protivan.

— Jest, i Francuska će ratom da plati nepristanak svoga kralja. Ja vas ne mogu više videti, gospođo; pa dobro, onda hoću da svaki dan slušate o meni. Šta mislite, kakav je cilj bio ekspediciji na Re i liga sa larošelskim protestantima koju spremam? Zadovoljstvo da vidim vas! Ja se ne nadam prodreti oružanom rukom do Pariza; ali taj rat može dovesti do mira; za taj mir biće potreban kakav pregovarač, i taj pregovarač biću ja. Tada me nećete smeti odbiti, i ja ću se vratiti u Pariz, videću se s vama, i biću srećan za koji trenutak. Istina, hiljade ljudi platiće svojim životom moju sreću; ali šta mi je stalo do toga; samo da vidim vas! Sve je ovo možda bezumlje, ali, recite mi, koja žena ima tako zaljubljenog ljubavnika, koja kraljica tako odanog slugu?

— Milorde, milorde, vi navodite u svoju odbranu stvari koje vas još više optužuju; svi ti dokazi vaše ljubavi gotovo su zločin.

— Jer me ne volite, gospođo; da me volite, vi biste sve to gledali drugim očima; da me volite, oh, ta da me volite, to bi za mene bila suviše velika sreća i ja bih poludeo. Ah! Gospođa od Ševreza, koju malopre spomenuste, gospođa od Ševreza nije bila tako svirepa kao vi; nju je voleo Holand i ona je odgovorila na njegovu ljubav.

— Gospođa od Ševreza nije bila kraljica — prošapta Ana od Austrije, pobeđena i protiv svoje volje izrazom tako silne ljubavi.

— Vi biste me, dakle, voleli da niste kraljica, gospođo, recite, vi biste me voleli? Mogu, dakle, misliti da ste svirepi prema meni jedino zbog dostojanstva vašeg položaja; mogu, dakle, misliti da bi se jadni Bakingem mogao nadati da ste gospođa od Ševreza? Hvala vam na tim milim rečima, lepo veličanstvo, hvala vam po sto puta.

— Ah, milorde, vi ste rđavo razumeli, rđavo protumačili; nisam htela reći…

— Ćutite, ćutite — reče vojvoda — ako sam srećan zbog jedne zablude, nemojte biti tako nemilosrdni, ne izvodite me iz nje. Sami rekoste da sam uvučen u klopku; ostaviću možda svoj život u njoj, jer, čudnovato, od nekog vremena osećam da ću umreti.

I vojvoda se nasmeši osmehom koji je bio u isti mah i tužan i prijatan.

— Oh, bože! — uzviknu Ana od Austrije uplašenim glasom, koji je dokazivao da je o vojvodi vodila više računa nego što je htela reći.

— Ne velim vam to samo zato da vas poplašim, ne, gospođo! Štaviše, ovo što vam kažem glupo je i verujte da se nimalo ne osvrćem na takve snove. Ali ta reč koju ste malopre izgovorili, ta nada koju ste mi gotovo dali, plaća sve, pa čak i život moj.

— Onda čujte — reče Ana od Austrije — i ja, vojvodo, i ja imam neka predosećanja, neke snove. Činilo mi se da vas vidim kako ležite krvavi, ranjeni.

— S leve strane, je l’ te, nožem? — prekide je Bakingem.

— Da, milorde, tako je, s leve strane, nožem. Ko vam je mogao reći da sam taj san usnila? Ja sam ga poverila jedino bogu, pa i to u svojim molitvama.

— Ništa mi više ne treba, gospođo, vidim da me volite.

— Volim vas, ja?

— Jest, vi. Zar bi vam bog poslao iste snove koje i meni da me ne volite? Zar bismo nas dvoje imali ista predosećanja da se naša dva života srcem ne dodiruju? Vi me volite, o kraljice, i vi ćete me oplakati.

— Oh, bože moj, bože moj, — uzviknu Ana od Austrije — ovo je više no što mogu podneti. Tako vam boga, vojvodo, idite, klonite se; ja ne znam da li vas volim ili ne, ali znam da neću pogaziti zakletvu. Smilujte se, dakle, na mene, idite. Oh, ako poginete, ako umrete u Francuskoj, ako budem imala razloga verovati da je vaša ljubav prema meni uzrok vašoj smrti, ja se neću nikad utešiti, poludeću. Idite, dakle, idite, preklinjem vas!

— Oh, kako ste lepi tako! Oh, kako vas volim! — reče Bakingem.

— Idite, idite, preklinjem vas, i vratite se kao ministar, vratite se okruženi vojnicima koji će vas braniti, slugama koje će bdeti nad vama, i onda se neću više bojati za vaše dane i biću srećna da vas opet vidim.

— Oh, je li istina to što mi kažete?

— Istina je…

— Onda mi dajte kakvu zalogu vaše dobrote, kakav predmet koji će me podsećati da nisam ovo sanjao; nešto što ste nosili, i što mogu i ja nositi, prsten, ogrlicu, lanac.

— A hoćete li otputovati ako vam dam to što ištete od mene?

— Hoću.

— Smesta?

— Smesta.

— Otići ćete iz Francuske, vratićete se u Englesku?

— Hoću, kunem vam se!

— Onda, pričekajte!

Ana od Austrije uđe u svoju sobu i gotovo odmah vrati se, noseći u ruci kovčežić od ružina drveta sa njenim imenom koje je bilo zlatom ispisano.

— Uzmite, milorde vojvodo, uzmite ovo — reče ona — zadržite to za uspomenu na mene.

Bakingem primi kovčežić i ponovo pade na kolena.

— Vi ste mi obećali da ćete otputovati — reče kraljica.

— I održaću svoju reč. Vašu ruku, vašu ruku, gospođo, pa idem.

Ana od Austrije pruži ruku i zatvori oči, a drugom se nasloni na Estefaniju, jer je osećala da će je snaga izdati.

Bakingem strasno pritište usne na ovu lepu ruku, zatim ustade i reče:

— Pre nego prođe šest meseci, ako dotle ne umrem, ja ću vas opet videti, gospođo, pa ma morao toga radi svet prevrnuti.

I, veran datom obećanju, on izlete iz sobe.

U hodniku nađe gospodu Bonasije, koja ga je čekala, i sa istom obazrivošću i istom srećom izvela ga iz Luvra.

XIII

GOSPODIN BONASIJE

Kao što se moglo videti, u svemu ovome bilo je jedno lice o kome se vrlo malo vodilo računa, iako mu je položaj bio vrlo nezgodan; to lice beše g. Bonasije, uvažena žrtva političkih i ljubavnih spletaka, koje su se toliko ukrštale u to dobi, tako viteško i tako galantno.

Srećom, bilo da se čitalac toga opominje ili ne opominje, mi smo obećali da ga nećemo gubiti iz vida.

Vojnici koji ga behu uhvatili odveli su ga pravo u Bastilju, gde su ga, uzdrhtalog, proveli pored jednog voda vojnika, koji su punili puške.

Odatle uveden u jednu galeriju koja je bila upola pod zemljom, bio je od strane onih koji su ga doveli predmet najcrnjih uvreda i najsurovijeg postupanja. Žbiri su videli da nemaju posla s plemićem i ponašali su se prema njemu kao prema pravom božjaku.

Posle jedno po časa otprilike, jedan pisar učini kraj njegovim mukama, ali ne i njegovom nespokojstvu, jer zapovedi da se g. Bonasije odvede u sobu za saslušavanje. Pritvorenici su obično ispitivani onde gde su, ali prema g. Bonasijeu nije se imalo nikakvih obzira.

Dva vojnika dočepaše trgovca, prevedoše ga preko jednog dvorišta, uvedoše u hodnik u kome su bile tri straže, otvoriše neka vrata i gurnuše ga u jednu onisku sobu, u kojoj je od nameštaja bio samo sto, stolica i komesar. Komesar je sedeo na stolici i pisao za stolom.

Vojnici dovedoše pritvorenika pred sto i, na znak komesarov, izmakoše se toliko da ništa nisu mogli čuti.

Komesar, koji je dotle bio nagnut nad aktima, podiže glavu da vidi koga ima pred sobom. Taj komesar beše čovek neprijatna izgleda, šiljata nosa, žutih i ispalih jagodica, a lica kao u tvora ili u lisice. Njegova glava, na dugačkom i pokretnom vratu, dizala se iz dugačke crne haljine i ljuljala kao glava u kornjače kad iziđe iz kore.

On najpre upita g. Bonasijea kako mu je ime i prezime, koliko mu je godina, šta je i gde stanuje.

Optuženi odgovori da se zove Žak-Mišel Bonasije, da mu je pedeset i jedna godina, da je trgovac i da stanuje u Grobarskoj ulici br. 11.

Komesar mu na to, mesto da ga dalje ispituje, u podužem govoru predstavi opasnost kojoj se izlaže jedan prost građanin kad se meša u politiku.

Ovaj uvod proprati on izlaganjem u kome je ispričao moć i dela g. kardinala, toga ministra kome nema ravna, tog pobedioca ranijih ministara, tog uzora ministrima budućim, moć i dela kojima se niko nije protivio a da za to ne bude kažnjen.

Posle ovog drugog dela svoga govora, on pozva jadnoga Bonasijea, gledajući ga svojim orlovskim okom, da razmisli o ozbiljnosti svoga položaja.

Trgovac beše već gotov sa svojim razmišljanjem; on je proklinjao trenutak u kome je g. od La Porta palo na um da ga oženi svojim kumčetom, a naročito trenutak u kome je to kumče primljeno za nastojnicu nad kraljičinim rubljem.

Osnovna crta Bonasijeovog karaktera beše velika sebičnost sa odvratnim tvrdičenjem, sve to začinjeno krajnjim kukavičlukom. Ljubav koju mu je ulila njegova mlada žena, budući osećanje sasvim sporedno, nije se mogla boriti sa osnovnim osećanjima koja pobrojasmo. Bonasije promisli doista o ovome što mu je rečeno.

— Ali, gospodine komesare, — reče on hladno — ja, verujte, poznajem i cenim više no iko vrednost nedostižne Preuzvišenosti koja nad nama vlada.

— Doista? — upita komesar sa sumnjom. — Pa, ako je zaista tako, kako da dođete u Bastilju?

— Kako sam došao ili, bolje reći zašto sam došao, to mi je savršeno nemogućno da vam kažem, pošto ni sam ne znam, ali zacelo nisam došao zato što sam se ma čime, bar ne a da to znam, zamerio gospodinu kardinalu.

— Pa ipak, mora da ste učinili kakav zločin, pošto ste ovde optuženi za veleizdaju.

— Za veleizdaju! — uzviknu Bonasije, uplašen — za veleizdaju! Kako može jedan običan trgovac, koji mrzi hugenote i gnuša se Španaca, biti optužen za veleizdaju? Promislite, gospodine, stvar je po sebi nemoguća.

— Gospodine Bonasije, — reče komesar, gledajući optuženoga kao da su njegove male oči bile u stanju čitati do dna srca — gospodine Bonasije, vi imate ženu?

— Da, gospodine, — odgovori trgovac i zadrhta, osećajući da će se tu stvar zaplesti — to jest, imao sam je.

— Kako: imali ste je! Pa šta ste učinili s njom ako je više nemate?

— Ukradena mi je, gospodine.

— Ukradena? — rece komesar. — A!

Bonasije oseti po ovome „A!” da se stvar sve više zapliće.

— Ukradena! — ponovi komesar. — A znate li ko je izvršio tu otmicu?

— Čini mi se da ga poznajem.

— Ko je taj?

— Imajte na umu da ja ništa ne tvrdim, gospodine komesare, i da samo sumnjam.

— Na koga sumnjate? No, govorite iskreno.

G. Bonasiji beše u najvećoj zabuni: da li da sve odriče ili da sve kaže? Ako sve bude odricao, moglo bi se misliti da zna suviše i da zato neće da prizna; ako sve bude kazao, dao bi dokaza o dobroj volji. On se, dakle, reši da sve kaže.

— Sumnjam — reče — na jednog povisokog, crnomanjastog gospodina otmena lica, koji je izgledao pravi plemić; on nas je više puta pratio, kako mi se učinilo, kad sam pred Luvrom čekao ženu da je vodim kući.

Komesar kao da se malo uznemiri.

— A kako se zove taj gospodin? — reče on.

— To, bogami, ne znam, ali kad bih ga video, poznao bih ga odmah, u hiljadu ljudi.

Komesarovo se čelo natušti.

— Poznali bisle ga u hiljadi, rekoste? — nastavi on…

— To jest — prihvati Bonasije, koji vide da je na rđavom putu — to jest…

— Rekli ste da piste ga poznali — reče komesar — dobro, za danas je dosta; pre nego što nastavimo dalje, potrebno je da izvesna ličnost bude izveštena da poznajete otmičara svoje žene.

— Ali ja vam nisam rekao da ga poznajem! — uzviknu Bonasije u očajanju. — Naprotiv, rekao sam vam…

— Vodite pritvorenika — reče komesar vojnicima.

— A kud da ga vodimo? — upita pisar.

— U ćeliju.

— U koju?

— U koju mu drago, samo da se dobro zatvara — odgovori komesar tako nemarno da se jadni Bonasije strese od užasa.

„Teško meni” — reče on u sebi — „nad mojom glavom lebdi nesreća; moja žena biće učinila kakav užasan zločin; mene smatraju za njenog saučesnika i kazniće me s njom; mora da je priznala da mi je sve rekla; žene su tako slabe! Ćelija koja mu drago! Ah, noć brzo prođe; a sutra, na točak, na vešala! Oh, bože moj, bože moj, smiluj se na mene!”

Ne slušajući ni najmanje zapomaganja gazdaBonasijea, zapomaganja na koja jamačno behu navikli, stražari dočepaše za ruku pritvorenika i odvedoše ga, dok je komesar žurno pisao jedno pismo koji je njegov pisar očekivao.

Bonasije ne sklopi oka, ne zato što mu je ćelija bila suviše neprijatna nego zato što je njegovo nespokojstvo bilo suviše veliko. Celu noć presedeo je na klupici i na najmanji šum zadrhtao bi; i kad su prvi jutarnji zraci prodrli u njegovu sobu, zora mu se učini crna kao smrt.

Najedanput ču kako se digoše reze i skoči užasnut. Mislio je da dolaze po njega da ga vode na gubilište i kad mesto dželata, koga je očekivao ugleda jučerašnjeg komesara i njegovog pisara, on ih umalo ne zagrli.

— Vaša se stvar od sinoć mnogo zaplela, dragi moj, — reče mu komesar — i ja vam savetujem da kažete celu istinu, jer jedino vaše kajanje može utoliti gnev kardinalov.

— Ali ja sam gotov da vam kažem sve — uzviknu Bonasije — bar sve što znam. Pitajte me, molim vas.

— Pre svega, gde vam je žena?

— Pa rekao sam vam da mi je ukradena.

— Da, ali juče u pet časova po podne, zahvaljujući vama, utekla je.

— Utekla! — uzviknu Bonasije. — Oh, nesrećnica! Gospodine, ja nisam kriv za njeno bekstvo, kunem vam se!

— Onda, zašto ste bili kod vašeg suseda, gospodina d’Artanjana, s kojim ste se poduže razgovarali?

— Ah, da, gospodine, to je istina, i priznajem da sam pogrešio. Jest bio sam kod gospodina d’Artanjana.

— A šta je bio cilj te pohode?

— Da ga zamolim da mi pomogne naći moju ženu. Mislio sam da imam prava tražiti je, ali sam se, kanda, prevario i ja vas molim za oproštaj.

— Pa šta je odgovorio gospodin d’Artanjan?

— Gospodin d’Artanjan mi je obećao svoju pomoć, ali sam se ubrzo uverio da me je izdao.

— Vi obmanjujete sud! Gospodin d’Artanjan sklopio je sa vama ugovor i na osnovu tog ugovora rasterao je policajce koji su zatvorili vašu ženu i sklonio je.

— Gospodin d’Artanjan oteo moju ženu! Ta šta vi to govorite?

— Na sreću, gospodin d’Artanjan je u našim rukama i bićete suočeni s njim.

— Vrlo dobro — uzviknu Bonasije — neće mi biti neprijatno da vidim kakvo poznato lice.

— Uvedite gospodina d’Artanjana — reče komesar vojnicima.

Vojnici uvedoše Atosa.

— Gospodine d’Artanjane, — reče komesar obraćajući se Atosu — recite šta je bilo između vas i gospodina.

— Ali — uzviknu Bonasije — to nije gospodin d’Artanjan.

— Kako! Nije gospodin d’Artanjan? — uzviknu komesar.

— Bože sačuvaj — odgovori Bonasije.

— Kako se zove gospodin? — upita komesar.

— To vam ne umem reći jer ga ne poznajem.

— Kako! Ne poznajete ga?

— Ne.

— Niste ga nikad videli?

— Jesam, ali ne znam kako se zove.

— Vaše ime? — upita komesar.

— Atos — odgovori musketar.

— Ali to nije ljudsko ime, to je ime jedne planine! — uzviknu komesar, koji poče gubiti glavu.

— To je moje ime — reče mirno Atos.

— Ali vi ste rekli da vam je ime d’Artanjan.

— Ja?

— Jest, vi.

— To jest, meni je rečeno: „Vi ste gospodin d’Artanjan?” Ja sam odgovorio: „Mislite?” Vojnici rekoše da su u to ubeđeni. Ja im nisam hteo protivurečiti. Uostalom, mogao sam se varati.

— Gospodine, vi vređate dostojanstvo pravde!

— Bože sačuvaj! — reče mirno Atos.

— Vi ste gospodin d’Artanjan.

— Eto vidite, i vi mi to kažete.

— Ali, — uzviknu sad gospodin Bonasije — ja vam kažem, gospodine komesare, da ovde ne može biti nikakve sumnje. Gospodin d’Artanjan je moj ukućanin i prema tome poznajem ga, iako mi ne plaća kiriju; upravo zato ga i poznajem. Gospodin d’Artanjan je mlad čovek od devetnaest, najviše dvadeset godina, a gospodin ima bar trideset. Gospodin d’Artanjan je u gardi gospodina od Esara, a gospodin je u četi musketara gospodina od Trevila; pogledajte uniformu, gospodine komesare, pogledajte uniformu.

— Tako je — promrmlja komesar — tako je.

U tom trenutku vrata se naglo otvoriše i glasnik, koga je uveo jedan od bastiljskih tamničara, predade neko pismo komesaru.

— Oh, nesrećnica! — uzviknu komesar.

— Kako? Šta rekoste? O kome to govorite? Nadam se, ne o mojoj ženi!

— Baš o njoj. O, vaša situacija se divno razvija.

— Ah! — uzviknu trgovac u očajanju. — Recite mi, gospodine, molim vas, kako se moja situacija može pogoršati onim što moja žena radi dok sam ja u zatvoru?

— Tako što je njen rad posledica plana koji je utvrđen među vama, plana paklenog!

— Ja vam se kunem, gospodine komesare, da ste u najvećoj zabludi, da ja ne znam ništa na svetu što je moja žena trebalo da učini i što je učinila; i, ako je počinila kakve gluposti, ja je se odričem, proklinjem je.

— Slušajte, — reče Atos komesaru — ako vam nisam više potreban ovde, vodite me, jer je vaš gospodin Bonasije vrlo dosadan.

— Vodite pritvorenike u njihove ćelije — reče komesar, pokazujući jednim pokretom i na Atosa i na Bonasijea — i čuvajte ih strože no ikad.

— Ali, — reče Atos sa svojom običnom mirnoćom — ako vam treba gospodin d’Artanjan, ja ne vidim po čemu ga ja mogu zameniti.

— Učinite kao što sam rekao — uzviknu komesar — i čuvajte ovo u najvećoj tajnosti! Jeste li razumeli?

Atos pođe za vojnicima, sležući ramenima, a g. Bonasije zapevajući tako da bi tigru srce prepuklo.

Trgovac bi vraćen u istu ćeliju u kojoj beše prenoćio i u njoj ga ostaviše celoga dana. Celoga dana plakao je Bonasije kao pravi trgovac, pošto nije imao nimalo vojničkog duha, što nam je sam rekao.

Uveče, oko devet časova, u trenutku kad htede leći, on ču korake u svome hodniku. Ti su se koraci približavali njegovoj ćeliji; vrata se na njoj otvoriše i ukazaše se vojnici.

— Za mnom — reče jedan oficir, koji je išao za vojnicima.

— Da idem za vama! — uzviknu Bonasije. — Da idem za vama, u ovo doba, a kuda?

— Kud imamo zapovest da vas vodimo.

— Ali to nije nikakav odgovor.

— To je jedini koji vam možemo dati.

— Ah, bože moj, bože moj, — promrmlja jadni trgovac— sad sam zacelo propao!

I on bez otpora pođe za vojnicima koji behu došli po njega.

On udari istim hodnikom kojim već beše prošao, pređe preko jednog dvorišta, zatim kroz drugo odeljenje zgrade. Najzad na vratima od ulaza nađe jedna kola, okružena četvoricom vojnika na konjima. Popeše ga u ta kola, oficir sede do njega, zaključaše vrata i obojica se nađoše u zatvoru koji se kretao.

Kola se kretoše lagano kao mrtvačka kola. Kroz zaključanu rešetku pritvorenik je video samo kuće i kaldrmu, ali, kako je bio pravi Parižanin, Bonasije je raspoznavao svaku ulicu po uglovima, po firmama, po fenjerima. Kad dođoše kod Svetoga Pavla, mesta na kome je vršena smrtna osuda nad bastiljskim osuđenicima, on umalo ne pade u nesvest i dvaput se prekrsti. Mislio je da će kola stati tu, ali kola odoše dalje.

Malo dalje opet ga obuze veliki strah, kad su prolazili pored Groblja svetoga Jovana, gde su sahranjivani državni zločinci. Jedno ga je samo umirivalo, a to je što su tim zločincima obično odsecali glave pre no što ih ukopaju i što je njegova glava još bila na ramenima. Ali kad vide da kola okrenuše ka Trgu La Grev, kad ugleda šiljati krov na Opštinskom domu i vide da se kola uputiše ispod Arkada, njemu se učini da je svršio svoje, htede se ispovediti oficiru i, kad ovaj ne pristade da ga sluša, stade tako tužno cvileti da oficir reče da će mu zapušiti usta ako i dalje bude dosadan.

Ova pretnja umiri malo Bonasijea; da su ga hteli pogubiti na trgu, ne bi bilo vredno zapušavati mu usta, pošto su gotovo bili došli na mesto gde su pogubljenja vršena. I zaista, kola pređoše preko kobnog trga i ne zaustaviše se. Valjalo se bojati još jedino Kroa di Trahoar; kola se baš tamo uputiše.

Sad nije više bilo sumnje, ovde su pogubljivani omanji krivci. Bonasije beše polaskao sebi misleći da je dostojan Svetoga Pavla ili Grevskog trga; kod Kroa di Trahoar trebalo je da bude kraj njegovom putu i njegovoj sudbini! On još nije mogao videti taj zlosrećni krst, ali mu se činilo da mu ide u susret. Kad je bio na samo dvadeset koraka od njega, on ču neki žagor i kola stadoše. Jadni Bonasije, već iznuren tolikim potresima, ne mogade više podneti; on jeknu tako slabo da bi čovek rekao da je to poslednji uzdah jednog samrtnika i onesvesti se.

XIV

ČOVEK IZ MENA

Onaj svet ne beše se iskupio da bi očekivao neko novo vešanje nego da bi posmatrao čoveka koji je već bio obešen.

Kola, koja behu zastala za časak, ponovo se krenuše, prođoše kroz svetinu, nastaviše put, pređoše Ulicu svetoga Honorija, saviše u Ulicu dobre dece i stadoše pred jednim oniskim vratima.

Vrata se otvoriše i dva vojnika primiše u ruke Bonasijea, koga je oficir pridržavao; zatim ga povedoše jednom stazom, popeše uz jedne stepenice i ostaviše u predsoblju.

Sve ove pokrete izvršio je Bonasije sasvim mehanički.

Išao je kao što se ide u snu; nazirao je predmete kao kroz maglu; zvuci su mu dopirali u uši, ali ih nije razumevao; mogli su ga pogubiti u tom trenutku, ne bi se ni makao da se brani niti bi ma šta rekao da moli za milost.

On, dakle, ostade tako na klupi, na onom istom mestu na kome su ga vojnici ostavili, leđima naslonjen na zid i opuštenih ruku.

Međutim, kako, gledajući oko sebe, ne vide nikakav opasan predmet, kako ništa nije pokazivalo da mu predstoji stvarna opasnost, kako je klupa pristojno bila ispunjena, kako je zid bio prevučen lepom kordovskom kožom, kako su se velike zavese od crvena damasta vile na prozoru, zadignute zlatnim kitkama, on malo-pomalo pojmi da je njegov strah preteran, i stade kretati glavu levo i desno, i odozdo naviše.

Posle ovih pokreta, kojima se niko ne usprotivi, on se malo ohrabri i odvaži te pruži najpre jednu nogu pa drugu; najzad, pomažući se rukama, ustade sa klupe i stade na noge.

U tom trenutku jedan oficir prijatna lica diže jednu zavesu, izmeni nekoliko reči sa nekom ličnosti koja je bila u susednoj sobi i, okrenuvši se pritvoreniku, reče:

— Vi se zovete Bonasije?

— Da, gospodine, — prošapta trgovac, više mrtav no živ.

— Uđite — reče oficir.

On se ukloni da bi trgovac mogao proći. Ovaj se bez reči pokori i uđe u sobu, u kojoj kao da su ga očekivali.

To beše veliki kabinet, sa zidovima ukrašenim svakojakim oružjem, u kome je već gorela vatra iako je bio tek kraj meseca septembra. Četvrtast sto, pretrpan knjigama i hartijama, na kojima beše izveden ogroman plan varoši La Rošel, stajao je na sredini sobe.

Pred kaminom je stajao čovek srednjega rasta, otmena i ponosita lika, živih očiju, široka čela, suvonjava lica, koje je francuska bradica ispod lepih brkova činila još dužim. Mada je čovek imao najviše trideset i šest do trideset i sedam godina, kosa, brkovi i brada behu mu već prosedi. Taj čovek izgledao je kao pravi ratnik, samo što nije imao mač, i njegove čizme, lako pokrivene prašinom, pokazivale su da je tog dana jahao.

Taj čovek beše Arman Žan Di Plesi, kardinal od Rišeljea, ne onakav kakav nam se predstavlja, poguren kao starac, bolan kao mučenik, iznurena tela, slaba glasa, ukopan u velikoj naslonjači kao u preranom grobu, održavajući se u životu jedino snagom svoga genija i boreći se sa Evropom samostalnom primenom svoje misli, nego onakav kakav je doista bio u to doba, to jest, umešan i ljubazan vitez, već slab telom, ali ukrepljen onom moralnom snagom koja ga je načinila jednim od najneobičnijih ljudi koji su ikad postojali i koji se, pošto je pomogao vojvodu od Nevera u njegovoj vojvodini Mantovi, pošto je osvojio Nim, Kastre i Izes, spremao da progna Engleze sa ostrva Re i opsedne La Rošel.

Na prvi pogled, dakle, ni po čemu se nije mogao poznati kardinal i onima koji nisu poznavali njegovo lice nije bilo mogućno pogoditi pred kim se nalaze.

Jadni trgovac ostade na vratima, dok su ga oči ličnosti koju opisasmo gledale nepomično kao da su htele prozreti u dno prošlosti.

— To je taj Bonasije? — upita on posle kratkog ćutanja.

— Jeste, monsenjeru, — odgovori oficir.

— Dobro, dajte mi one hartije i ostavite nas.

Oficir uze sa stola označene hartije, predade ih onome što ih je tražio, pokioni se do zemlje i iziđe.

Bonasije poznade u tim hartijama svoje ispite u Bastilji. S vremena na vreme, čovek koji je stajao do kamina podizao je oči sa akata i kao dva noža zabadao ih u dno srca jadnoga trgovca.

Posle deset minuta čitanja i deset sekundi razmišljanja, kardinal je bio načisto.

— Ova glava nije nikad kovala zavere — promrmlja on — ali, opet, da vidimo.

— Vi ste optuženi za veleizdaju — reče lagano kardinal.

— To su mi već rekli, monsenjeru, — uzviknu Bonasije, dajući svome pitaču titulu koju mu malopre dade oficir — ali ja vam se kunem da ne znam o tome ništa.

Kardinal uguši osmeh.

— Vi ste kovali zaveru s vašom ženom, s gospođom od Ševreza i s milordom vojvodom od Bakingema.

— Zaista, monsenjeru, — odgovori trgovac — ja sam čuo od nje za sva ta imena.

— A kojom prilikom?

— Govorila je da je kardinal od Rišeljea domamio vojvodu od Bakingema u Pariz da ga upropasti, a s njim da upropasti i kraljicu.

— Zar je to govorila? — uzviknu kardinal ljutito.

— Jeste, monsenjeru, ali ja sam joj rekao da greši što govori tako i da Njegova preuzvišenost nije u stanju…

— Ćutite, vi ste prava budala — reče kardinal.

— Isto to rekla mi je i moja žena, monsenjeru.

— Znate li ko vam je odveo ženu?

— Ne znam, gospodine?

— Ali sumnjate na nekoga?

— Da, monsenjeru, ali ta sumnja kao da nije bila po volji gospodinu komesaru i ja više ne sumnjam.

— Vaša žena je utekla, jeste li to znali?

— Nisam, monsenjeru, to sam doznao tek u zatvoru, i to opet od gospodina komesara, koji je vrlo ljubazan čovek.

Kardinal uguši drugi osmeh.

— Dakle, vi ne znate šta je bilo s vašom ženom otkako je utekla?

— Ne znam ništa, monsenjeru, ali mora biti da se vratila u Luvr.

— Do jednog časa ujutru još nije bila tamo.

— Ah, bože moj! Pa šta je onda bilo s njom?

— To ćete doznati, ne bojte se; od kardinala se ne može ništa sakriti: kardinal zna sve.

— U tom slučaju, monsenjeru, mislite li da će kardinal pristati da mi kaže šta je bilo s mojom ženom?

— Može biti, ali treba najpre da priznate sve što znate o odnosima vaše žene s gospođom od Ševreza.

— Ali, monsenjeru, ja ne znam ništa; nikad je nisam ni video.

— Kad ste išli u Luvr po vašu ženu, je li išla pravo kući?

— Gotovo nikad; uvek je imala posla kod platnarskih trgovaca, kod kojih sam je ja vodio.

— A koliko je bilo tih platnarskih trgovaca?

— Dvojica, monsenjeru.

— Gde stanuju?

— Jedan u Ulici Vožirar; drugi u Ulici La Harp.

— Jeste li i vi ulazili s njom u njihovu radnju?

— Nikad, monsenjeru; ja sam je čekao pred vratima.

— A kakav vam je izgovor navodila što ulazi sama?

— Nikakav, rekla bi mi da čekam i ja sam čekao.

— Vi ste ljubazan muž, dragi gospodine Bonasije! — reče kardinal.

„Zove me: dragi gospodine!” — reče u sebi trgovac. — „Dobro je!”

— Da li biste poznali ta vrata?

— Bih.

— Znate li kućne brojeve?

— Znam.

— Koji su?

— Broj 25 u Ulici Vožirar; broj 75 u Ulici La Harp.

— Dobro — reče kardinal.

Na ove reči on uze jedno srebrno zvono i zazvoni; oficir uđe.

— Zovite mi Rošfora — reče on poluglasno — neka dođe odmah ako se vratio.

— Grof je tu — reče oficir — i moli da govori s Vašom preuzvišenošću.

— Onda neka dođe — reče živo Rišelje.

Oficir iziđe iz sobe, sa onom brzinom s kakvom su obično svi kardinalovi službenici slušali svoga gospodara.

„S Vašom preuzvišenošću!” — promrmlja Bonasije razrogačenih očiju.

Nije prošlo ni pet sekundi otkako je oficir izašao, a vrata se otvoriše i uđe jedna nova ličnost.

— To je onaj! — uzviknu Bonasije.

— Ko? — upita kardinal.

— Onaj što mi je ukrao ženu.

Kardinal zazvoni po drugi put. Oficir se pojavi.

— Predajte ovog čoveka njegovim čuvarima i neka čeka dok ga ne zovnem.

— Ne, monsenjeru, ne, nije on — uzviknu Bonasije — ne, prevario sam se; drugi jedan koji nimalo ne liči na nj! Gospodin je čestit čovek.

— Vodite ovog glupaka! — reče kardinal.

Oficir uze Bonasijea pod ruku i odvede ga u pred-

soblje, gde su ga čekali čuvari.

Nova ličnost koja je ušla nestrpljivo je gledala za Bonasijeom dok nije izišao i, čim se vrata zatvoriše za njim, reče prilazeći kardinalu:

— Oni su se videli.

— Ko? — upita Njegova preuzvišenost.

— Ona i on.

— Kraljica i vojvoda! — uzviknu Rišelje.

— Da.

— A gde?

— U Luvru.

— Jeste li uvereni?

— Potpuno uveren.

— Ko vam je to rekao?

— Gospođa od Lanoa, koja je, kao što znate, potpuno odana Vašoj preuzvišenosti.

— Zašto to nije rekla ranije?

— Bilo slučajno, bilo iz nepoverenja, kraljica je naredila gospođi od Siržisa da spava u njenoj sobi i zadržala je celog dana.

— Dobro, izgubili smo bitku. Potrudimo se da stvar popravimo.

— Ja ću vas svom dušom pomoći u tome, monsenjeru, budite uvereni.

— Kako se to dogodilo?

— U dvanaest i po časova noću kraljica je bila sa svojim ženama…

— Gde?

— U svojoj sobi za spavanje…

— Dobro.

— Kad joj predadoše jednu maramu od njene nastojnice nad rubljem…

— Dalje?

— Na kraljici se odmah primetilo vrlo jako uzbuđenje i, mada joj je lice bilo prevučeno rumenilom, prebledela je.

— Dalje, dalje?

— Ustala je i prigušenim glasom rekla: „Gospođe, pričekajte me, vratiću se za deset minuta.” I otvorila je vrata i izišla.

— Zašto vas gospođa od Lanoa nije smesta izvestila?

— Još ništa nije bilo izvesno; uostalom, kraljica beše rekla: „Gospođe, pričekajte me;” i ona se nije usudila da ne posluša kraljicu.

— A koliko je vremena provela kraljica van sobe?

— Tri četvrti časa.

— Nijedna od njenih dvorkinja nije izišla s njom?

— Samo dona Estefanija.

— I vratila se posle?

— Da, ali samo da uzme jedan kovčežić od ružina drveta s njenim početnim pismenima, pa je odmah izišla.

— A kad se vratila docnije, je li donela i kovčežić?

— Nije.

— Je li gospođa od Lanoa znala šta je bilo u tom kovčežiću?

— Jeste, brilijantske rese koje je Njegovo veličanstvo dalo kraljici.

— I vratila se bez tog kovčežića?

— Da.

— Gospođa od Lanoa misli onda da ih je dala Bakingemu.

— Ona je sigurna u to.

— Kako to?

— U toku dana, gospođa od Lanoa, kao kraljičina lična dvorkinja, tražila je kovčežić, učinila se zabrinuta što ne može da ga nađe i najzad je upitala za nj kraljicu.

— I kraljica?

— Kraljica je jako pocrvenela i odgovorila da je juče slomila jednu resu i poslala kovčežić svome zlataru na opravku,

— Treba ići zlataru i uveriti se je li to istina ili nije.

— Išao sam.

— Pa?

— Zlatar ne zna o tome ništa.

— Dobro, dobro, Rošfore, još nije sve izgubljeno, i možda… možda sve ide kako valja!

— Ja zaista ne sumnjam ga će genije Vaše preuzvišenosti…

— Popraviti gluposti svoga poverenika, je li?

— Upravo sam to hteo reći, da mi je Vaša preuzvišenost dopustila da dovršim rečenicu.

— Sad, znate li gde su bili skriveni vojvotkinja od Ševreza i Bakingem?

— Ne znam, monsenjeru, moji ljudi nisu mi mogli reći o tome ništa pouzdano.

— Ja znam.

— Vi, monsenjeru?

—Da, bar slutim. Oni su bili: jedno u Ulici Vožirar br. 25, a drugo u Ulici La Harp br. 75.

— Hoće li Vaša preuzvišenost da ih oboje zatvorim?

— Biće suviše kasno, po svoj prilici već su otišli.

— Svejedno, možemo se uveriti.

— Uzmite deset mojih gardista i pretresite obe kuće.

— Idem, monsenjeru.

I Rošfor odjuri iz sobe.

Kardinal, koji je ostao sam, promisli se malo, pa zazvoni i treći put.

Isti oficir se pojavi.

— Uvedite pritvorenika — reče kardinal.

Gazda Bonasije bi uveden ponovo i na znak kardinalov oficir se ukloni.

— Vi ste me obmanuli — reče strogo kardinal.

— Ja, — uzviknu — ja da obmanem Vašu preuzvišenost?

— Vaša žena, odlazeći u Ulicu Vožirar i u Ulicu La Harp, nije išla platnarskim trgovcima.

— Nego kome, blagi bože?

— Išla je vojvotkinji od Ševreza i vojvodi od Bakingema.

— Jest — reče Bonasije, prikupljajući sve svoje uspomene — jest, jest, Vaša preuzvišenost ima pravo. Ja sam više puta rekao ženi da je čudnovato da platnarski trgovci imaju radnje u takvim kućama, u kućama na kojima nema firme i žena bi se uvek stala smejati. Ah, monsenjeru, — nastavi Bonasije i pade pred noge kardinalu — ah, vidi se da ste kardinal, veliki kardinal, genije koga ceo svet poštuje.

Ma kako ništavan bio trijumf nad tako prostim stvorenjem kao što je bio Bonasije, kardinal je ipak uživao u njemu jedan časak; zatim, gotovo odmah, kao da mu je neka nova misao sinula kroz glavu, nasmeši se, pruži ruku trgovcu i reče mu:

— Ustanite, prijatelju, vi ste čestit čovek.

— Kardinal se dotakao moje ruke! Ja sam se dotakao ruke tog velikog čoveka! Taj veliki čovek nazvao me je svojim prijateljem!

— Jest, prijatelju, jest! — reče kardinal onim očinskim tonom koji je on umeo upotrebiti pokadšto, ali koji je mogao prevariti jedino ljude koji ga nisu poznavali. — I, kako se na vas nepravedno posumnjalo, treba vam dati odštetu: evo uzmite ovu kesu sa stotinu pistola i oprostite mi.

— Da vam oprostim, monsenjeru! — reče Bonasije, ustežući se da uzme kesu, bojeći se da taj tobožnji poklon nije šala. — Ta vama je dopušteno da me uhapsite, da me mučite, da me obesite; vi ste gospodar i ja ne bih imao šta da kažem. Da vam oprostim, monsenjeru! Ne, vi to ne mislite ozbiljno.

— Ah, dragi gospodine Bonasije, vi ste plemenita duša, ja to vidim i zahvaljujem vam! Dakle, vi ćete uzeti ovu kesu i otići ne suviše nezadovoljni.

— Otići ću očaran, monsenjeru.

— Onda zbogom ili, bolje reći, doviđenja, jer se nadam da ćemo se opet videti.

— Kad god budete hteli, stojim na usluzi Vašoj preuzvišenosti.

— To će biti često, budite uvereni, jer ste mi se neizkazano dopali.

— O, monsenjeru!

— Doviđenja, gospodine Bonasije, doviđenja!

I kardinal mu dade znak rukom, na koji Bonasije odgovori dubokim poklonom; Bonasije izađe natraške i, kad bi u predsoblju, kardinal ga ču kako u svom oduševljenju viče koliko ga grlo donosi: „Živeo monsenjer! Živela Njegova preuzvišenost! Živeo veliki kardinal!” Kardinal, smešeći se, sasluša ovu sjajnu izjavu oduševljenih osećanja gazda Bonasijea, a kad su se Bonasijeovi uzvici izgubili u daljini, reče:

„Tako! Ovo je odsad čovek koji će poginuti za mene.”

I kardinal stade s najvećom pažnjom razmatrati kartu La Rošela, koja, kao što smo rekli, beše razvijena na njegovom stolu, povlačeći olovkom prugu kuda je trebalo da bude podignuta brana, koja je na osamnaest meseci posle toga zatvarala pristanište opsednute varoši.

Kad je bio u najdubljem strategijskom razmišljanju, vrata se ponovo otvoriše i Rošfor uđe.

— Šta je? — reče živo kardinal i naglo ustade, što je bilo dokaz koliku je važnost pridavao zadatku koji beše poverio grofu.

— Evo šta je, — reče ovaj — jedna mlada žena od dvadeset i pet do dvadeset i osam godina i jedan čovek od trideset i pet do četrdeset godina doista su stanovali u kućama koje je Vaša preuzvišenost označila, i to ona četiri, a on pet dana; ali, žena je otišla noćas, a čovek jutros.

— To su bili oni! — uzviknu kardinal, gledajući u sat — i sad je — nastavi on — suviše kasno juriti za njima; vojvotkinja je u Turu, a vojvoda u Bulonji. U Londonu ih treba naći.

— Šta zapoveda Vaša preuzvišenost?

— Nikome ni reči o ovome što se dogodilo; neka kraljica ostane sasvim bezbrižna; neka ne zna da mi znamo njenu tajnu; neka misli da tragamo za kakvom zaverom. Pošaljite mi čuvara državnog pečata Segija.

— A šta je učinila Vaša preuzvišenost sa onim čovekom?

— S kojim čovekom? — upita kardinal.

— S onim Bonasijeom?

— Učinio sam sve što se s njim moglo učiniti. Načinio sam ga špijunom njegove žene.

Grof od Rošfora pokloni se kao čovek koji priznaje veliku nadmoćnost gospodara i ukloni se.

Kad ostade sam, kardinal ponovo sede, napisa jedno pismo, koje zapečati svojim naročitim pečatom, zatim zazvoni. Oficir uđe i po četvrti put.

— Zovite mi Vitrea — reče kardinal — i recite mu da se spremi za put.

Posle jednog trenutka čovek koga beše tražio stajao je pred njim, u čizmama i s mamuzama.

— Vitre, — reče on— otputovaćete što brže u London. Nijedan trenutak nećete se zadržati na putu. Ovo pismo predaćete miledi. Evo vam uputnice na dve stotine pistola, otidite mome blagajniku da vam je isplati. Isto toliko primićete ako se vratite za šest dana i ako dobro izvršite moju poruku.

Glasnik ne odgovori ni reči, pokloni se, uze pismo i uputnicu od dve stotine pistola i ode.

Evo šta je stajalo u pismu:

Miledi,

Nađite se na prvoj igranci na kojoj bude vojvoda od Bakingema. On će imati na dolami dvanaest brilijantskih resa; priđite mu i odsecite dve.

Čim te rese budu u vašim rukama, izvestite me.

XV

SUDSKI ČINOVNICI I VOJNICI

Sutradan po ovim događajima, pošto Atos nikako ne dođe, d’Artanjan i Portos izvestiše g. od Trevila o njegovom nestanku.

Što se tiče Aramisa, on beše zatražio pet dana odsustva i otišao je, vele, u Ruan nekim porodičnim poslom.

G. od Trevila bio je otac svojih vojnika. Najmanji i najnepoznatiji među njima, čim je poneo musketarsku uniformu, bio je tako siguran u njegovu pomoć i njegovu zaštitu kao da mu je rođeni brat.

On se, dakle, smesta uputi istražnom sudiji. Pozvaše oficira koji je zapovedao stražom Crvenog krsta, i postupnim istraživanjem saznade da je Atos zatvoren u For l’Eveku.

Atos beše prošao kroz sva iskušenja koja je preživeo i Bonasije.

Mi smo prisustvovali suočenju između ta dva sužnja. Atos, koji dotle ne beše ništa rekao, bojeći, se da d’Artanjan, ako ga povijaju, neće imati vremena koje mu je potrebno, izjavi tog trenutka da se zove Atos, a ne d’Artanjan.

On dodade da ne poznaje ni g. ni gđu Bonasije; da nikad nije govorio ni s njim ni s njom; da je oko deset časova uveče došao d’Artanjanu, svome prijatelju i da je do to doba bio kod g. od Trevila, kod koga je večerao; dvadeset svedoka, dodade, mogu ovo potvrditi i imenova više uglednih plemića, među ostalima i g. vojvodu od La Tremuja.

Drugog komesara kao i prvog zbuni prosta i odlučna izjava ovog musketara, na kome bi rado iskalio mržnju koju činovnici pravne struke gaje prema vojnicima, ali ime g. od Trevila i vojvode od La Tremuja zasluživalo je da se malo promisli.

Zato Atosa poslaše kardinalu, ali, na žalost, kardinal beše u Luvru, kod kralja.

Baš u tom trenutku g. od Trevila, izlazeći od istražnog sudije i od guvernera For l’Eveka i ne mogući naći Atosa, beše došao Njegovu veličanstvu.

Kao musketarski kapetan, g. od Trevila imao je u svako doba slobodan pristup kod kralja.

Poznato je nepoverenje kraljevo prema kraljici, nepoverenje vešto podržano od kardinala, koji se, što se tiče intriga, beskrajno više tog čuvao od žena nego od muškaraca. Jedan od velikih uzroka tog nepoverenja beše prijateljstvo Ane od Austrije prema gđi od Ševreza. Ove dve žene zadavale su mu više briga nego ratovi sa Španijom, raspre s Engleskom i neprilike finansijske. U njegovim očima i po njegovom ubeđenju, gđa od Ševreza služila je kraljici ne samo u njenim političkim intrigama nego i u ljubavnim, što ga je mnogo više mučilo.

Na prvu reč g. kardinala da je gđa od Ševreza, koja je bila prognana u Tur i za koju se mislilo da je u toj varoši, dolazila u Pariz i da je pet dana provela u njemu, kralj je planuo gnevom. Ćudljiv i veroloman, kralj je hteo da ga zovu Luj Pravedni i Luj Nevini. Potomstvo će teško razumeti ovaj karakter, koji istorija objašnjava jedino delima, a nikad razlaganjima.

Ali kad kardinal dodade da je ne samo gđa od Ševreza došla u Pariz nego i da je kraljica stupila s njom u vezu, pomoću jedne od onih tajanstvenih prepisaka koje u ono vreme zvahu spletkama; kad izjavi da bi on, kardinal, pohvatao i najtajnije konce te intrige da se, u trenutku kad je na delu sa svima dokazima hteo uhvatiti kraljičinog izaslanika kod prognane, jedan musketar nije usudio nasilno stati na put pravdi, napadnuvši s mačem u ruci čestite predstavnike zakona kojima je bilo povereno da nepristrasno ispitaju celu stvar i predstave je kralju — Luj XIII ne mogade se više uzdržati i pođe jedan korak ka kraljičinom odeljenju, sa onim bledim i nemim gnevom koji je, kad plane, dovodio ovog vladaoca do najhladnije svireposti.

Međutim, kardinal ne beše još ni reči rekao o vojvodi od Bakingema.

U taj mah uđe g. od Trevila, hladan, učtiv i potpuno uspravan.

Pogađajući po prisustvu kardinalovom i promenjenom licu kraljevom šta se dogodilo, g. od Trevila oseti se jak kao Samson pred Filistincima.

Luj XIII beše već stavio ruku na kvaku; na šum koji je izazvao ulazak g. od Trevila, on se okrenu.

— Došli ste baš kao naručeni — reče kralj, koji se nije umeo pretvarati kad se naljuti do izvesnog stepena — lepe stvari čujem o vašim musketarima.

— A ja — reče hladno g. od Trevila — imam lepe stvari da saopštim Vašem veličanstvu o njegovim sudskim vlastima.

— Šta kažete? — reče kralj oholo.

— Imam čast da izvestim Vaše veličanstvo — nastavi g. od Trevila istim tonom — da se izvestan broj prokuratora, komesara i policajaca, ljudi vrlo časnih, ali, kako izgleda, vrlo ogorčenih na uniformu, drznuo zatvoriti u jednoj kući, izvesti na ulicu i baciti u For l’Evek, sve to po zapovesti koju mi ne htedoše pokazati, jednoga od mojih musketara ili, bolje reći, jednoga od vaših, sire, musketara primernog vladanja, gotovo čuvenog po tome, i koga Vaše veličanstvo poznaje, gospodina Atosa.

— Atosa — reče kralj mehanički — jest, poznato mi je to ime.

— Neka se Vaše veličanstvo opomene — reče g. od Trevila — gospodin Atos je musketar koji je u onom zlosrećnom dvoboju, koji vam je poznat, bio tako nesrećan da teško rani gospodina od Kahisaka. — Zbilja, monsenjeru, — nastavi Trevil obraćajući se kardinalu — je li gospodin od Kahisaka sasvim ozdravio?

— Zahvaljujem na pitanju! — reče kardinal, koji se ugrize za usne od ljutine.

— Gospodin Atos beše, dakle, otišao u posetu jednome od svojih prijatelja, koga nije zatekao kod kuće — nastavi g. od Trevila — jednome mladom Bearnezu iz garde Njegova veličanstva, u Esarovoj četi, i tek što je seo u stanu svoga prijatelja i uzeo jednu knjigu dok ovaj ne dođe, gomila udruženih pandura i vojnika opsede kuću, obivši vrata…

Kardinal dade kralju znak koji je značio: „To je ono o čemu sam vam govorio.”

— Mi znamo sve to — odgovori kralj — jer je sve to učinjeno radi nas.

— Onda je — reče Trevil — radi Vašeg veličanstva uhvaćen nevin, jedan od mojih musketara, stavljen između dva gardista kao kakav zločinac i vodan kroz bezobraznu svetinu, taj čestiti čovek koji je deset puta prolio krv za Vaše veličanstvo i koji je gotov da je još proliva.

— Kako? — reče kralj pokoleban. — Zar je tako bilo?

— Gospodin od Trevila ne kaže — prihvati kardinal sa najvećom mirnoćom — da je taj nevini musketar, da je taj čestiti čovek, na jedan čas pre toga, napao mačem četiri komesara koje sam ja odredio da izvide jednu stvar od vrlo velike važnosti.

— Ja čikam Vašu preuzvišenost da to dokaže — uzviknu g. od Trevila sa svojom gaskonjskom iskrenošću i vojničkom oštrinom — jer na jedan čas pre toga gospodin Atos, koji je, što ću poveriti Vašem veličanstvu, čovek vrlo visoka roda, ukazao mi je čast da, pošto je večerao kod mene, razgovara u salonu moga stana sa gospodinom vojvodom od La Tremuja i gospodinom grofom od Šalisa, koji su bili kod mene.

Kralj pogleda kardinala.

— Protokol je potpun dokaz — reče kardinal, odgovarajući glasno na nemo pitanje Njegova veličanstva — a zlostavljeni ljudi sastavili su ovaj, koji imam čast predati Vašem veličanstvu.

— Protokol sudskih činovnika vredi li više od časne reči vojnika? — odgovori ponosito Trevil.

— No, no, Trevile, ćutite — reče kralj.

— Ako Njegova preuzvišnost sumnja šta na koga od mojih musketara — reče Trevil — pravičnost gospodina kardinala toliko je poznata da ja sam tražim istragu.

— U kući u koju je isledna vlast bila upućena — nastavi kardinal, hladan — stanuje, čini mi se, jedan Bearnez, prijatelj toga musketara.

— Vaša preuzvišenost govori o gospodinu d’Artanjanu.

— Govorim o jednom mladom čoveku koga vi štitite, gospodine od Trevila.

— Da, Vaša Preuzvišenosti, to je istina.

— Da nije taj mladi čovek dao rđave savete…

— Gospodinu Atosu, čoveku koji je dvaput stariji od njega? — prekide ga g. od Trevila — Ne, monsenjeru. Uostalom, gospodin d’Artanjan je takođe bio to veče kod mene.

— Pa to je — reče kardinal — ceo svet bio to veče kod vas.

— Da Njegova preuzvišenost ne sumnja u moju reč? — reče Trevil, i čelo mu obli rumen od ljutine.

— Ne, bože sačuvaj! — reče kardinal. — Ali, samo, u koliko je časova bio kod vas?

— O, to mogu tačno reći Vašoj preuzvišenosti jer, kad je ušao, video sam na satu da je devet i po, mada bih rekao da je bilo više.

— A u koilko je časova izišao iz vašeg stana?

— U deset i po, na jedan čas posle tog događaja.

— Ali ipak — odgovori kardinal, koji ni za časak nije posumnjao u Trevilovu čestitost i koji je osećao da mu se pobeda izmiče — ali ipak, Atos je uhvaćen u onoj kući u Grobarskoj ulici.

— Zar je zabranjeno prijatelju da pohodi svoga prijatelja, musketaru iz moje čete da se druži s jednim gardistom iz čete gospodina od Esara?

— Jeste, kad je kuća u kojoj se druži s tim prijateljem sumnjiva.

— Ta je kuća doista sumnjiva, Trevile, — reče kralj — vi to možda, niste znali?

— Doista, sire, nisam to znao. U svakom slučaju, ona može biti sumnjiva svuda, ali poričem da je sumnjiva u delu u kome stanuje gospodin d’Artanjan, jer ja tvrdim, sire, da, ako je verovati njegovim rečima, nema odanijeg sluge Njegova veličanstva i većeg poštovaoca gospodina kardinala.

— Je li to onaj d’Artanjan što je jednoga dana ranio Žisaka u onom nesrećnom dvoboju kod manastira Karm-Dešo? — upita kralj giedajući kardinala, koji pocrvene od jeda. — A sutradan Bernažua?

— Jeste, sire, on glavom; Vaše veličanstvo ima dobro pamćenje.

— Pa šta da radimo sad? — upita kralj.

— To je više stvar Vašeg veličanstva nego moja — reče kardinal. — Ja mislim da je optuženi kriv.

— A ja to poričem — reče Trevil. — Ali Njegovo veličanstvo ima sudije i njegove sudije presudiće.

— Vrlo dobro, — reče kralj — da iznesemo stvar pred sudije; njihovo je da presude i oni će presuditi.

— Samo — nastavi Trevil — vrlo je žalosno da u ovom nesrećnom vremenu u kome živimo najčedniji život i najneospornija vrlina ne mogu da zaštite čoveka od kleveta i ganjanja. Vojska će biti malo zadovoljna, za to vam stojim dobar, što je izložena surovom postupanju zbog policijskiih stvari.

Reči su bile nesmotrene, ali g. od Trevila izgovorio ih je naročito. Hteo je da dođe do eksplozije, jer ova izaziva vatru, a vatra obasjava.

— Policijskih stvari! — uzviknu kralj, ponavljajući reči g. od Trevila — policijskih stvari! Šta vi znate o tome, gospodine? Gledajte vi vaše musketare i nemojte mi dosađivati! Kad vas čovek sluša, rekao bi da je Francuska u opasnosti ako se po nesreći zatvori kakav musketar. Koliko muke oko jednog musketara! Do đavola! Narediću da se zatvore njih deset, sto, čitava četa! I neću ni reči da čujem.

— Čim su sumnjivi Vašem veličanstvu — reče Trevil — musketari su krivi; zato sam, sire, gotov da vam predam svoj mač, jer, pošto je optužio moje vojnike, gospodin kardinal će optužiti najzad i mene, u to ne sumnjam; zato je bolje da sam odem u zatvor, sa Atosom, koji je već zatvoren, i sa gospodinom d’Artanjanom, koji će bez sumnje biti zatvoren.

— Glavo gaskonjska, hoćete li jednom prestati? — reče kralj.

— Sire, — odgovori Trevil ne spuštajući glas ni najmanje — zapovedite da mi se vrati moj musketar ili neka mu se sudi.

— Sudiće mu se — reče kardinal.

— Tim bolje onda! Jer, u tom slučaju, molim Njegovo veličanstvo za dopuštenje da ga ja branim.

Kralj se poboja skandala.

— Ako Njegova preuzvišenost — reče on — lično nema razloga…

Kardinal vide šta kralj hoće i iziđe mu na susret:

— Oprostite, — reče on — ali kad Vaše veličanstvo vidi u meni sudiju pristrasnog, ja se povlačim.

— Pa dobro, — reče kralj — možete li se zakleti mojim ocem da je gospodin Atos bio kod vas za vreme tog događaja i da nije imao nikakva udela u njemu.

— Vašim slavnim ocem i vama samim, koji ste ono što najviše volim i najviše poštujem na ovom svetu, kunem vam se!

— Promislite, sire! — reče kardinal. — Ako tako pustimo protivnika, nećemo moći doznati istinu.

— Gospodin Atos će uvek biti tu — prihvati g. od Trevila — gotov da odgovori sudijama kad budu htele da ga pitaju. On neće pobeći, gospodine kardinale, ne bojte se; ja stojim dobar za nj.

— Zaista neće pobeći — reče kralj — naći ćete ga uvek, kao što kaže gospodin od Trevila. Uostalom — dodade on, spustivši glas i gledajući Njegovu preuzvišenost kao da je preklinje — dajmo im spokojstva: to je politika.

Rišelje se nasmeši na ovu politiku Luja XIII.

— Zapovedajte, sire, — reče on — vi imate pravo pomilovanja.

— Pravo pomilovanja primenjuje se samo na krive — reče Trevil, koji je hteo da njegova bude poslednja — a moj je musketar nevin. Nije, dakle, pomilovanje to što ćete učiniti, sire, nego pravda.

— On je u For l’Eveku? — upita kralj.

— Da, sire, i to u jednoj ćeliji, kao poslednji zločinac.

— O,o, — promrmlja kralj — šta da se radi?

— Potpišite zapovest da se pusti u slobodu i stvar je svršena — reče kardinal — ja mislim, kao i Vaše veličanstvo, da je jemstvo gospodina od Trevila više nego dovoljno.

G. od Trevila se duboko poklonio, s radošću koja nije bila bez izvesnog straha; njemu bi miliji bio jak otpor kardinalov nego ovo iznenadno popuštanje.

U trenutku kad htede izići, kardinal se prijateljski nasmeši na nj i reče kralju:

— Lepa sloga, sire, vlada kod vaših musketara između starešina i vojnika; to je vrlo korisno po službu i svima služi na čast.

„Moraće mi vrlo brzo učiniti kakvu pakost” — reče u sebi Trevil, — „s takvim čovekom teško je izići, nakraj. Nego pohitajmo jer se kralj može predomisliti: a posle, teže je vratiti u Bastilju ili For l’Evek čoveka koji je odatle izišao nego zadržati u njima pritvorenika koji je već tu.”

G. od Trevila pobedonosno uđe u For l’Evek, gde oslobodi musketara, koga njegova ravnodušnost ne beše ostavila.

Zatim, kad prvi put vide d’Artanjana, reče mu:

— Ovom prilikom dobro ste prošli; rana koju ste naneli Žisaku plaćena je. Ostaje još rana Bernažuova, ali se dobro uzmite na um.

Uostalom, g. od Trevila imao je potpuno pravo što je bio nepoverljiv prema kardinalu i što je mislio da nije sve svršeno, jer tek što je musketarski kapetan zatvorio vrata za sobom, Njegova preuzvišenost reče kralju.

— Sad, kad smo sami, da razgovaramo ozbiljno, ako je po volji Vašem veličanstvu. Sire, vojvoda od Bakingema došao je u Pariz još pre pet dana i tek je jutros otišao iz njega.

XVI

GDE SE GOSPODIN ČUVAR PEČATA SEGIJE VIŠE PUTA MAŠA ZA ZVONO DA ZVONI, KAO ŠTO JE NEKAD ČINIO

Nemoguće je zamisliti utisak koji je ovo nekoliko reči učinilo na Luja XIII. On najpre pocrvene, pa poblede, i kardinal vide odmah da je jednim udarcem povratio sav teren koji beše izgubio.

— Gospodin od Bakingema u Parizu! — uzviknu on. — A šta će on ovde?

— Bez sumnje da spletkari s vašim neprijateljima, hugenotima i Špancima.

— Ne, nego da spletkari protiv moje časti sa gospođom od Ševreza, s gospođom od Longvila i sa Kondeovima.

— O, sire, kakva misao! Kraljica je i suviše čestita a posle, i suviše voli Vaše veličanstvo.

— Žena je slaba, gospodine kardinale, — reče kralj — a što se tiče njene ljubavi prema meni, ja sam načisto s tom ljubavi.

— Ja ipak ostajem pri tome — reče kardinal — da je vojvoda od Bakingema došao u Pariz u nekoj političkoj nameri.

— A ja, ja sam uveren da je došao u drugoj namerij gospodine kardinale, ali ako je kraljica kriva, teško njoj!

— Zaista — reče kardinal — ma kako da mi je teško pomišljati na takvo neverstvo, Vaše veličanstvo me navodi na jednu misao; gospođa od Lanoa, koju sam po naredbi Vašega veličanstva ispitivao više puta, reče mi jutros da je Njeno veličanstvo kraljica prošle noći dugo sedela, da je jutros mnogo plakala i da je celoga dana pisala.

— Bez sumnje njemu — reče kralj. — Kardinale, ja moram imati kraljičine hartije.

— Kako da ih uzmemo, sire? Meni se čini da ni ja ni Vaše veličanstvo ne možemo uzeti na sebe takav zadatak.

— Kako je postupljeno sa maršalicom od Ankra? — uzviknu kralj na vrhuncu gneva — pretreseni su njeni ormani, pa je najzad pretresena i ona sama.

— Maršalica od Ankra bila je samo maršalica od Ankra, sire, jedna florentinska avanturistkinja i ništa više, dok je uzvišena supruga Vašega veličanstva Ana od Austrije, kraljica Francuske, to jest, jedna od najvećih princeza na svetu.

— Tim više je kriva, gospodine vojvodo. Ukoliko je više zaboravila svoj visoki položaj, utoliko je niže pala. Uostalom, ja sam odavno rešio da učinim jedanput kraj svim tim političkim i ljubavnim intrigama. Ona ima uza se nekog La Porta…

— Koji je po mome mišljenju duša svemu tome — reče kardinal.

— Vi, dakle, mislite, kao i ja, da me ona vara — reče kralj.

— Ja mislim, i to ponavljam Vašem veličanstvu, da kraljica snuje nešto protiv vlasti svoga kralja, ali nisam rekao protiv njegove časti.

— A ja vam kažem da radi i jedno i drugo, kažem vam da me kraljica ne voli, kažem vam da voli tog podlog Bakingema! Zašto niste naredili da ga zatvore dok je bio u Parizu?

— Zatvoriti vojvodu! Zatvoriti prvog ministra kralja Čarlsa I! Šta vi mislite, sire? Kakva bruka! I kad bi se tada utvrdilo da su sumnje Vašega veličanstva unekoliko osnovane, u šta ja sumnjam, kakva užasna bruka! Kakav strašan skandal!

— Ali kad se izlagao opasnosti kao kakav običan probisvet i lupež, trebalo je…

Luj XIII ućuta sam, uplašen od onoga što je hteo reći, dok je Rišelje, opruživši vrat, uzalud očekivao reč koja beše zastala na usnama kraljevim.

— Trebalo je?

— Ništa, — reče kralj — ništa. Ali za sve vreme njegovog bavljenja u Parizu vi ga niste gubili iz vida?

— Nisam, sire.

— Gde je stanovao?

— U Ulici La Harp, broj 75.

— Gde je to?

— U blizini Luksemburga.

— I vi ste uvereni da se kraljica i on nisu videli.

— Ja mislim, sire, da je kraljica i suviše odana svojim dužnostima.

— Ali su se dopisivali, njemu je kraljica pisala ceo dan; gospodine vojvodo, ja moram imati ta pisma!

— Ali, sire…

— Gospodine vojvodo, ja hoću ta pisma poštopoto!

— Pri svem tom, slobodan sam primetiti Vašem veličanstvu…

— Da me niste i vi, gospodine kardinale, izneverili, kad se tako protivite mojoj volji? Da niste i vi u sporazumu sa Španijom i Engleskom, sa gospođom od Ševreza i s kraljicom?

— Sire, — odgovori sa uzdahom kardinal — ja sam mislio da sam van domašaja takve sumnje.

— Gospodine kardinale, vi ste me čuli: ja hoću ta pisma.

— Za to ima samo jedno sredstvo.

— Koje?

— Poveriti taj zadatak gospodinu čuvaru pečata Segiju. To potpuno spada u dužnosti njegova zvanja.

— Neka se smesta pošalje po njega!

— On je, mora biti, kod mene, sire; ja sam ga zamolio da svrati i, kad sam pošao u Luvr, zapovedio sam da ga zadrže ako dođe.

— Neka se smesta pošalje po njega!

— Zapovesti Vašeg veličanstva biće izvršene, ali…

— Ali šta?

— Ali kraljica će se možda usprotiviti.

— Mojim zapovestima?

— Da, ako ne bude znala da te zapovesti dolaze od kralja.

— Dobro, da ne bi u to sumnjala, ja ću je sam izvestiti.

— Vaše veličanstvo neće zaboraviti da sam ja učinio sve što sam mogao da sprečim raskid.

— Da, vojvodo, ja znam da ste vi vrlo popustljivi prema kraljici, možda i suviše popustljivi, i mi ćemo o tome docnije govoriti.

— Kad god bude po volji Vašem veličanstvu, ali ja ću biti uvek srećan i ponosit, sire, da se žrtvujem dobroj slozi, koju želim videti da vlada između Vas i kraljice Francuske.

— Dobro, kardinale, dobro; nego, pošaljite po čuvara pečata; ja idem kraljici.

I Luj XIII, otvorivši vrata, uputi se hodnikom koji je iz njegovih odaja vodio u odaje Ane od Austrije.

Kraljica beše okružena svojim dvorkinjama: gđom od Gitoa, gđom od Sablea, gđom od Bazona i gđom od Gemenea. U jednom uglu bila je španska dvorkinja dona Estefanija, koja je došla s njom iz Madrida. Gđa od Gemenea čitala je i svi su je pažljivo slušali sem kraljice, koja je, naprotiv, izazvala to čitanje da bi se, čineći se da sluša, mogla predati svojim rođenim mislima.

Te misli, mada ih je zlatio poslednji odblesak ljubavi, bile su pri svem tom tužne. Ana od Austrije, lišena muževljevog poverenja, gonjena mržnjom kardinalovom, koji joj nije mogao oprostiti što je odbila njegovo nežnije osećanje, imajući pred očima primer kraljice matere koju je ta mržnja mučila celoga veka, mada je Marija od Medičija¹⁴, ako je verovati memoarima onog vremena, u početku ukazivala kardinalu osećanja koja mu je Ana od Austrije uvek otkazivala — Ana od Austrije videla je kako oko nje padaju njene najodanije sluge, njeni najprisniji poverenici, njeni najveći ljubimci. Kao ono nesrećnici obdareni kobnim darom, ona je nanosila nesreću svemu onome čega se doticala; njeno prijateljstvo bio je koban znak koji je izazivao ganjanje. Gđa od Ševreza i gđa od Vernea behu prognane; najzad, La Port nije krio od svoje gospođe da svakog trenutka očekuje da bude zatvoren.

Baš u trenutku kad je bila najdublje zamišljena, otvoriše se vrata na sobi i kralj uđe.

Čitateljka smesta ućuta, sve gospođe poustajaše i zavlada duboka tišina.

Što se tiče kralja, on ne pokaza nikakvu učtivost, samo zastade pred kraljicom i oštrim glasom reče:

— Gospođo, sad će vas posetiti gospodin kancelar i saopštiće vam izvesna moja naređenja.

Nesrećna kraljica, kojoj se neprestano pretilo razvodom, progonstvom, pa čak i suđenjem, preblede i ne mogade se uzdržati da ne kaže:

— Ali našto ta poseta, sire? Šta će mi reći gospodin kancelar što mi Vaše veličanstvo ne može samo reći?

Kralj se okrenu nalevo krug, ne odgovorivši, i gotovo u istom trenutku gardijski kapetan g. od Gitoa prijavi g. kancelara.

Kad se kancelar ukaza, kralj beše već izišao na druga vrata.

Kancelar uđe upola nasmejan upola zbunjen. Kako ćemo se s njime po svoj prilici opet naći u toku ove priče, nije rđavo da se naši čitaoci još sad upoznaju s njime.

Taj kancelar bejaše prijatan čovek. De Roš le Mal, kanonik Bogorodičine crkve i nekadašnji sobar kardinalov, preporučio ga je Njegovoj preuzvišenosti kao čoveka vrlo odanog. Kardinal se oslonio na ovu preporuku i bio je potpuno zadovoljan.

O njemu su se pričale izvesne priče, između ostalih i ova:

Posle vrlo burne mladosti, on se beše povukao u jedan manastir da u njemu bar za neko vreme ispašta svoje mladićke ludorije. Ali, ulazeći u to sveto mesto, jadni pokajnik nije mogao za sobom zatvoriti vrata tako brzo da ne uđu s njim i strasti od kojih je bežao. One su ga neprestano raspinjale i iguman, kome beše poverio svoju nevolju, hoteći da mu pomogne koliko je mogao, preporuči mu, kao sredstvo protiv đavola iskušioca, da dohvati konopac od zvona i da zvoni što može jače. Ovaj zvuk izvestio bi kaluđere da je iskušenje obuzelo jednoga brata i svi bi udarili u molitve.

Savet ovaj učini se dobar budućem kancelaru. On stade goniti nečastivoga mnogobrojnim molitvama koje su čitali kaluđeri, ali đavo nije tako lako napuštao mesto u kome se ugnezdio; ukoliko je teranje đavola bilo jače, utoliko su jača bila iskušenja, tako da je zvono i dan i noć zvonilo, objavljujući krajnju želju mučenja koju je pokajnik osećao.

Kaluđeri nisu više ni za časak imali mira. Danju su se neprestano peli i silazili niz stepenice koje su vodile u kapelu, a noću, sem večernja i jutrenja, morali su po dvadeset puta skakati iz postelje i prostirati se po podu svojih ćelija.

Ne zna se da li je đavo napustio svoj plen ili su se kaluđeri umorili, tek, posle tri meseca, pokajnik se pojavi u društvu kao najbesomučniji čovek koji je ikad postojao.

Izišavši iz manastira, on stupi u sudsku struku, postade predsednik suda namesto svoga strica, pređe u kardinalovu stranku, što je bio dokaz ne male oštroumnosti, postade kancelar, posluži revnosno Njegovu preuzvišenost u mržnji prema kraljici materi i osveti prema Ani od Austrije, budući sudija u stvari Šaleovoj, ohrabri pokušaje g. od Lafemasa, velikog torbara Francuske i, najzad, odlikovan poverenjem kardinalovim, poverenjem koje je tako zaslužio, primi neobičnu poruku za čije izvršenje beše izišao pred kraljicu.

Kraljica je još stajala kad je on ušao, ali čim ga je spazila, ona sede u svoju naslonjaču i dade znak svojim dvorkinjama da posedaju na svoje jastuke i stoličice, i s vrlo velike visine:

— Šta želite, gospodine, — upita Ana od Austrije — i zašto ste došli?

— Da u ime kraljevo, gospođo, i sa svim poštovanjem koje imam čast dugovati Vašem veličanstvu izvršim brižljiv pretres vaših hartija.

— Kako, gospodine! Da pretresate moje hartije!… Moje! Ta to je sramota!

— Ja vas molim da mi oprostite, gospođo, ali u ovoj prilici ja sam prosto oruđe kojim se kralj služi. Zar Njegovo veličanstvo nije bilo ovde malopre i pozvalo vas da se spremite za ovu posetu?

— Onda, pretresite, gospodine; ja sam, izgleda, zločinac; Estefanija, podajte ključeve od mojih stolova.

Kancelar forme radi pretrese stolove, ali je dobro znao da kraljica nije u njima zatvorila važno pismo koje je toga dana pisala.

Pošto je dvadeset puta otvorio i zatvorio fioke od stola, kancelaru je ostalo, ma koliko da mu je to bilo neprijatno, da pređe na glavni pretres, to jest da pretrese samu kraljicu. Kancelar, dakle, stade pred Anu od Austrije i, tonom vrlo neodlučnim i vrlo zbunjen, reče:

— Sad mi ostaje da izvršim glavni pretres.

— Koji? — upita kraljica, koja nije razumevala ili bolje reći, nije htela da razume.

— Njegovo veličanstvo zna pouzdano da ste pisali danas jedno pismo i da to pismo nije još poslato onome kome je namenjeno. Njega nema ni u vašem stolu ni u vašem sekreteru¹⁵, a međutim mora biti ovde.

— Zar biste se vi usudili metnuti ruku na vašu kraljicu? — reče Ana od Austrije, koja se ispravi i pogleda kancelara očima čiji izraz beše gotovo pun pretnje.

— Ja sam veran podanik kraljev, gospođo, i učiniću sve što bude zapovedilo Njegovo veličanstvo.

— E pa jest, istina je — reče Ana pd Austrije — i špijuni gospodina kardinala dobro su ga poslužili. Ja sam napisala danas jedno pismo i to pismo nije još otišlo. Ono je ovde.

I kraljica prinese svoju lepu ruku nedrima.

— Onda, dajte mi to pismo, gospođo, — reče kancelar.

— Daću ga samo kralju, gospodine, — reče Ana.

— Da je kralj hteo da se to pismo preda njemu, gospođo on bi vam ga sam tražio. Ali, ponavljam vam, on je meni naredio da ga ištem od vas i, ako ga ne date…

— No?

— Naredio mi je da vam ga uzmem.

— Kako, šta hoćete da kažete?

— Da moje zapovesti idu daleko, gospođo, i da sam ovlašćen tražiti sumnjivo pismo i na samoj ličnosti Vašega veličanstva.

— Kakav užas! — uzviknu kraljica.

— Zato mi olakšajte dužnost, gospođo.

— Takvo je ponašanje podlo nasilje; znate li vi to, gospodine?

— Kralj zapoveda, gospođo, oprostite mi.

— Ja to neću trpeti; ne, ne, radije ću umreti! — uzviknu kraljica, u kojoj se bunila ponosita krv Španjolke i Austrijanke.

Kancelar se duboko pokloni, zatim, sa očevidnom namerom da ne ustupi ni za jednu stopu u vršenju zadatka koji mu je poveren i, kao što bi postupio jedan dželatski momak u mučionici, on priđe Ani od Austrije, na čije oči u istom trenutku grunuše suze gneva.

Kraljica beše, kao što smo rekli, velika lepotica. Stoga se za ovu naredbu moglo reći da je vrlo delikatne prirode, ali zbog svoje ljubomore prema Bakingemu kralj je došao dotle da nije više bio ljubomoran ni na koga.

Nema sumnje, kancelar Segije tražio je očima u tom trenutku konopac poznatog zvona, ali, kako ga ne nađe, on se reši i pruži ruku prema mestu na kome kraljica beše priznala da se nalazi pismo.

Ana od Austrije uzmače jedan korak, tako bleda da bi čovek rekao umreće; i oslanjajući se levom rukom, da ne padne, o sto koji je bio iza nje, ona desnom rukom izvuče iz nedara jedno pismo i pruži ga čuvaru pečata.

— Evo vam, gospodine, pismo koje tražite — uzviknu kraljica isprekidanim i uzdrhtalim glasom — uzmite ga i oprostite me vašeg odvratnog prisustva.

Kancelar, koji je sa svoje strane drhtao od uzbuđenja koje je lako pojmiti, uze pismo, pokloni se do zemlje i iziđe.

Tek što su se vrata za njim zatvorila, kraljica pade poluonesvešćena u naručje svojih dvorkinja.

Kancelar odnese pismo kralju, ne pročitavši nijedne reči u njemu. Kralj ga uze uzdrhtalim rukama, potraži adresu, koje nije bilo, preblede jako, otvori ga lagano i, videći iz prvih reči da je upućeno španskom kralju, pročita ga vrlo brzo.

To beše čitav jedan plan za napad protiv kardinala; kraljica je pozivala svoga brata i austrijskog cara da, uvređeni politikom Rišeljea, koji je večito gledao da ubije ugled austrijskom domu, tobože objavi rat Francuskoj i da kao uslov mira traže da se kardinal zbaci, ali o ljubavi nije bilo nijedne reči u tom pismu.

Sav radostan, kralj upita je li kardinal još u Luvru. Rekoše mu da Njegova preuzvišenost u kabinetu očekuje zapovesti Njegova veličanstva.

Kralj se odmah uputi k njemu.

— Vi ste imali pravo, vojvodo, — reče mu on — sva je intriga političke prirode i u tom pismu, koga evo, nije bilo ni reči o ljubavi, ali se zato u njemu mnogo govori o vama.

Kardinal uze pismo i pročita ga vrlo pažljivo, a kad dođe do kraja, on ga pročita i po drugi put.

— Dakle, Vaše veličanstvo, — reče on — vi vidite dokle idu moji neprijatelji: preti vam se sa dva rata ako me ne otpustite. Da sam na vašem mestu, sire, ja bih popustio tako silnom navaljivanju, a ja sam bio bih presrećan da se povučem s vlade.

— Šta kažete, vojvodo?

— Kažem, sire, da moje zdravlje propada u ovim mučnim borbama i večitom poslu. Kažem da po svoj prilici neću moći izdržati napor oko opsađivanja La Rošela i da je bolje da pošaljete tamo ili gospodina od Kondea ili gospodina od Basonpjera, ili ma koga drugog hrabrog čoveka kome je rat zanat, nego mene koji pripadam crkvi i koga stalno odvajaju od njegovog poziva i upotrebljavaju za stvari za koje nisam sposoban. Tako ćete biti srećniji u zemlji, sire, i, ne sumnjam, biti veći u inostranstvu.

— Gospodine vojvodo, — reče kralj — razumem vas; svi oni koji se pominju u ovom pismu biće kažnjeni kao što zaslužuju, pa i sama kraljica.

— Šta rekoste, sire? Da ne da bog da kraljica oseti ma i najmanju neprijatnost zbog mene! Ona me je uvek smatrala za svog neprijatelja, mada Vaše veličanstvo može posvedočiti da sam uvek bio na njenoj strani, čak i protiv vas. O, kad bi ona izneverila Vaše veličanstvo u pogledu vaše časti, to bi bilo šta drugo i ja bih prvi rekao: „Nikakve milosti, sire, nikakve milosti prema grešnici!” Na sreću, o tome nema ni pomena i Vaše veličanstvo dobilo je malopre jedan nov dokaz o tome.

— To je istina, gospodine kardinale, — reče kralj — i vi ste bili u pravu, kao i uvek, ali pri svem tom kraljica potpuno zaslužuje moj gnev.

— Vi ste se, sire, izložili njenom gnevu; i zaista, kad bi se ozbiljno ljutila na Vaše veličanstvo, ja bih je potpuno razumeo; Vaše je veličanstvo bilo prema njoj vrlo strogo!…

— Takav ću biti uvek prema svojim neprijateljima i vašim, vojvodo, ma kako visoko stajali i ma kolikoj se opasnosti izlagao postupajući s njima strogo.

— Kraljica je moj neprijatelj, ali nije vaš, sire; naprotiv, ona je supruga odana, poslušna i besprekorna: dopustite mi, dakle, sire, da se zauzmem za nju kod Vašeg veličanstva.

— Onda neka se pokori i neka prva dođe k meni.

— Naprotiv, sire, dajte primer; vi ste prvi pogrešili, pošto ste posumnjali u kraljicu.

— Ja prvi da priđem njoj! — reče kralj. — Nikad!

— Sire, preklinjem vas!

— Uostalom, kako da joj priđem?

— Učinivši nešto što znate da će joj biti prijatno.

— Šta?

— Priredite jednu igranku; vi znate koliko kraljica voli igranje; ja vam stojim dobar da će je ljutina proći pred takvom pažnjom.

— Gospodine kardinale, vi znate da ja ne volim društvena zadovoljstva.

— Kraljica će vam biti utoliko više zahvalna, pošto zna vašu odvratnost prema tome zadovoljstvu; uostalom, to će za nju biti prilika da metne one lepe brilijantske rese koje ste joj dali o rođendanu i kojima još nije imala prilike da se nakiti.

— Videćemo, gospodine kardinale, videćemo — reče kralj, koji, radostan što je kraljica kriva za zločin koji ga se malo ticao, a nevina za pogrešku koje se jako bojao, beše gotov da se pomiri s njom — videćemo, ali, moje mi časti, vi suviše lako praštate.

— Sire, — reče kardinal — ostavite strogost ministrima; praštanje je vrlina kraljevska, služite se njom i videćete da ćete biti zadovoljni.

Uto na satu izbi jedanaest; kardinal se duboko pokloni, zatraži od kralja dopuštenje da se povuče, moleći ga da se izmiri s kraljicom.

Ana od Austrije, koja je usled onog oduzimanja pisma očekivala prebacivanja, bi vrlo iznenađena kad sutradan vide kako kralj pokušava da joj se približi. Njen prvi pokret beše odbijanje, njen ženski ponos i njeno kraljevsko dostojanstvo behu tako strašno uvređeni da se nije mogla odmah odobrovoljiti, ali savladana savetom svojih dvorkinja, učini se najzad da počinje zaboravljati.

Kralj iskoristi taj prvi trenutak popuštanja i reče joj da misli uskoro prirediti jednu zabavu.

Za jadnu Anu od Austrije zabava je bila nešto tako retko da je na tu vest, kao što se kardinal nadao, nestalo i poslednjeg traga njene ljutine, ako ne u njenom srcu, a ono bar na njenom licu. Ona upita kad će biti ta zabava, ali kralj odgovori da o tome treba da se sporazume s kardinalom.

I, zaista, kralj je svakoga dana pitao kardinala kada da bude ta zabava, a kardinal je svaki dan, pod ma kakvim izgovorom, odlagao da je zakaže.

Tako proteče deset dana.

Osmoga dana po događaju koji smo malopre ispričali kardinal dobi jedno pismo, s poštanskim žigom iz Londona, u kome je bilo samo ovo nekoliko reči:

U mojim su rukama, ali da se krenem ne mogu iz Londona, jer nemam novaca: pošaljite mi pet stotina pistola, i za četiri-pet dana po prijemu novca biću u Parizu.

Istoga dana kad je kardinal dobio ovo pismo, kralj se obrati na nj sa uobičajenim pitanjem. Rišelje izbroja naprste i reče u sebi:

„Doći će, veli, za četiri-pet dana po prijemu novca; četiri-pet dana treba da novac stigne, četiri-pet dana da se ona vrati, to čini deset dana; sad, da uzmemo u račun protivan vetar, rđave slučajeve, ženske slabosti; metnimo ukupno dvanaest dana.”

— No, gospodine vojvodo, — reče kralj — jeste li izračunali?

— Jesam, sire; danas je dvadeseti septembar; opštinski časnici priređuju zabavu trećeg oktobra. Ta je zabava došla u dobri čas, jer neće izgledati da ugađate kraljici.

Zatim kardinal dodade:

— Nego, sire, nemojte zaboraviti da kažete Njenom veličanstvu, uoči te zabave, da želite videti kako joj stoje one brilijantske rese.

XVII

BONASIJEOVI

Ovo je bilo već drugi put kako kardinal navodi razgovor s kraljem na brilijantske rese. Luju XIII pade, dakle, u oči ovo ponavljanje i on pomisli da ova preporuka krije neku tajnu.

Više puta bio je kralj ponižen time što je kardinal, čija je policija bila odlična, iako još ne beše dostigla savršenstvo moderne policije, bio bolje obavešten nego on sam o onome što se događalo u njegovoj sopstvenoj kući. On se, dakle, ponada da će u razgovoru sa Anom od Austrije doznati šta iz tog razgovora i tako izići pred Njegovu preuzvišenost s kakvom tajnom koju kardinal zna ili ne zna, što bi, i u jednom i drugom slučaju, neiskazano podiglo njegov ugled u očima njegovog mini, stra.

On ode kraljici i, po svom običaju, osu nove pretnje protiv njene okoline. Ana od Austrije pognu glavu, pusti bujicu njenim tokom i ne odgovori ništa, nadajući se da će morati prestati, ali Luj XIII to nije hteo; Luj XIII je hteo prepirku iz koje bi izbilo šta na videlo, jer je bio ubeđen da kardinal krije nešto i da mu sprema neko strahovito iznenađenje, kakvo je umela prirediti Njegova preuzvišenost. On dođe do svoga cilja svojim upornim optuživanjem.

— Ali — uzviknu Ana od Austrije, zamorena ovim neodređenim napadima — ali, sire, vi mi ne kažete sve što vam je na srcu. Šta sam to učinila? Recite, šta sam zgrešila? Nije mogućno da se Vaše veličanstvo toliko ljuti zbog jednog pisma koje sam pisala svome bratu.

Napadnut ovako otvoreno, kralj ne znade šta da odgovori; njemu se učini da je to zgodan trenutak za poruku koju je trebalo da učini tek uoči zabave.

— Gospođo, — reče on dostojanstveno — uskoro će biti igranka u Opštinskom domu; želim, da biste ukazali čast našim čestitim opštinarima, da se na njoj pojavite u svečanoj haljini, a naročito sa brilijantskim resama koje sam vam poklonio o vašem rođendanu. To je moj odgovor.

Odgovor beše strašan. Ana od Austrije pomisli da Luj XIII zna sve i da ga je kardinal nagovorio na to dugo pretvaranje od sedam do osam dana, koje je, uostalom, bilo u njegovom karakteru. Ona strašno preblede, nasloni na jednu konsolu svoju divnu ruku, koja je tada izgledala kao od voska i, gledajući kralja uplašenim očima, ne odgovori ni jedne jedine reči.

— Čujete li, gospođo, — reče kralj, koji je uživao u ovoj zabuni, ali ne pogađajući šta joj je uzrok — čujete li?

— Da, sire, čujem — promuca kraljica.

— Vi ćete se pojaviti na toj igranci?

— Da.

— Sa brilijantskim resama?

— Da.

Kraljica još jače preblede, ako je to bilo mogućno; kralj je to opazio i uživao je sa onom hladnom surovošću koja je bila jedna od rđavih strana njegovog karaktera.

— Dakle, tako — reče kralj — i to je sve što sam imao da vam kažem.

— Ali koga će dana biti ta igranka? — upita Ana od Austrije.

Luj XIII po nagonu oseti da ne treba da odgovori na to pitanje; pošto ga je kraljica postavila glasom koji je gotovo izumirao.

— Vrlo skoro, gospođo, — reče on — ali se ne opominjem tačno kog dana; pitaću kardinala.

— Dakle, kardinal vam je kazao za tu zabavu? — uzviknu kraljica.

— Da, gospođo, — odgovori kralj začuđen — ali našto to pitanje?

— On vam je kazao da mi naredite da se na njoj pojavim s onim resama?

— To jest, gospođo…

— On je, sire, on!

— No, šta to čini da li je on ili ja sam? Je li to kakav zločin?

— Nije, sire.

— Onda ćete se pojaviti?

— Da, sire.

— Dobro — reče kralj, povlačeći se — računam na to.

Kraljica se pokloni, ne toliko iz etikecije koliko zato što su joj kolena sama poklecnula. Kralj ode vrlo zadovoljan.

„Propala sam”, — šaputala je kraljica, — „propala jer kardinal zna sve i nagovara kralja, koji još ne zna ništa, ali koji će naskoro doznati sve. Propala sam. Bože moj! Bože moj! Bože moj!”

Ona kleče na jedan jastučić i stade se moliti bogu, naslonivši glavu na svoje uzdrhtale ruke.

I zaista, njen položaj je bio strašan. Bakingem se beše vratio u London, a gospođa od Ševreza bila je u Turu. Kako je motreno na nju više nego ikad, kraljica je osećala da je jedna od njenih dvorkinja izdaje, ali nije znala koja. La Port nije mogao izlaziti iz Luvra, ona nije imala nijedne duše kojoj bi se mogla poveriti.

Pred takvom nesrećom koja joj je grozila i ostavljena sama sebi, ona briznu u plač.

— Zar ja ne mogu učiniti ništa za Vaše veličanstvo? — reče najedanput jedan glas, pun blagosti i saučešća.

Kraljica se živo okrenu, jer prema izrazu toga glasa nije bilo sumnje da joj je prijateljica ta što je tako govorila.

I doista, na jednim od vrata koja su vodila u kraljičine odaje pojavi se lepa gđa Bonasije; ona beše ređala haljine i rublje u jednom kabinetu kad je kralj ušao; zato nije mogla izići i čula je sve.

Kraljica vrisnu iznenađena, jer u svojoj zabuni ne poznade u prvi mah mladu ženu koju joj La Port beše doveo.

— Oh, ne bojte se, gospođo, — reče mlada žena, sklopivši ruke i sama oplakujući strah kraljičin — ja sam i telom i dušom odana Vašem veličanstvu i, ma kako daleko da sam od vas, ma kako mali da je moj položaj, čini mi se da sam našla načina da izbavim Vaše veličanstvo.

— Vi! O bože, vi, — uzviknu kraljica — ali, molim vas, pogledajte me pravo u oči. Mene izdaju sa sviju strana; mogu li se osloniti na vas?

— Oh, gospođo, — uzviknu mlada žena i pade na kolena — kunem se dušom svojom da sam gotova da umrem za Vaše veličanstvo.

Ovaj je uzvik dolazio iz dubine duše i u njegovu iskrenost, kao i u iskrenost onog prvog, nije se moglo posumnjati.

— Jest, — nastavi gđa Bonasije — jest, ovde ima izdajnika, ali kunem vam se svetim imenom Bogorodice da od mene niko nije odaniji Vašem veličanstvu. Te rese koje kralj zahteva vi ste dali vojvodi od Bakingema, je l’ te? Te su rese bile u jednoj maloj kutiji od ružina drveta, koju je on nosio pod pazuhom? Da se ne varam? Je li tako?

— Oh, bože moj, bože moj, — šaputala je kraljica, kojoj su zubi cvokotali od straha.

— Te rese — nastavi gđa Bonasije — treba dobiti natrag.

— Da, nema sumnje, treba — uzviknu kraljica, — ali kako, kako?

— Treba poslati koga vojvodi.

— Ali koga?… koga?… Kome da se poverim?

— Imajte poverenja u mene, gospođo; ukažite mi tu čast, moja kraljice, i ja ću naći glasnika!

— Ali trebaće pisati!

— Oh, da! Bez toga se ne može ništa učiniti. Dve reči samo napisane rukom Vašega veličanstva i vaš lični pečat.

— Ali te dve reči, to je moja osuda, to je razvod braka, progonstvo.

— Da, ako padne u ruke kakvog izdajnika! Ali ja vam stojim dobra da će te dve reči biti predate na njihovu adresu.

— Oh, bože moj, treba, dakle, da svoj život, svoju čast, svoje dobro ime položim u vaše ruke!

— Jest, gospođo, treba, i ja ću spasti sve to!

— Ali kako, recite mi to bar.

— Moj je muž pušten na slobodu pre dvatri dana; ja još nisam imala vremena da se vidim s njime. To je dobar i čestit čovek, koji niti koga mrzi niti koga voli. On će učiniti sve što budem htela; i ne znajući šta nosi, on će otputovati na moju zapovest i predaće pismo Vašeg veličanstva, i ne znajući čak da je Vašeg veličanstva, na adresu koja bude na njemu stajala.

Kraljica živo i sa žarom uze za ruke mladu ženu, pogleda je kao da je htela čitati u dnu njena srca i, ne videći u njenim lepim očima ništa drugo do iskrenost, nežno je poljubi.

— Učini to — uzviknu ona — pa si mi spasla život, pa si mi spasla čast!

— O, ne uveličavajte uslugu koju sam srećna učiniti vam; ja nemam šta da spasem Vašem veličanstvu, koje je samo žrtva sramnih spletaka.

— To je istina, to je istina, dete moje, — reče kraljica, — imaš pravo.

— Dajte mi, dakle, to pismo, gospođo, vreme prolazi. Kraljica pohita jednom malom stolu na kome je bilo mastila, hartije i pera, napisa dva reda, zapečati pismo svojim pečatom i predade ga gđi Bonasije.

— A sad — reče kraljica — zaboravili smo nešto što je vrlo potrebno.

— Šta to?

— Novac.

Gđa Bonasije pocrvene.

— Da, to je istina — reče ona — i priznaću Vašem veličanstvu da moj muž…

— Tvoj muž nema novaca, to si htela reći.

— Ne, ima, ali je velika tvrdica, to mu je mana. No neka se Vaše veličanstvo ne brine, naći ćemo sredstava…

— Ali ni ja nemam novaca — reče kraljica (oni koji budu čitali Memoare gospođe od Motevila neće se začuditi ovom odgovoru) — ali stani.

Ana od Austrije brzo ode do svoje kutije za nakit.

— Evo jednog prstena — reče ona — koji je, kako uveravaju, vrlo skupocen; dobila sam ga od svoga brata, španskoga kralja; on je moj i mogu njime raspolagati. Uzmi ovaj prsten, pretvori ga u novac i neka tvoj muž otputuje.

— Za jedan sat biće učinjeno po vašoj zapovesti.

— Ti vidiš adresu — dodade kraljica, govoreći tako tiho da se jedva moglo čuti šta govori — milordu vojvodi od Bakingema, London.

— Pismo će se predati njemu lično.

— Plemenito dete! — uzviknu Ana od Austrije.

Gđa Bonasije poljubi kraljicu u ruke, sakri pismo u nedra i iščeznu lako kao ptica.

Posle deset minuta bila je kod kuće. Kao što beše rekla kraljici, nije se bila videla sa svojim mužem otkako je ovaj pušten na slobodu; ona nije znala za promenu koja se stvorila u njemu u korist kardinala, promenu koju naknadno behu pojačale dve-tri posete grofa od Rošfora. Ovaj beše postao najbolji prijatelj g. Bonasijea, koga je lako ubedio da njegova žena nije ukradena iz nekih grešnih osećanja nego da je to bila samo jedna politička obazrivost.

Ona zateče g. Bonasijea samog; jadni čovek s teškom je mukom povraćao red u kući, u kojoj je našao nameštaj gotovo polomljen, a ormane gotovo prazne, pošto pravosuđe nije bilo jedna od onih triju stvari koje je kralj Solomon označio kao stvari koje ne ostavljaju traga za sobom. Što se tiče sluškinje, ona beše pobegla još kad joj je gospodar zatvoren. Strah beše tako obuzeo devojku da se od Pariza do Burgonje, zemlje u kojoj se rodila, nije nigde zaustavila.

Čestiti trgovac, čim se vratio kući, izvestio je ženu o svom srećnom povratku, i žena mu je odgovorila da mu čestita i da će mu doći onog trenutka kad joj to budu dopustile njene dužnosti.

Taj trenutak nije došao punih pet dana, što bi se u svakoj drugoj prilici učinilo gazda-Bonasijeu odveć dugo, ali poseta koju je učinio kardinalu i posete koje je njemu činio Rošfor davale su mu dovoljno povoda za razmišljanje, a, kao što je poznato, nikad vreme ne prolazi tako brzo kao u razmišljanju.

Bonasijeu je prolazilo utoliko brže što su njegova razmišljanja bila sasvim ružičasta. Rošfor ga je zvao svojim prijateljem, svojim dragim Bonasijeom i neprestano mu je govorio kako kardinal na nj mnogo polaže. Trgovac je već video sebe na putu počasti i bogatstva.

I gospođa Bonasije razmišljala je, ali, valja reći, o svemu drugom samo ne o slavi; i protiv njene volje, stalan predmet njenih misli bio je onaj lepi mladić, tako hrabar, i koji je izgledao tako zaljubljen. Udata od osamnaest godina za g. Bonasijea, živeći uvek među prijateljima svoga muža koji nije bio u stanju da ulije ma kakvo osećanje mladoj ženi čije je srce bilo uzvišenije od njenog položaja, gđa Bonasije beše ostala neosetljiva prema običnim dražima. Ali, u ono vreme naročito, titula plemićka bila je veoma uvažavana kod građanstva, a d’Artanjan beše plemić, uz to, nosio je gardijsku uniformu, koju su, posle uniforme musketarske, žene najviše cenile; pri tom, ponavljamo, bio je lep, mlad, hrabar; govorio je o ljubavi kao čovek koji voli i koji žudi da bude voljen; dakle, više no što je trebalo da se zavrti mozak od dvadeset i tri godine, a gđa Bonasije beše došla baš u to srećno doba života.

Iako beše proteklo više od osam dana kako se nisu videli, iako se za to vreme behu dogodili ozbiljni događaji među njima, g. i gđa Bonasije pozdraviše se s izvesnom zabrinutošću; pri svem tom, g. Bonasije pokaza stvarnu radost i pođe svojoj ženi raširenih ruku.

Gđa Bonasije podnese mu čelo.

— Da razgovaramo malo — reče ona.

— Kako? — reče Bonasije začuđen.

— Da, imam nešto vrlo važno da vam kažem.

— Zaista, i ja imam vama da postavim nekoliko doista ozbiljnih pitanja. Objasnite mi, molim vas, vašu otmicu.

— Nije sad reč o tome — reče gđa Bonasije.

— Nego o čemu? O mome zatvaranju?

— Doznala sam za nj još istog dana, ali kako niste bili krivi ni za kakav zločin, kako niste bili krivi ni za kakvu intrigu, najzad, kako niste znali ništa što bi vas moglo kompromitovati, ni vas niti ikoga, ja sam tom događaju pridavala važnost koju je zasluživao.

— Vi govorite o toj stvari vrlo olako, gospođo, — prihvati Bonasije, uvređen što se njegova žena tako malo brine za nj. — Znate li vi da sam ja čitav dan i čitavu noć proveo u jednoj ćeliji u Bastilji?

— Dan i noć su brzo prošli; ostavimo vaše zatvaranje i vratimo se na ono što me je dovelo k vama.

— Kako, šta vas je dovelo k meni! Dakle, nije vas dovela želja da vidite muža s kojim se niste videli osam dana? — upita trgovac, uvređen.

— Najpre to, a zatim drugo nešto.

— Govorite!

— Nešto vrlo važno, od čega možda zavisi naša sreća.

— Naša sreća sasvim se izmenila otkako sam vas video, gospođo Bonasije, i ne bih se začudio kad bi joj od danas pa za nekoliko meseci mnogi pozavideli.

— Da, naročito ako budete hteli poslušati uputstva koja ću vam dati.

— Meni?

— Jest, vama. Ima da se učini jedno dobro i sveto delo, gospodine, i u isto vreme da se zaradi mnogo novaca.

Gđa Bonasije znala je da govoreći mužu o novcu dodiruje njegovu slabu stranu.

Ali čovek, pa ma to bio i trgovac, koji je razgovarao desetak minuta s kardinalom od Rišeljea, nije više bio onaj isti čovek.

— Da se zaradi mnogo novaca! — reče Bonasije i razvuče usne.

— Da, mnogo.

— Koliko otprilike?

— Hiljadu pistola, možda.

— Dakle, vrlo je važno što ištete od mene?

— Da.

— Šta treba da radim?

— Otputovaćete smesta; daću vam jedno pismo, koje nipošto ne smete ostavljati i koje ćete predati u ruke onome kome je upućeno.

— A kuda treba da otputujem?

— U London.

— Ja, u London! Nije nego, vi zbijate šalu, nemam ja nikakva posla u Londonu.

— Ali drugima je potrebno da idete tamo.

— Ko su ti drugi? Znajte da ja ništa više ne radim slepo i da hoću da znam ne samo čemu se izlažem nego i radi koga se izlažem.

— Jedna velika ličnost šalje vas, jedna velika ličnost očekuje vas; nagrada će prevazići vaše želje, to je sve što vam mogu obećati.

— Opet intrige, neprestano intrige! Hvala lepo, ja ih se sad dobro čuvam; gospodin kardinal mi je otvorio oči.

— Kardinal! — uzviknu gđa Bonasije — videli ste se s kardinalom?

— On me je pozvao — odgovori oholo trgovac.

— I vi ste otišli na njegov poziv, nerazboriti čoveče.

— Moram vam reći da nisam mogao birati da li da idem ili da ne idem, jer sam bio između dva gardista. Isto je tako istina da bi mi, kako tada nisam poznavao Njegovu preuzvišenost, bilo vrlo milo da sam mogao proći bez te posete.

— Bio je surov prema vama? Pretio vam je, dakle?

— Pružio mi je ruku i nazvao me svojim prijateljem — svojim prijateljem, čujete li, gospođo? Ja sam prijatelj velikog kardinala!

— Velikog kardinala!

— Da mu slučajno nećete sporiti tu titulu, gospođo?

— Ja mu ne sporim ništa, ali vam kažem da je ministarska naklonost prolazna i da se samo lud čovek može vezati za jednog ministra; ima moći iznad njegove, koje se ne osnivaju na ćudi jednog čoveka ili na ishodu kakvog događaja; s tim moćima treba se udružiti.

— Vrlo mi je žao, gospođo, ali ja ne znam za drugu moć do za moć velikog čoveka kome imam čast služiti.

— Vi služite kardinalu?

— Da, gospođo, i kao njegov sluga neću dopustiti da se upuštate u zavere protiv državne bezbednosti i da idete naruku intrigama žene koja nije Francuskinja i u koje je špansko srce. Na sreću, tu je veliki kardinal; njegovo budno oko motri i prodire do dna srca.

Bonasije je reč po reč ponavljao jednu frazu koju je čuo od grofa od Rošfora. Jadna žena, koja je računala na svoga muža i koja je, u toj nadi, stajala za nj dobra kraljici, uplaši se od opasnosti u koju umalo nije uletela i od nemoći u kojoj se nalazila. Međutim, poznavajući slabost, a naročito gramžljivost svoga muža, nije gubila nadu da će ga pridobiti.

— A, vi ste kardinalista, gospodine, — uzviknu ona — a vi služite stranci onih koji zlostavljaju vašu ženu i koji vređaju vašu kraljicu!

— Interesi pojedinaca nisu ništa pred interesima sviju. Ja sam za one koji spasavaju državu — reče Bonasije svečano.

To je bila druga jedna fraza grofa Rošfora, koju beše upamtio i našao prilike da je upotrebi.

— A znate li vi šta je država o kojoj govorite? — reče gđa Bonasije, sležući ramenima. — Zadovoljite se da budete običan građanin i priđite strani koja vam nudi najviše koristi.

— He! He! — reče Bonasije, kucajući po jednoj kesici okrugla trbuščića, koja je davala srebrne zvuke — a šta velite o ovome, gospođo?

— Otkuda vam taj novac?

— Zar ne možete da pogodite?

— Od kardinala?

— Od njega i od mog prijatelja grofa od Rošfora:

— Grof od Rošfora! Ta on je mene i odveo!

— Mogućno, gospođo.

— I vi ste primili novac od tog čoveka?

— Niste li mi sami rekli da je ta otmica bila čisto političke prirode?

— Jesam, ali toj otmici bio je cilj da me natera da izdam svoju gospođu, da mi mukama izmame priznanje koje može kompromitovati čast, a možda i život moje uzvišene gospođe.

— Gospođo, — prihvati Bonasije — vaša je uzvišena gospođa jedna verolomna Španjolka i ono što kardinal učini dobro je učinjeno.

— Gospodine, — reče mlada žena — ja sam znala da ste kukavica, tvrdica i glupak, ali nisam znala da ste bez časti.

— Gospođo, — reče Bonasije, koji ne beše nikad video svoju ženu ljutu i koji se bojao bračnoga gneva — gospođo, šta vi to govorite?

— Kažem da ste jedan bednik! — nastavi gđa Bonasije, koja vide da povraća unekoliko uticaj na svoga muža. — A, vi vodite politiku! I to politiku kardinalsku! A, vi se prodajete, telom i dušom, za novac demonu!

— Ne, nego kardinalu.

— To je jedno isto! — uzviknu mlada žena. — Ko kaže Rišelje kao da kaže Satana.

— Ćutite, gospođo, ćutite, može vas ko čuti!

— Jest, imate pravo, i ja bih se stidela vašeg kukavičluka.

— Pa dobro, da čujem, šta tražite od mene?

— Rekla sam vam: da smesta otputujete, gospodine, i da verno izvršite nalog koji je za vas čast; pod tom pogodbom zaboravljam sve, opraštam i, štaviše — ona mu pruži ruku — vraćam vam svoje prijateljstvo.

Bonasije je bio slabotinja i tvrdica, ali je voleo svoju ženu; on se razneži. Čovek od pedeset godina ne može dugo biti ljut na ženu od dvadeset i tri. Gđa Bonasije vide da se koleba.

— No, jeste li se rešili? — reče ona.

— Ali, draga moja, promislite malo šta zahtevate od mene; London je daleko od Pariza, vrlo daleko, i nalog koji mi poveravate možda nije bez opasnosti.

— Svejedno, vi ćete ih izbeći!

— Ne, gospođo Bonasije, — reče trgovac — ne, ne pristajem; ja se bojim intriga. Ja sam video Bastilju! Brrr! Strašna je to stvar Bastilja! Kad samo pomislim na nju, koža mi se ježi. Pretili su mi mučenjem. A znate li vi šta je to mučenje? Drvene klince zabadaju vam u noge dok vam kosti ne popucaju! Ne, ne, neću da idem. Do đavola, što ne idete sami? Jer, zaista, meni se čini da sam se dosad varao u vama: vi ste čovek, i to strašan čovek!

— A vi, vi ste žena, jedna podla žena, glupa i blesasta. A, bojite se! E lepo, ako smesta ne otputujete, ja ću izraditi da vas zatvore po zapovesti kraljičinoj i da vas strpaju u tu Bastilju koje se toliko bojite.

Bonasije se duboko zamisli; on zrelo izmeri u svome mozgu oba gneva, i kardinalov i kraljičin; gnev kardinalov pretegao je ogromno.

— Izradite da me zatvore u ime kraljičino — reče on — ja ću potražiti zaštitu Njegove preuzvišenosti.

Gđa Bonasije vide da je sad otišla suviše daleko i uplaši se što se toliko izgovorila. Ona je za časak posmatrala sa strahom ovo glupo lice, nepokolebljivo kao lice u glupaka koji se boji.

— Pa dobro, kako hoćete — reče ona. — Na kraju krajeva, možda vi imate pravo; muškarac se razume u politiku više nego žena, a naročito vi, gospodine Bonasije, koji ste razgovarali s kardinalom. Međutim, strašno je — dodade ona — da se moj muž, da se čovek na čiju sam naklonost mislila da mogu računati, tako neljubazno ponaša prema meni i neće da mi ispuni jednu želju.

— Neće zato što vaše želje mogu daleko odvesti — prihvati Bonasije pobedonosno — i ja ih se čuvam.

— Onda ću odustati od njih — reče mlada žena i uzdahnu — dobro, ne govorimo više o tome.

— Kad biste mi bar rekli šta ću raditi u Londonu — nastavi Bonasije, koji se seti, malo kasno, da mu je Rošfor preporučio da pokuša doznati tajne svoje žene.

— Nije potrebno da znate — reče mlada žena, koju je sad nagonska nepoverljivost vukla nazad — u pitanju je bila jedna sitnica kakve žene često žele, jedna kupovina na kojoj se moglo mnogo zaraditi.

Ali što se mlada žena više branila, Bonasije je sve više mislio da je tajna koju mu nije htela reći doista važna. On se, dakle, reši da smesta otrči grofu od Rošfora i da mu kaže kako kraljica traži glasnika da ga pošalje u London.

— Oprostite što vas moram ostaviti, draga gospođo Bonasije, — reče on — ali ne znajući da ćete mi doći večeras, zakazao sam sastanak jednome od svojih prijatelja; odmah ću se vratiti i, ako hoćete samo malo da me pričekate, čim budem svršio posao s tim prijateljem, doći ću po vas i, pošto je već kasno, odvešću vas u Luvr.

— Hvala, gospodine, — odgovori gđa Bonasije — vi niste dovoljno hrabri da mi možete biti od kakve koristi i zato ću se sama vratiti u Luvr.

— Kako vam drago, gospođo Bonasije, — prihvati bivši trgovac. — Hoću li vas skoro opet videti?

— Na svaki način: iduće nedelje, nadam se, daće mi služba malo slobode i koristiću se njome da dođem i dovedem u red našu kuću, u kojoj je zavladao priličan nered.

— Vrlo dobro; ja ću vas čekati. Ne ljutite se na mene?

— Ja! Bože sačuvaj.

— Onda, do viđenja?

— Do viđenja.

Bonasije poljubi ženu u ruku i naglo ode.

„No”, — reče gđa Bonasije kad joj je muž zatvorio vrata sa ulice i kad je ostala sama, — „ovom glupaku još je samo trebalo da bude kardinalista! A ja, ja sam uveravala kraljicu, obećala sam mojoj jadnoj gospođi… Ah, bože moj, bože moj! Ona će me smatrati za jednu od onih podlih žena kojih je dvor prepun i koje su ponameštane oko nje da je špijuniraju! Ah, gospodine Bonasije, nikad vas nisam mnogo volela, ali sad, sad vas mrzim i, tako mi boga, platićete mi za ovo.”

U trenutku kad je izgovarala ove reči ču se neka lupa na tavanici; ona diže glavu i neki glas, koji dopre do nje kroz tavanicu, reče joj:

— Draga gospođo Bonasije, otvorite mi vratanca iz dvorišta da dođem k vama.

XVIII

LJUBAVNIK I MUŽ

— Ah, gospođo, — reče d’Artanjan, ulazeći na vrata koja mu je mlada žena otvorila — dopustite mi da vam kažem da imate žalosnog muža.

— Vi ste, dakle, čuli naš razgovor? — upita živo gđa Bonasije, gledajući d’Artanjana nespokojno.

— Od početka do kraja.

— Ali kako to, bože moj?

— Na način koji je samo meni poznat i na koji sam čuo i onaj mnogo življi razgovor koji ste imali sa žbirima kardinalovim.

— Pa šta ste razumeli iz onoga što smo govorili?

— Mnogo štošta, pre svega, da je vaš muž jedan glupak, na sreću; zatim, da ste vi u neprilici, što mi je vrlo milo, jer mi se tako pruža prilika da vam ponudim svoje usluge, a bog mi je svedok da sam gotov skočiti za vas u vatru; najzad, da je kraljici potrebno da jedan čovek hrabar, razborit i odan otputuje u London nje radi. Ja imam bar dve od te tri osobine koje su vam potrebne i stojim vam na raspolaganju.

Gđa Bonasije ne odgovori, ali joj je srce zaigralo od radosti i neka potajna nada zablistala je u njenim očima.

— A kakva ćete mi jemstva dati — upita ona — ako pristanem da vam poverim taj zadatak?

— Moju ljubav prema vama. Molim vas, recite, zapovedajte, šta treba da radim?

— Bože moj, bože moj! — šaputala je mlada žena. — Smem li vam poveriti takvu jednu tajnu, gospodine? Vi ste maltene dete!

— No, vidim da vam treba neko ko će stajati dobar za mene.

— Priznajem da bi me to veoma mnogo umirilo.

— Poznajete li Atosa?

— Ne.

— Portosa?

— Ne.

— Aramisa?

— Ne. Ko su ta gospoda?

— Kraljevi musketari. Poznajete li gospodina od Trevila, njihovog kapetana.

— O, toga poznajem, ne lično, nego otuda što sam od kraljice često slušala o njemu kao o hrabrom i časnom plemiću.

— Ne bojite se, dakle, da će vas on izdati radi kardinala?

— O, ne, zacelo.

— E lepo, kažite njemu vašu tajnu i pitajte ga možete li mi je poveriti, ma kako važna, ma kako dragocena, ma kako strašna da je.

— Ali ta tajna nije moja i ne mogu je tako otkriti.

— A hteli ste je poveriti gospodinu Bonasijeu — reče d’Artanjan s gorčinom.

— Kao što se pismo poverava šupljem drvetu, krilu golubovom, psećem okovratniku.

— Međutim, vi vidite da vas ja volim.

— Vi to kažete.

— Ja sam častan čovek!

— Verujem.

— Hrabar sam.

— O, u to sam sigurna.

— Onda, ogledajte me!

Gđa Bonasije pogleda mladog čoveka, ustežući se još neprestano. Ali u njegovim očima bilo je toliko žara, a glas mu je bio tako ubedljiv da ona oseti kako je nešto vuče da mu pokloni poverenje. Uostalom, bila je u jednoj od takvih prilika u kojima treba staviti na kocku sve za sve. Kraljica bi propala sa suviše velikog ustezanja onako isto kao i sa suviše velikog poverenja. A posle, da priznamo, i nenamerna naklonost koju je osećala prema ovom mladom zaštitniku odluči je da govori.

— Čujte — reče mu ona — ja verujem vašim rečima i vašim uveravanjima. Ali vam se kunem pred bogom koji nas čuje: ako me izdate, i moji mi neprijatelji oproste, ja ću se ubiti, optužujući vas za svoju smrt.

— A ja — reče d’Artanjan — ja vam se kunem pred bogom: ako me uhvate u vršenju zapovesti koje mi date, umreću pre nego učinim ili kažem ma šta što može koga kompromitovati.

Na to mu mlada žena poveri strašnu tajnu, koje je deo jedan slučajno otkrio pred Samarićankom.

To je bila njihova uzajamna izjava ljubavi.

D’Artanjan je plivao u radosti i ponosu. Ta tajna koju je saznao, ta žena koju je voleo, poverenje i ljubav načinili su ga pravim ispolinom.¹⁶

— Ja ću smesta otputovati — reče on.

— Kako, da otputujete! — uzviknu gđa Bonasije — a vaš puk, vaš kapetan?

— Duše mi, zbog vas sam na sve to zaboravio, draga Konstancija! Jest, imate pravo, potrebno mi je odsustvo.

— Opet jedna smetnja — prošapta s bolom gđa Bonasije.

— O, — uzviknu d’Artanjan posle kratkog razmišljanja — tu ću smetnju lako otkloniti, ne brinite se.

— Kako?

— Naći ću još večeras gospodina od Trevila i zamoliti ga da mi to odsustvo izradi u svoga šuraka, gospodina od Esara.

— Sad, drugo nešto.

— Šta? — upita d’Artanjan, videći da se gđa Bonasije usteže da govori.

— Vi možda nemate novaca?

— „Možda” je suvišno — reče d’Artanjan, smešeći se.

— Onda — nastavi gđa Bonasije, otvorivši jedan orman i uzevši iz njega kesu koju je na po časa pre toga njen muž tako slatko milovao — uzmite ovu kesu.

— Kesu kardinalovu! — uzviknu d’Artanjan, koji, kao što ćete se setiti, zahvaljujući izvađenim ciglama, ne beše izgubio nijedne reči od razgovora trgovčevog i njegove žene. On prsnu u smeh.

— Kardinalovu — odgovori gđa Bonasije — kao što vidite, dostojna je poštovanja.

— Ah — uzviknu d’Artanjan — spasti kraljicu novcem Njegove preuzvišenosti, to će biti dvostruko zanimljivo!

— Vi ste ljubazan i divan mlad čovek — reče gđa Bonasije. — Verujte da Njeno veličanstvo neće biti nezahvalno.

— O, ja sam već bogato nagrađen! — uzviknu d’Artanjan. — Ja vas volim, vi mi dopuštate da vam to kažem: to je već više sreće nego sam se smeo nadati.

— Ćutite! — reče gđa Bonasije i uzdrhta.

— Šta je?

— Neko govori na ulici.

— To je glas…

— Moga muža. Jest, poznala sam ga! D’Artanjan pritrče vratima i navuče rezu.

— On neće ući dok ja ne odem, reče, a kad budem otišao, vi ćete mu otvoriti.

— Ali trebalo bi da sam i ja otišla. Ako ostanem ovde, kako da opravdam nestanak ovog novca?

— Imate pravo, treba otići.

— Otići, ali kako? On će nas videti ako iziđemo.

— Onda da se popnemo u moj stan.

— Ah — uzviknu gđa Bonasije — vi mi to kažete tonom koji me plaši.

Gđa Bonasije izgovori ove reči sa suzama u očima. D’Artanjan vide ove suze i, zbunjen, tronut, pade pred nju na kolena.

— Kod mene — reče — bićete sigurni kao u kakvom hramu, dajem vam svoju plemićku reč.

— Hajdemo — reče ona — ja vam se poveravam, prijatelju.

D’Artanjan obazrivo skide rezu, i oboje, laki kao senke, promakoše na unutrašnja vrata u dvorište, nečujno se popeše uza stepenice i uđoše u sobu d’Artanjanovu.

Kad su došli u njegov stan, mladi čovek, radi bolje sigurnosti, zabarikadira vrata; oboje priđoše prozoru i kroz jednu pukotinu na kapku videše g. Bonasijea, koji je razgovarao s nekim čovekom u ogrtaču.

Kad ugleda tog čoveka, d’Artanjan skoči, izvuče upola svoj mač i jurnu ka vratima.

To beše čovek iz Mena.

— Šta ćete to? — uzviknu gđa Bonasije. — Vi ćete nas upropastiti.

— Zakleo sam se da ću ubiti tog čoveka! — reče d’Artanjan.

— Vaš život u ovom trenutku pripada drugome i vi nemate pravo raspolagati njime. U ime kraljice, ja vam zabranjujem da se izlažete ma kakvoj opasnosti koja ne stoji u vezi sa ovim putem.

— U svoje ime ne zapovedate ništa?

— U svoje ime — reče gđa Bonasije s velikim uzbuđenjem — u moje ime, ja vas molim za to. Ali slušajmo, čini mi se da govore o meni.

D’Artanjan se primače prozoru i naperi uvo.

G. Bonasije beše otvorio vrata i, kad je video da u sobi nema nikoga, vratio se čoveku s ogrtačem, koga za trenutak beše ostavio samog.

— Otišla je — reče — biće da se vratila u Luvr.

— Vi ste uvereni — odgovori stranac — da nije posumnjala u kakvoj ste nameri otišli od kuće.

— Nije — odgovori Bonasije ubeđen — to je žena suviše plitke pameti.

— Je li kadet iz garde kod kuće?

— Ne verujem; kao što vidite, kapci su zatvoreni, a kroz pukotine ne vidi se svetlost.

— Opet, trebalo bi se uveriti.

— Kako?

— Idite i zakucajte na njegova vrata.

— Pitaću njegovog slugu.

— Idite.

Bonasije uđe u kuću, prođe na ista vrata na koja su malopre prošli begunci, pope se do d’Artanjanovog stana i zakuca.

Niko ne odgovori. Portos, da bi izgledao što otmenije, beše za to veče pozajmio Planšea. Što se tiče d’Artanjana, on nije davao znaka života.

U trenutku kad se Bonasijeov prst začu na vratima, mladi ljudi osetiše kako im srce zaigra.

— Nema nikoga kod njega — reče Bonasije.

— Ako, uđimo pri svem tom u vaš stan, tamo ćerno biti sigurniji nego pred vratima.

— Ah, bože! — prošapta gđa Bonasije — nećemo ništa više čuti.

— Naprotiv — reče d’Artanjan — čućemo mnogo bolje.

D’Artanjan izvadi tri-četiri cigle, koje su od njegove sobe načinile drugo Dionisijevo uvo,¹⁷ raširi po zemlji jednu prostirku, kleče i dade znak gđi Bonasije da se, kao on, nagne nad otvor.

— Jeste li uvereni da nema nikoga? — reče nepoznati.

— Potpuno uveren — reče Bonasije.

— I vi mislite da se vaša žena?…

— Vratila u Luvr.

— I da ni s kim nije govorila do s vama?

— U to sam ubeđen.

— To je vrlo važno, razumete li?

— Dakle, vest koju sam vam doneo od važnosti je…

— Vrlo velike, dragi moj Bonasije, to vam ne krijem.

— Kardinal će, dakle, biti zadovoljan mnome?

— U to ne sumnjam.

— Veliki kardinal.

— Znate li pouzdano da u razgovoru s vama vaša žena nije pomenula nijedno ime?

— Ne verujem da je.

— Nije imenovala ni gospođu od Ševreza, ni gospodina od Bakingema, ni gospodu od Vernea?

— Nije, rekla mi je samo kako hoće da me pošalje u London da poslužim interesima jedne vrlo velike ličnosti.

— Izdajnik! — prošapta gđa Bonasije.

— Ćutite! — reče d’Artanjan i uhvati je za ruku, koju mu ona ostavi i ne obraćajući pažnje na to.

— Baš ste učinili veliku glupost — nastavi čovek u ogrtaču — što se niste pretvarali da primate poruku; sad biste imali pismo; država kojoj grozi opasnost bila bi spasena, a vi…

— A ja?

Vama bi kardinal dao plemićku titulu…

— Rekao vam je to?

— Jest, znam da vas je hteo time iznenaditi.

— Ne brinite se — prihvati Bonasije — moja me žena obožava i još nije kasno

— Glupak! — prošapta gđa Bonasije.

— Ćutite! — reče d’Artanjan i jače joj steže ruku.

— Kako, još nije kasno? — prihvati čovek u ogrtaču.

— Tako, otići ću u Luvr, dozvaću gđu Bonasije, reći ću joj da sam se predomislio, dobiću pismo i otrčaću kardinalu.

— Onda, idite brzo; ja ću se vratiti malo docnije da čujem šta ste učinili.

Nepoznati ode.

— Nitkov jedan! — reče gđa Bonasije, upućujući i ovaj epitet svome mužu.

— Ćutite! — ponovi d’Artanjan i steže joj ruku još jače.

Strašan urlik prekide uto razmišljanja d’Artanjanova i gđe Bonasije. To beše njen muž, koji je bio primetio da mu je nestala kesa i koji je vikao za kradljivcem.

— Oh, bože! — uzviknu gđa Bonasije — uzbuniće ceo kvart.

Bonasije je dugo vikao, ali kako takve vike, budući vrlo česte, nisu nikoga privlačile u Grobarskoj ulici, i kako je, uostalom, trgovčeva kuća od nekog vremena bila na dosta rđavom glasu, Bonasije, videći da niko ne dolazi, iziđe, vičući neprestano, i dugo se još čuo njegov glas koji se udaljavao u pravcu Ulice Bak.

— A sad, kad je otišao, treba i vi da idete — reče gđa Bonasije. — Budite hrabri, ali naročito smotreni, i imajte na umu da pripadate kraljici.

— Njoj i vama! — uzviknu d’Artanjan. — Budite spokojni, lepa Konstancija, vratiću se dostojan njene zahvalnosti, ali da li ću se vratiti i dostojan vaše ljubavi?

Mlada žena odgovori samo jakim rumenilom koje obli njene obraze. Posle nekoliko trenutaka d’Artanjan iziđe, uvijen i on u veliki ogrtač koji viteški behu zadigle korice dugačkog mača.

Gđa Bonasije gledala je za njim dugim ljubavnim pogledom kojim žena prati muškarca koga oseća da voli, ali kad je zašao za ugao u ulici, ona pade na kolena, sklopi ruke i uzviknu:

„O bože, zaštiti kraljicu, zaštiti mene!”

XIX

RATNI PLAN

D’Artanjan ode pravo g. od Trevila. Bio je uveren da će onaj prokleti nepoznati, koji kao da je bio kardinalov agent, za nekoliko minuta saopštiti kardinalu sve i s razlogom je mislio da ne treba gubiti ni časka.

Srce mladoga čoveka plivalo je u radosti. Beše mu se ukazala prilika u kojoj je mogao u isti mah i steći slave i zaraditi novaca, i koja ga je približila ženi koju je obožavao. Taj slučaj učinio je, dakle, za njega gotovo odmah više no što bi smeo iskati od proviđenja.

G. od Trevila beše u svom salonu, u svom običnom krugu plemića. D’Artanjan, koga su poznavali kao čoveka kome je pristup u svako doba slobodan, uputi se pravo njegovom kabinetu i izvesti ga po momku da ga očekuje zbog jedne važne stvari.

Jedva da je prošlo pet minuta kako je d’Artanjan došao, a g. od Trevila uđe. Na prvi pogled, a po radosti koja se ogledala na njegovom licu, uvaženi kapetan vide da doista ima nešto novo.

Celim putem pitao se d’Artanjan da li da se poveri g. od Trevila ili da mu samo ište dopuštenje za jednu tajnu stvar. Ali g. od Trevila bio je uvek tako dobar prema njemu, bio je tako odan kralju i kraljici, i mrzeo je tako od srca kardinala da se mladi čovek reši da mu sve kaže.

— Vi ste me zvali, mladi prijatelju? — reče g. od Trevila.

— Da, gospodine, — reče d’Artanjan — i nadam se da ćete mi oprostiti što sam vas uznemirio kad budete čuli o kakvoj je važnoj stvari reč.

— Onda govorite, slušam vas.

— U pitanju je — reče d’Artanjan spustivši glas — ništa manje nego čast, a možda i život kraljice.

— Šta kažete? — upita g. od Trevila, osvrćući se na sve strane da se uveri jesu li sami i gledajući d’Artanjana svojim oštrim pogledom.

— Kažem, gospodine, da me je slučaj učinio gospodarem jedne tajne…

— Koju ćete dobro čuvati, nadam se, mladi čoveče, ako vam je život mio.

— Ali koju treba vama da poverim, gospodine, jer mi vi jedini možete pomoći u zadatku koji sam primio od Njenog veličanstva.

— Je li ta tajna vaša?

— Nije, gospodine, nego kraljičina.

— Jeste li ovlašćeni od Njenog veličanstva da mi je poverite?

— Nisam, gospodine, naprotiv, preporučena mi je najveća tajna.

— Pa što onda hoćete da je izdate meni?

— Zato što, kao što vam rekoh, bez vas ne mogu ništa, i što se bojim da mi ne odreknete uslugu za koju sam došao da vas molim ako ne budete znali u kakvom je cilju tražim.

— Zadržite za se tu tajnu, mladi čoveče, i recite mi šta želite?

— Želim da mi izradite kod gospodina od Esara odsustvo od petnaest dana.

— Kad?

— Još noćas.

— Idete iz Pariza?

— S naročitim zadatkom.

— Možete li mi reći kuda?

— U London.

— Ima li ko računa da ne postignete svoj cilj?

— Mislim da bi kardinal dao sve na svetu da me spreči u ovom zadatku.

— I vi putujete sami?

— Sam.

— U tom slučaju nećete preći Bondi; to vam kažem ja, Trevil.

— Kako to?

— Ubiće vas.

— Ništa, poginuću vršeći svoju dužnost.

— Ali nećete izvršiti svoj zadatak.

— To je istina — reče d’Artanjan.

— Slušajte — nastavi Trevil — u takvim preduzećima treba da budu četvorica, pa da jedan uspe.

— Ah, imate pravo, gospodine! — reče d’Artanjan. — Ali vi poznajete Atosa, Portosa i Aramisa i znate da mogu raspolagati njima.

— A da im ne poverite tajnu koju ja nisam hteo znati?

— Mi smo se jedanput zasvagda zakleli jedan drugome na slepo poverenje i bezuslovnu odanost. Uostalom, vi im možete reći da uživam vaše potpuno poverenje i oni neće biti nimalo nepoverljiviji od vas.

— Ja mogu svakome od njih poslati petnaestodnevno odsustvo, to je sve; Atosu, koji još boluje od rane, da ide u banju Forž; Portosu i Aramisu da idu sa svojim prijateljem, koga neće da ostave u tako teškom položaju. Dato odsustvo biće dokaz da odobravam njihov put.

— Hvala vam, gospodine, vi ste isuviše dobri.

— Nađite se s njima odmah i neka se sve izvrši još ove noći. Nego, napišite mi najpre molbu za gospodina od Esara. Možda je kakav špijun išao za vama i vaša poseta, za koju u tom slučaju kardinal već zna, biće na taj način opravdana.

D’Artanjan napisa molbu i g. od Trevila, primajući je iz njegovih ruku, obeća mu da će dva časa pre svanuća sva četiri odsustva biti u stanovima putnika.

— Budite tako dobri te pošaljite moje u Atosov stan — reče d’Artanjan. — Bojim se, ako se vratim kući, da ne natrapam na koga.

— Dobro. A sad, zbogom i srećan put! Zbilja… — reče g. od Trevila zovnuvši ga.

D’Artanjan se vrati.

— Imate li novaca?

D’Artanjan kucnu po kesici koja mu je bila u džepu.

— Dosta? — upita g. od Trevila.

— Tri stotine pistola.

— Dobro je, s tim se može otići na kraj sveta; idite sad.

D’Artanjan pozdravi g. od Trevila, koji mu pruži ruku; d’Artanjan je steže s poštovanjem u kome je bilo i zahvalnosti. Otkako je došao u Pariz, imao je samo da se hvali tim krasnim čovekom, koji mu je uvek izgledao častan, odan i veliki.

Njegova prva poseta bila je Aramisu. Nije bio kod svoga prijatelja od one poznate večeri kad je išao za gđom Bonasije. Štaviše, jedva da se video s mladim musketarom i kad god ga je video, činilo mu se da opaža na njegovom licu neku duboku tugu.

Pa i to veče sedeo je Aramis sumoran i zamišljen; d’Artanjan mu postavi nekoliko pitanja o toj velikoj seti; Aramis se izgovori jednim komentarom o osamnaestoj glavi svetoga Avgustina, koji je morao da napiše na latinskom za iduću nedelju i o kome je mnogo razmišljao.

Ova dva prijatelja razgovarala su tako nekoliko trenutaka, kad jedan momak g. od Trevila donese jedno zapečaćeno pismo.

— Šta je to? — upita Aramis.

— Odsustvo koje je gospodin tražio — odgovori lakej.

— Ja? Ja nisam tražio nikakvo odsustvo.

— Ćutite i uzmite — reče d’Artanjan. — A vama, prijatelju, vama evo pola pistola za vaš trud; reći ćete gospodinu od Trevila da mu gospodin Aramis toplo zahvaljuje. Idite!

Momak se pokloni do zemlje i ođe.

— Šta znači ovo? — upita Aramis.

— Uzmite sve što vam je potrebno za put od petnaest dana i pođite za mnom.

— Ali, ja ne mogu ići iz Pariza u ovom trenutku dok ne doznam…

Aramis zastade.

— Šta je bilo s njom, je l’ te? — nastavi d’Artanjan.

— S kojom? — prihvati Aramis.

— Sa ženom koja je bila ovde, ženom sa vezenom maramom.

— Ko vam je rekao da je ovde bila neka žena? — upita Aramis i preblede kao smrt.

— Ja sam je video.

— I vi znate ko je ona?

— Mislim da pogađam bar.

— Slušajte — reče Aramis — kad znate toliko stvari, znate li šta je bilo s tom ženom?

— Mislim da se vratila u Tur.

— U Tur? Jest, tako je; poznajete je. Ali kako da ode u Tur, a da mi ništa ne kaže?

— Bojala se da je ne zatvore.

— Kako da mi ne piše?

— Bojala se da vas ne kompromituje.

— D’Artanjane, vi ste me povratili u život! — uzviknu Aramis. — Ja sam mislio da sam prezren, izneveren. Bio sam tako srećan da se vidim s njom! Nisam mogao verovati da je zbog mene stavila na kocku svoju slobodu; pa ipak, šta bi je moglo rukovoditi da se vrati u Pariz?

— Ono zbog čega mi danas putujemo u Englesku.

— A to je? — upita Aramis.

— Znaćete jednog dana, Aramise, ali zasad ugledaću se na doktorovu sinovicu i ćutaću.

Aramis se nasmeši, jer se seti priče koju je jedno veče pričao svojim prijateljima.

— E, kad nije više u Parizu i kad vi to znate pouzdano, d’Artanjane, ništa me više ovde ne zadržava i gotov sam da idem za vama. Rekoste da idemo?…

— Do Atosa, zasad, i ako hoćete da idete sa mnom, molim vas da pohitate, jer smo već izgubili mnogo vremena. Zbilja, kažite i Bazenu.

— Zar će i Bazen s nama? — upita Aramis.

— Može biti. U svakom slučaju, dobro je da zasad pođe s nama do Atosa.

Aramis dozva Bazena i, pošto mu je naredio da dođe za njim u Atosov stan, reče:

— Sad možemo ići — uze ogrtač, mač i tri pištolja, i uzalud otvori tri četiri fioke da vidi neće li u njima naći kakav zalutali pistol. I kad se dobro uverio da je to traženje bilo izlišno, pođe s d’Artanjanom, pitajući se kako to da mladi kadet iz garde isto tako dobro kao i on zna ko je bila žena kojoj je ukazao gostoprimstvo, a bolje nego on šta je bilo s njom.

Na izlasku, Aramis spusti ruku na rame d’Artanjanu, pogleda ga pravo u oči i reče:

— Vi niste nikom govorili o toj ženi?

— Nikome na svetu.

— Pa ni Atosu ni Portosu?

— Nisam im ni reči rekao.

— U dobar čas.

I umiren u pogledu ove važne stvari, Aramis nastavi put s d’Artanjanom, i obojica stigoše ubrzo u Atosov stan.

Zatekoše ga gde u jednoj ruci drži odsustvo, a u drugoj pismo g. od Trevila.

— Možete li mi objasniti šta znači ovo odsustvo i ovo pismo koje sam sad baš dobio? — reče Atos začuđeno.

Dragi Atose, nisam nimalo protivan da se odmorite petnaest dana, pošto je to po vaše zdravlje neophodno. Idite, dakle, u banju Forž, ili u drugu kakvu koja vam se učini dobra, i gledajte da se brzo oporavite.

Vaš nakloni Trevil

— To odsustvo i to pismo znače da treba ići sa mnom, Atose.

— U banju Forž?

— Tamo ili na drugu koju stranu.

— Za kralja?

— Za kralja ili kraljicu; nismo li mi u službi Njihovih veličanstava ?

U tom trenutku uđe Portos.

— Tako mi boga — reče on — ovo je čudnovato; otkad to u musketarima daju ljudima odsustva i kad ih ne traže?

— Otkako imaju prijatelja koji ih traže za njih — reče d’Artanjan.

— A, a, — reče Portos — ovde kao da ima nešto novo?

— Tako je, mi putujemo — reče Aramis.

— Kuda? — upita Portos.

— Bogami, ja ne znam ništa — reče Atos — pitaj d’Artanjana.

— U London, gospodo, — reče d’Artanjan.

— U London! — uzviknu Portos. — A šta ćemo u Londonu?

— E, to vam ne mogu reći, gospodo; morate imati vere u mene.

— Ali za London — dodade Portos — treba novaca, a ja nemam ni pare.

— Ni ja — reče Aramis.

— Ni ja — reče Atos.

— Imam ja — prihvati d’Artanjan, izvuče iz džepa svoje blago i metnu ga na sto. — U ovoj kesi ima tri stotine pistola; uzmimo svaki po sedamdeset i pet; to je dovoljno da odemo u London i da se vratimo. Uostalom, ne bojte se, svi nećemo stići u London.

— A zašto?

— Zato što će, po svoj prilici, neko od nas ostati na putu.

— Pa idemo li mi to u neku borbu?

— I to u jednu od najopasnijih, to vam unapred kažem.

— E, kad stavljamo na kocku život — reče Portos — hteo bih bar da znam zašto?

— Ala ti to nešto vredi! — reče Atos.

— Pa ipak — reče Aramis — ja sam Portosova mišljenja.

— Ima li kralj običaj da vam daje računa? Ne; on vam prosto kaže: „Gospodo, u Gaskonji ili u Flandriji bori se; idite, borite se”; i vi idete. Zašto? Ni na pamet vam ne pada da pitate.

— D’Artanjan ima pravo — reče Atos — tu su naša tri odsustva koja smo dobili od gospodina od Trevila, a tu i tri stotine pistola ne znam od koga. Hajdemo da poginemo kuda nam se kaže da idemo. Vredi li život tolikih pitanja? D’Artanjane, ja sam gotov da idem s tobom.

— I ja — reče Portos.

— I ja — reče Aramis. — A i volim da odem iz Pariza. Potrebno mi je da se malo razonodim.

— No, toga ćete imati dosta, ne bojte se — reče d’Artanjan.

— A sad, kad polazimo? — reče Atos.

— Smesta — odgovori d’Artanjan — ne smemo ni trenutka gubiti.

— Hej, Grimo, Planše, Musketone, Bazene! — povikaše četiri mlada čoveka, dozivajući svoje lakeje. — Namažite nam čizme i dovedite nam konje iz doma.

Doista, svaki musketar ostavljao je u opštem domu kao u kakvoj kasarni svoga konja i konja svoga lakeja. Planše, Grimo, Musketon i Bazen brzo odoše.

— Sad, da sastavimo ratni plan — reče Portos. — Kuda ćemo najpre?

— U Kale — reče d’Artanjan — to je najkraći put za London.

— Onda čujte moje mišljenje — reče Portos.

— Govori.

— Četiri čoveka koja putuju zajedno pala bi u oči; d’Artanjan će svakome od nas dati svoja uputstva; ja ću otići napred Bulonjskim drumom da izvidim put; Atos će poći na dva časa posle mene, drumom za Amijen; Aramis će za nama, putem za Noajon; što se tiče d’Artanjana, on će poći putem kojim hoće, u odelu Planšeovom, a Planše će ići s nama, kao d’Artanjan, u gardijskoj uniformi.

— Gospodo, — reče Atos — ja sam mišljenja da u ovakvu jednu stvar ne treba plesti sluge; jednu tajnu mogu plemići slučajno izdati, ali je lakeji gotovo uvek prodadu.

— Portosov plan je, čini mi se, nezgodan — reče d’Artanjan — jer ni sam ne znam kakva vam uputstva mogu dati. Ja nosim jedno pismo, to je sve. Nemam, niti mogu načiniti tri prepisa toga pisma, pošto je ono zapečaćeno; treba dakle, po mome mišljenju, putovati u društvu. To je pismo ovde, u ovom džepu. — I on pokaza na džep u kome je bilo pismo. — Ako ja poginem, jedan od vas uzeće ga i nastaviće put; ako i taj pogine, uzeće ga drugi, i tako redom; ma jedan samo da stigne, to je sve što je potrebno.

— Bravo, d’Artanjane, i ja sam tog mišljenja! — reče Atos. — Uostalom, treba biti dosledan; ja idem u banju, i vi ćete me pratiti; umesto u banju Forž, ja idem u morsko kupatilo; imam prava na to. Ako nas ko htedne zatvoriti, pokazaću pismo gospodina od Trevila a vi ćete pokazati vaša odsustva; ako nas ko napadne, branićemo se; ako nas izvedu na sud, tvrdićemo uporno da nam je jedina namera bila okupati se izvestan broj puta u moru. S četiri čoveka pojedinačno lako je izaći nakraj, dok četiri udružena čoveka čine čitavu trupu. Naoružaćemo sva četiri lakeja pištoljima i musketama; ako pošalju protiv nas čitavu vojsku, upustićemo se u borbu, i onaj koji ostane u životu, kao što reče d’Artanjan, odneće pismo.

— Tako je! — uzviknu Aramis. — Ti ne govoriš često, Atose, ali kad govoriš, govoriš kao sveti Jovan Zlatousti. Ja usvajam Atosov plan. A ti, Portose?

— I ja — reče Portos — ako ga d’Artanjan prima. D’Artanjan, koji nosi pismo, naravno, vođ je poduhvata; neka on reši i mi ćemo izvršiti.

— Dobro! — reče d’Artanjan — Ja rešavam da usvojimo Atosov plan i da pođemo na put za pola časa.

— Usvaja se! — prihvatiše složno tri musketara. I svaki, pruživši ruku kesi, uze sedamdeset i pet pistola i spremi se da otputuje u ugovoreni čas.

XX

PUT

U dva časa ujutru četiri naša putnika iziđoše iz Pariza, na barijeri svetog Dionisija. Dok je vladala noć, ćutali su; i protiv svoje volje behu podlegli uticaju mraka i videli su zasede na sve strane.

Kad granuše prvi jutarnji zraci, njihovi se jezici odrešiše; sa suncem povrati se i veselost; bilo im je kao uoči bitke; srce im je kucalo, oči se smejale, osećali su da je život, koji će možda ostaviti, na kraju krajeva dobra stvar.

Izgled karavana beše, uostalom, divan: crni musketarski konji, njihovo marcijalno držanje, eskadronska navika ovih plemenitih drugova vojnika da idu poravnati, sve to izdalo bi i najstroži inkognito.

Za njima su išli momci oružani do zuba.

Sve je išlo dobro do Šantijia, gde su stigli oko osam časova ujutru. Trebalo je doručkovati. Sjahaše pred jednom krčmom, koju je preporučivala firma što predstavljaše svetog Martina kako polovinu svoga ogrtača daje jednom siromahu. Slugama narediše da ne rasedlavaju konje i da budu spremni odmah ići dalje.

Uđoše u opštu salu i posedaše za sto.

Jedan plemić, koji beše došao damartenskim putem sedeo je za istim stolom i doručkovao. On povede razgovor o kiši i lepom vremenu; putnici odgovoriše; on ispi u njihovo zdravlje, putnici mu vratiše ovu učtivost.

Ali u trenutku kad Musketon dođe i javi da su konji spremni i kad ustadoše od stola, stranac predloži Portosu da piju u zdravlje kardinalovo; Portos odgovori da pristaje vrlo rado ako stranac bude hteo piti u zdravlje kraljevo. Stranac reče da on ne zna za drugoga kralja do za Njegovu preuzvišenost. Portos ga nazva pijanicom; stranac trže mač.

— Učinili ste glupost — reče Atos — ali šta je tu je, natrag se ne može; ubijte tog čoveka, pa nas stignite što možete brže.

I sva trojica usedoše na konje i odjuriše, dok je Portos obećavao svome protivniku da će ga izbušiti svim udarcima koji su poznati u veštini mačevanja.

— Jedan manje! — reče Atos kad su prešli oko pet stotina koraka.

— Ali što je taj čovek naleteo baš na Portosa, a ne na koga od nas? — upita Aramis.

— Zato što je Portos govorio glasnije nego svi mi, pa je mislio da je on starešina — reče d’Artanjan.

— Ja sam uvek govorio da je ovaj kadet iz Gaskonje izvor mudrosti — promrmlja Atos.

I putnici nastaviše put.

U Boveu zadržali su se dva časa, koliko da odmore konje i da sačekaju Portosa. Posle dva časa, kako Portos ne dođe niti šta čuše o njemu, oni nastaviše put.

Na milju od Bovea, na jednom mestu gde put beše stešnjen između dva useka, oni naiđoše na osam do deset ljudi koji su, koristeći se time što je put na tome mestu bio iskvaren, tobože nešto radili, kopali jame i pravili kaljave brazde.

Aramis, bojeći se da ne iskalja svoje čizme u tom veštačkom blatu, oslovi ih surovo. Atos ga htede zadržati, ali je bilo suviše kasno. Radnici stadoše ismevati putnike i svojim bezobrazlukom izvedoše iz strpljenja čak i hladnog Atosa, koji natera svoga konja na jednog od njih.

Na to se ovi ljudi povukoše u rov i dočepaše puške koje behu skrivene u njemu; posledica je toga bila da su naših sedam putnika pretrpeli strašnu vatru. Aramisa pogodi jedno zrno, koje mu prođe kroz rame, a Musketona pogodi drugo jedno u mesnate delove ispod kukova. Međutim, samo Musketon pade s konja, ne što je bio teško ranjen nego, kako nije mogao videti ranu, mislio je, bez sumnje, da je ranjen mnogo opasnije no što je bio.

— Ovo je zaseda — reče d’Artanjan — ne trošimo barut, nego napred.

Aramis, onako ranjen, uhvati se za grivu svoga konja, koji ga odnese sa ostalima. Musketonov konj beše ih stigao i sam je galopirao u svome redu.

— Sad ćemo imati jednog konja u rezervi — reče Atos.

— Ja bih više voleo jedan šešir — reče d’Artanjan — moj je odnelo jedno zrno. Velika je sreća što pismo koje nosim nije bilo u njemu.

— Ama, ti će ljudi ubiti Portosa kad naiđe — reče Aramis.

— Da je Portos na nogama, on bi nas odavno stigao — reče Atos — ja mislim da se ona pijanica istreznila na bojištu.

I tako se galopiralo još dva časa, mada su konji bili tako umorni da se moglo bojati da naskoro ne otkažu službu.

Putnici behu udarili stranputicom, nadajući se da će tako biti manje uznemiravani; ali u Krevkeru Aramis izjavi da ne može dalje. I doista, bila je potrebna sva srčanost, koju je krio pod svojom otmenošću i svojim lepim ponašanjem, pa da stigne dotle. Svakog trenutka bledeo je, te su bili primorani pridržavati ga na njegovom konju; pred jednom krčmom skidoše ga, ostaviše uza nj Bazena, koji je, uostalom, bio u borbi više na smetnji nego od koristi, i odoše s nadom da će prenoćiti u Amijenu.

— Sto mu muka! — reče Atos kad vide da su ostala samo dva gospodara i Grimo i Planše — sto mu muka, neće me više niko prevariti! I uveravam vas da neću otvoriti usta niti izvaditi mač odavde do Kalea. Kunem se…

— Ne kunimo se — reče d’Artanjan — nego galopirajmo, ako samo konji hoće.

I putnici zabodoše mamuze u trbuhe svojih konja, koji, snažno obodeni, dobiše nove snage. Oko ponoći stigoše u Amijen, i odsedoše u krčmi „Kod zlatnog krina.”

Gostioničar je izgledao najpošteniji čovek na svetu; on dočeka putnike, sa svećom u jednoj i s pamučnom kapom u drugoj ruci; htede obojici putnika dati po jednu lepu sobu, ali, na nesreću, te sobe behu jedna na jednom, a druga na drugom kraju gostionice. D’Artanjan i Atos odbiše ponudu; gostioničar odgovori da nema drugih soba koje bi bile dostojne njihovih ekselencija, ali putnici izjaviše da će spavati u istoj sobi, samo da im se baci na zemlju po jedan dušek. Gostioničar je navaljivao, ali putnici ostadoše pri svome; trebalo je učiniti kako su oni hteli.

Tek što behu namestili svoje postelje i iznutra zabarikadirali vrata, kad se na prozorskom kapku iz avlije začu kucanje: upitaše ko je, poznadoše glas svojih slugu i otvoriše.

I doista, to behu Planše i Grimo.

— Grimo će biti dovoljan da čuva konje — reče Planše — ako gospoda hoće, ja ću leći pored vrata; na taj način biće gospoda sigurna da niko neće doći do njih.

— A na šta ćeš leći? — upita d’Artanjan.

— Evo moje postelje — odgovori Planše i pokaza svežanj slame.

— Onda, dođi — reče d’Artanjan — imaš pravo; lice u gostioničara nimalo mi se ne dopada, suviše je ljubazno.

— Ni meni — reče Atos.

Planše se pope kroz prozor i namesti se pored vrata, dok Grimo ode da se zatvori u štalu, uveravajući da će i on i sva četiri konja biti spremni u pet časova ujutru.

Noć je bila dosta mirna; istina, oko dva časa ujutru neko je pokušao da otvori vrata; ali kako se Planše naglo probudi i povika: „Ko je to?” — taj neko odgovori da je pogrešio i udalji se.

U četiri časa izjutra ču se velika vika u štali. Grimo htede izbuditi konjušare i konjušari su ga tukli. Kad otvoriše prozor, ugledaše jadnog momka onesvešćena: glava mu beše razbijena vilama.

Planše siđe u dvorište i htede osedlati konje; konji behu sasvim iznureni. Jedino bi Musketonov, koji je prošlog dana pet-šest časova putovao bez gospodara, mogao nastaviti put, ali nekom nepojmljivom pometnjom marveni lekar, po koga behu poslali, kako izgleda, da pusti krv gostioničarevom konju, pustio je krv konju Musketonovom.

Ovo ih je već počinjalo bacati u brigu; sve ove nezgode mogle su biti posledica slučaja, ali su isto tako mogle biti i plod kakve zavere. Atos i d’Artanjan iziđoše, a Planše ode da se raspita ima li u okolini tri konja na prodaju. Pred vratima behu dva dobro opremljena konja, odmorna i snažna, kao naručeni. On upita gde su gospodari, i dobi odgovor da su prenoćili i da u tom trenutku plaćaju račun gazdi.

Atos siđe da plati trošak, dok d’Artanjan i Planše ostaše na uličnim vratima; gostioničar beše u jednoj niskoj i sklonjenoj sobi; Atosa zamoliše da uđe.

Atos uđe slobodno i izvadi dva pistola da plati; gostioničar je bio sam i sedeo za stolom, na kome je jedna fioka bila upola otvorena. On uze novac koji mu Atos pruži, obrnu ga dvaput u rukama, i najedanput, uzviknuvši da je novac lažan, reče da će zatvoriti i njega i njegovog druga kao ljude koji proturaju lažan novac.

— Huljo, — reče Atos i pođe na nj — odseći ću ti uši za to!

U tom trenutku upadoše na pobočna vrata četiri čoveka oružana do zuba i navališe na Atosa.

— Klopka! — povika Atos koliko ga grlo donosi, — Bežite, d’Artanjane!

I on izbaci dva pištolja.

D’Artanjan i Planše nisu čekali da im se to dvaput kaže; oni odrešiše ona dva konja pred vratima, pojahaše ih, obodoše ih mamuzama i odjuriše u najvećem trku.

— Znaš li šta je bilo s Atosom? — upita d’Artanjan Planšea u trku.

— Ah, gospodine, — reče Planše — video sam da su dvojica pala na dva njegova pucnja i učinilo mi se kroz staklena vrata da se mačem bori sa ostalima.

— Hrabri Atos! — promrmlja d’Artanjan. — Kad pomislim da ga moramo ostaviti! Uostalom, isto to možda čeka i nas na dva koraka odavde. Napred, Planše, napred! Ti si valjan čovek.

— Ja sam vam rekao, gospodine, — odgovori Planše — da se Pikarđani poznaju na delu; uostalom, ovde sam u svojoj zemlji, i to me bodri.

I obojica, u najvećem trku, stigoše u Sen-Omer, ne zadržavajući se nigde. U Sen-Omeru odjahaše konje da malo odahnu, ali uzde uzeše na ruke, iz bojazni da im se ne dogodi šta, i onako s nogu prihvatiše se malo, na ulici, posle čega odoše dalje.

Na sto koraka od kapije Kalea d’Artanjanov konj pade, i nije bilo mogućnosti dići ga, jer mu je krv udarala na nos i na oči; ostao je još konj Planšeov, ali on beše stao i nije više bilo mogućno krenuti ga napred.

Na sreću, kao što smo rekli, behu na sto koraka od varoši; oni ostaviše oba konja na drumu i pohitaše u pristanište. Planše obrati pažnju svome gospodaru na jednog plemića koji je dolazio sa svojim slugom i bio samo oko pedeset koraka pred njima.

Oni živo priđoše tom plemiću, koji kao da je mnogo hitao. Njegove čizme behu pokrivene prašinom i raspitivao je može li se smesta prevesti u Englesku.

— Ništa ne bi bilo lakše — odgovori starešina jedne lađe koja beše spremna da odjedri — ali je jutros došla zapovest da se niko ne pušta da otputuje bez naročitog dopuštenja gospodina kardinala.

— Ja imam to dopuštenje — reče plemić i izvadi iz džepa jednu hartiju — evo ga.

— Idite guverneru pristaništa da ga overi — reče starešina — i dođite da vas prevezem.

— Gde ću naći guvernera.

— Na njegovom dobru.

— A to dobro leži?

— Na četvrt milje od varoši; eno ga, vidi se odavde, na podnožju onog malog uzvišenja, onoj krov pokriven škriljcem.

— Vrlo dobro — reče plemić.

I u pratnji svoga lakeja on se uputi poljskoj kući guvernerovoj.

D’Artanjan i Planše pođoše za plemićem na pet stotina koraka od njega.

Kad su izišli iz varoši, d’Artanjan ubrza korake i stiže plemića na ulasku u jednu šumicu.

— Gospodine, — reče mu d’Artanjan — vi kao da žurite.

— Mnogo žurim, gospodine.

— To mi je vrlo žao — reče d’Artanjan — jer kako i sam mnogo žurim, hteo sam vas zamoliti da mi učinite jednu uslugu.

— Kakvu?

— Da me pustite da se prevezem prvi.

— Ne mogu — reče plemić — ja sam prešao šezdeset milja za četrdeset i četiri časa i sutra do podne moram biti u Londonu.

— Ja sam isti put prešao za četrdeset časova i sutra u deset moram biti u Londonu.

— Vrlo mi je žao gospodine, ali ja sam došao prvi i neću preći drugi.

— Vrlo mi je žao, gospodine, ali ja sam došao drugi i preći ću prvi.

— Ja sam u službi kraljevoj! — reče plemić.

— Ja sam u službi svojoj! — reče d’Artanjan.

— Ama, meni se čini da vi navalice tražite svađu.

— Razume se, nego šta mislite!

— Šta želite?

— Hoćete da znate?

— Na svaki način.

— Lepo: hoću dopuštenje koje nosite, jer ga ja nemam, a potrebno mi je.

— Vi se šalite, nadam se.

— Ja se nikad ne šalim.

— Pustite me da prođem.

— Nećete proći.

— Mladi čoveče, ja ću vam razmrskati glavu. Hej, Lubene, pištolje ovamo!

— Planše — reče d’Artanjan — uzmi na sebe slugu, ja ću gospodara.

Planše, ohrabren prvim junaštvom, skoči na Lubena, i kako je bio snažan i krepak, obori ga na zemlju i kleče mu na grudi.

— Činite vi svoje, gospodine, — reče Planše — ja sam svoje učinio.

Videći ovo, plemić trže mač i ustremi se na d’Artanjana, ali je imao posla s jakim protivnikom.

U tri sekunde d’Artanjan mu zadade tri udarca, rekavši pri svakom:

— Jedan za Atosa, jedan za Portosa, jedan za Aramisa.

Posle trećeg udarca plemić pade kao kakva masa.

D’Artanjan pomisli da je mrtav, ili bar onesvešćen, i priđe da mu uzme dopuštenje; ali u trenutku kad pruži ruku da ga pretrese, ranjenik, koji ne beše ispustio mač, nanese mu udarac u grudi, govoreći:

— Jedan za vas.

— I jedan za mene, za poslednjeg najbolji! — uzviknu d’Artanjan razjaren, prikovavši ga za zemlju četvrtim udarcem u trbuh.

Ovaj put plemić zatvori oči i onesvesti se.

D’Artanjan mu pretrese džep u koji beše metnuo dopuštenje za prelazak i uze ga. Ono je bilo na ime grofa od Varda.

Zatim, bacivši poslednji pogled na lepog mladog čoveka, koji jedva da je imao dvadeset i pet godina i koga je ostavljao onesvešćena i možda mrtva, on duboko uzdahnu kad pomisli na čudnovatu sudbinu koja nagoni ljude da ubijaju jedan drugoga radi ljudi koji su im tuđi i koji za njih često ne znaju ni da postoje.

Ali ga naskoro trže iz ove zamišljenosti Luben, koji je urlikao i iz sveg glasa vikao za pomoć.

Planše mu metnu ruku na grlo i steže ga što je mogao jače.

— Gospodine, — reče on — dokle ga budem ovako držao, neće vikati, siguran sam; ali čim ga pustim, počeće ponovo. Ovo je Normanac, poznajem, a Normanci su vrlo tvrdoglavi.

I doista, iako mu grlo beše stegnuto. Luben je opet pokušavao da viče.

— Stani! — reče d’Artanjan.

I uzevši svoju maramu, on mu zapuši usta.

— Sad — reče — Planše, da ga vežemo za drvo.

Ovo bi savesno izvršeno, zatim privukoše grofa od Varda do njegovog sluge; i kako se noć počela spuštati, a vezani i ranjeni behu na nekoliko koraka u šumi, bilo je očevidno da će morati tu ostati do sutra.

— A sad — reče d’Artanjan — brzo guverneru!

— Ali vi ste ranjeni, kako mi se čini! — reče Planše.

— Ne mari ništa, postarajmo se za ono što je najpreče; posle ćemo se pobrinuti i za moju ranu, koja mi, uostalom, ne izgleda vrlo opasna.

I obojica se naglim koracima uputiše dobru uvaženog činovnika.

Prijaviše g. grofa od Varda.

D’Artanjan bi uveden.

— Vi imate dopuštenje koje je potpisao kardinal? — reče guverner.

— Da, gospodine, — odgovori d’Artanjan, — evo ga!

— A, a, potpuno je ispravno i dobro preporučeno! — reče guverner.

— To je sasvim prosto — odgovori d’Artanjan — ja sam jedan od njegovih najvernijih.

— Izgleda da Njegova preuzvišenost hoće da spreči nekome prelazak u Englesku?

— Tako je, nekom d’Artanjanu, jednom bearnskom plemiću koji je otišao iz Pariza, sa tri svoja prijatelja, u nameri da pređe u London.

— Poznajete li ga lično? — upita guverner.

— Koga to?

— Tog d’Artanjana.

— Odlično.

— Onda, dajte mi njegov lični opis.

— Ništa lakše.

I d’Artanjan dade, crtu po crtu, lični opis grofa od Varda.

— Ide li ko s njim? — upita guverner.

— Ide, njegov sluga po imenu Luben.

— Motrićemo na njih i, ako ih uhvatimo, neka se Njegova preuzvišenost ne brine, biće sprovedeni u Pariz pod dobrom stražom.

— Ako to učinite, gospodine guvernere, — reče d’Artanjan — zaslužićete dobru nagradu od kardinala..

— Vi ćete se videti s njim kad se budete vratili gospodine grofe?

— Na svaki način.

— Recite mu, molim vas, da sam njegov ponizan sluga.

— Neću propustiti da to učinim.

I, zadovoljan ovim uveravanjem, guverner overi dopuštenje i predade ga d’Artanjanu.

D’Artanjan nije gubio vremena u izlišnim komplimentima, pozdravi guvernera, zahvali mu i ode.

Kad su bili napolju, on i Planše nastaviše trčanje i, velikim obilaskom, izbegoše šumu i uđoše u pristanište na drugu kapiju.

Lađa beše spremna za polazak, starešina je čekao u pristaništu.

— No? — reče on kad ugleda d’Artanjana.

— Evo mog dopuštenja, overeno je — reče ovaj.

— A šta je s onim drugim plemićem?

— On neće ići danas — reče d’Artanjan — ali ne bojte se, ja ću platiti prevoz za obojicu.

— Kad je tako, da se krenemo — reče starešina.

— Da se krenemo — ponovi d’Artanjan.

I on skoči s Planšeom u čamac; posle pet minuta behu na krovu.

Bilo je krajnje vreme; na po milje na moru d’Artanjan vide kako senu neka svetlost i ču pucanj.

To beše pucanj topa koji je objavljivao zatvaranje pristaništa.

Bilo je krajnje vreme pobrinuti se za ranu; na sreću, kao što je d’Artanjan i mislio, ova ne beše mnogo opasna; vrh mača beše udario u rebro i skliznuo duž kosti; sem toga, košulja se beše odmah prilepila za ranu i tako je isteklo jedva nekoliko kapi krvi.

D’Artanjan beše mrtav umoran; prostreše mu na krovu jedan dušek, on leže i zaspa.

Sutradan u zoru bio je samo na tri do četiri milje od obale Engleske; povetarac je bio slab cele noći i plovilo se vrlo polako.

U deset časova lađa je bacila lenger u pristanište Dover.

U deset i po d’Artanjan je stao nogom na englesko zemljište, uzviknuvši:

— Jedva jednom, tu sam!

Ali to nije bilo sve; trebalo je doći u London. U Engleskoj saobraćaj je bio dosta dobar. D’Artanjan i Planše najmiše dva konja, i jedan postiljon jurio je pred njima; za četiri časa stigli su pred kapije prestonice.

D’Artanjan nije poznavao London i nije znao ni reči engleski, ali on napisa na jednoj hartiji Bakingemovo ime, i svaki mu pokaza vojvodinu palatu.

Vojvoda beše u lovu u Vindzoru, s kraljem.

D’Artanjan upita vojvodinog poverljivog sobara, koji je odlično govorio francuski, jer je pratio vojvodu u svim njegovim putovanjima; reče mu da je došao iz Pariza radi jedne stvari koja se tiče života i smrti i da smesta mora govoriti s njegovim gospodarem.

Uverenje s kojim je d’Artanjan govorio ubedi Patrika, tako se zvao ovaj sluga ministrov. On naredi da se osedlaju dva konja i uze na se da odvede mladog gardistu. Što se tiče Planšea, njega su skinuli s konja potpuno ukrućena; jadnog momka beše sasvim izdala snaga; d’Artanjan kao da je bio od čelika.

Stigoše u zamak i tu se raspitaše; kralj i Bakingem lovili su ptice u ritu koji je bio na dve-tri milje odatle.

Za dvadeset minuta bili su na označenom mestu. Naskoro Patrik ču glas svoga gospodara, koji je dozivao svoga sokola.

— Koga treba da prijavim milordu vojvodi ? — upita Patrik.

— Mladog čoveka koji je jedno veče napao na nj na Novom mostu, prema Samarićanki.

— Čudnovata preporuka!

— Videćete da je dobra kao i svaka druga.

Patrik odjuri u galopu, stiže vojvodu i rečima koje smo naveli javi mu da ga očekuje jedan glasnik.

Bakingem namah poznade d’Artanjana i, sluteći da se u Francuskoj dogodiio nešto o čemu ga izveštavaju, samo upita gde je taj glasnik; poznavši izdaleka gardijsku uniformu, on obode konja i u galopu dođe pravo pred d’Artanjana. Patrik je, iz pažnje, stao na stranu.

— Da se nije desila neka nesreća kraljici? — uzviknu Bakingem, odajući ovim pitanjem svu svoju misao i svu svoju ljubav.

— To ne verujem, ali mi se čini da joj predstoji neka velika opasnost, iz koje je može izvući samo Vaša milost.

— Ja? — uzviknu Bakingem. — Šta! Zar sam toliko srećan da mogu učiniti šta za nju? Govorite, govorite!

— Uzmite ovo pismo — reče d’Artanjan.

— Pismo? Od koga je to pismo?

— Mislim, od Njenog veličanstva.

— Od Njenog veličanstva! — reče Bakingem i preblede tako jako da se d’Artanjanu učini da će mu pozliti.

I on izlomi pečat.

— Kakav je ovo prorez? — reče on, pokazujući d’Artanjanu jedno mesto na kome je pismo bilo skroz probušeno.

— A, a — reče d’Artanjan — ja to nisam ni video! Taj je otvor zacelo načinio mač grofa od Varda, kad me je ranio.

— Vi ste ranjeni? — upita Bakingem, raskmuvši pečat.

— O, nije ništa! — reče d’Artanjan — mala ogrebotina.

— Bože, šta sam pročitao! — uzviknu vojvoda. — Patrik, ostani ovde ili, bolje, nađi kralja i reci Njegovom veličanstvu da ga ponizno preklinjem da me izvini, ali me jedna vrlo važna stvar zove u London. Hajdete, gospodine, hajdete!

I obojica odjuriše u galopu putem što vodi u prestonicu.

XXI

GROFICA OD VINTERA

Putem je vojvoda preko d’Artanjana ušao u tok, ako ne svega onog što se dogodilo, a ono bar onoga što je d’Artanjan znao. Dovodeći to što je čuo iz usta mladoga čoveka u vezu sa svojim ličnim uspomenama, mogao je steći dosta tačnu predstavu o položaju, čiju je ozbiljnost, uostalom, potvrđivalo pismo kraljičino, ma kako kratko i ma kako nejasno da je bilo. Ali mu je naročito bilo čudnovato što kardinal, kome je toliko bilo stalo da mladi čovek ne stupi nogom u Englesku, nije uspeo da ga zadrži na putu. Tada mu, na izjavljivanje tog čuđenja, d’Artanjan ispriča sve mere koje beše preduzeo i kako je, zahvaljujući odanosti svoja tri prijatelja, koje je krvave ostavio putem, uspeo da prođe s udarcem mača koji beše prošao kroz kraljičino pismo, a koji je on tako strahovito platio grofu od Varda. Slušajući ovu priču, kazivanu s najvećom prostotom, vojvoda bi s vremena na vreme začuđeno pogledao u mladog čoveka, kao da nije mogao shvatiti kako da se tolika razboritost, hrabrost i odanost udruže sa licem koje još nije pokazivalo ni dvadeset godina.

Konji su išli kao vetar i za nekoliko minuta bili su na kapijama Londona. D’Artanjan je mislio da će vojvoda, ušavši u varoš, usporiti brzinu svoga konja, ali se prevari; on je nastavio put istom brzinom, ne vodeći računa da li će oboriti one što su mu bili na putu. I zaista, u prolasku kroz varoš desila su se dva-tri takva slučaja, ali Bakingem ni glave ne okrenu da vidi šta je bilo sa onima koje je oborio. D’Artanjan je jurio za njim kroz viku koja je veoma mnogo ličila na proklinjanje.

Ušavši u dvorište svoje palate, Bakingem skoči s konja i, ne vodeći računa šta će biti s njim, baci mu dizgine na vrat i pohita peronu. D’Artanjan učini to isto, ali s malo više brige za ove plemenite životinje čiju je vrednost mogao oceniti; međutim, on se uteši kad vide da su tri-četiri momka već bili potrčali iz kujne i štale i konje odmah prihvatili.

Vojvoda je išao tako brzo da ga je d’Artanjan jedva mogao stići. On prođe redom kroz više salona, takve lepote kakvu ni najveći francuski plemići nisu mogli zamisliti i naposletku dođe u jednu sobu za spavanje, koja je bila pravo čudo od ukusa i bogatstva. U alkovnu te sobe bila su jedna vrata, koja vojvoda otvori malim zlatnim ključem koji je nosio o vratu, na lancu od istog metala. Iz učtivosti d’Artanjan beše stao pozadi, ali u trenutku kad je prelazio preko praga tih vrata, Bakingem se okrenu i, videći da se mladi čovek usteže, reče mu:

— Hodite i ako budete tako srećni da iziđete pred Njeno veličanstvo, recite joj šta ste videli.

Ohrabren ovim pozivom, d’Artanjan pođe za vojvodom, koji zatvori vrata za sobom.

Obojica se tada nađoše u jednoj kapelici, koja je bila obložena persijskom svilom i prevučena zlatom, a divno osvetljena velikim brojem sveća. Iznad neke vrste oltara, a pod nebom od plave svile, okićenim belim i crvenim perjem, bila je jedna slika prirodne veličine, slika Ane od Austrije, koja je bila tako dobro pogođena da je d’Artanjan uzviknuo od iznenađenja; mislio bi čovek da će kraljica progovoriti.

Na oltaru, a ispod slike, ležao je kovčežić u kome su bile brilijantske rese.

Vojvoda priđe oltaru, kleče, kao što bi učinio sveštenik pred Hristom, i otvori kovčežić.

— Evo — reče on izvadivši iz kovčega poveliku plavu traku koja se blistala u brilijantima — evo ovih dragocenih brilijanata s kojima sam se zakleo da ću biti sahranjen. Kraljica mi ih je dala; kraljica mi ih oduzima; njena volja, kao volja božja, neka bude u svemu.

Zatim stade ljubiti redom sve te rese s kojima mu je valjalo rastati se. Najedanput strahovito uzviknu.

— Šta je? — upita d’Artanjan nespokojno. — Šta vam je, milorde.

— Sve je izgubljeno — uzviknu Bakingem, bled kao mrtvac — nestalo je dve rese, ima ih samo deset.

— Da ih nije milord izgubio ili da ne misli da mu ih je ko ukrao?

— Ukradene su mi — prihvati vojvoda — i to je kardinalovo delo. Evo pogledajte, trake na kojima su bile presečene su makazama.

— Kad bi milord mogao posumnjati ko je krađu izvršio… Možda su rese još u rukama kradljivca.

— Stanite, stanite! — uzviknu vojvoda. — Te sam rese metnuo samo jedanput; to je bilo na kraljevoj igranci pre osam dana, u Vindzoru. Grofica od Vintera, s kojom sam bio u zavadi, prišla mi je na toj igranci. To izmirenje beše osveta ljubomorne žene. Od toga dana nisam je više video. Ta je žena kardinalov agent.

— Pa on ih to ima u celom svetu! — uzviknu d’Artanjan.

— Oh, da, — reče Bakingem, škripeći zubima od gneva — jest, on je strašan neprijatelj. Ali, kad je ta igranka?

— Sad u ponedeljak.

— U ponedeljak! Još pet dana! Imamo vremena. Patrik! — uzviknu vojvoda otvorivši vrata kapele — Patrik!

Njegov poverljivi sobar pojavi se.

— Moga juvelira i mog sekretara!

Sobar iziđe brzo i ne rekavši ništa, dokaz da je navikao bio pokoravati se slepo i bez reči.

Ali, mada je juvelir pozvat prvi, najpre je došao sekretar. To je bilo sasvim prosto: stanovao je u palati. On zateče Bakingema gde sedi za stolom u sobi za spavanje i svojom rukom piše neke zapovesti.

— Gospodine Džaksone, — reče mu on — otići ćete smesta lordu kancelaru i reći ćete mu da naređujem da izvrši ove zapovesti. Želim da ovog časa budu objavljene.

— Ali, monsenjeru, ako me lord kancelar upita šta je moglo pobuditi Vašu milost na ovakve vanredne mere, šta da odgovorim?

— Da mi je to volja i da nikome ne moram davati račune o svojoj volji.

— Hoće li to biti odgovor koji će se dati i Njegovom veličanstvu — prihvati sekretar, smešeći se — ako Njegovo veličanstvo slučajno bude radoznalo znati zašto nijedna lađa ne može izići iz pristaništa Velike Britanije.

— Imate pravo, gospodine, — odgovori Bakingem — u tom slučaju reći će se kralju da sam se rešio za rat i da je ta mera moj prvi korak neprijateljstva protiv Francuske.

Sekretar se pokloni i iziđe.

— Sad smo s te strane mirni — reče Bakingem, okrenuvši se d’Artanjanu. — Ako rese nisu još otputovale u Francusku, stići će tamo tek posle vas.

— Kako to?

— Zabranio sam izlazak iz pristaništa svima lađama koje se u ovom trenutku nalaze u pristaništima Njegovog veličanstva i bez naročitog dopuštenja nijedna se neće usuditi da digne lenger.

D’Artanjan zaprepašćeno pogleda tog čoveka, koji je neograničenu moć kojom ga je zaodelo poverenje jednoga kralja stavljao u službu svoje ljubavi. Bakingem vide po izrazu lica mladoga čoveka šta se događa u njegovim mislima i nasmeši se.

— Jest, — reče on — Ana od Austrije moja je prava kraljica; na jednu njenu reč, ja bih izdao svoju zemlju, izdao bih svoga kralja, izdao bih svoga boga. Ona je zahtevala od mene da ne pošaljem protestantima iz La Rošela pomoć i ja sam je poslušao. Nisam održao datu reč, ali sam ispunio njenu želju; zar nisam bogato nagrađen za svoju poslušnost, recite, jer toj poslušnosti imam da zahvalim što sam dobio njenu sliku?

D’Artanjan se divio o kako slabim i nepoznatim končićima vise pokadšto sudbine naroda i život ljudi.

On beše u najdubljem razmišljanju kad uđe juvelir. To beše Irac, jedan on najveštijih u svojoj umetnosti i koji je sam priznavao da je od vojvode od Bakingema zarađivao sto hiljada livara godišnje.

— Gospodine O’Reji, — reče mu vojvoda, vodeći ga u kapelu — pogledajte ove brilijantske rese i recite mi šta vredi komad.

Juvelir pogleda njihovu osobitu izradu, sračuna s jedno na drugo vrednost brilijanata, i bez ikakva ustezanja odgovori:

— Hiljadu i pet stotina pistola komad, milorde.

— Koliko bi trebalo dana da se načine dve rese kao ove? Vi vidite da nedostaju dve.

— Osam dana, milorde.

— Ja ću platiti komad tri hiljade pistola; potrebne su mi za prekosutra.

— Milord će ih dobiti.

— Vi ste dragocen čovek, gospodine O’Reji, ali to nije sve; ove rese ne mogu biti nikome poverene, moraju se izraditi u ovoj palati.

— To nije mogućno, milorde; samo ih ja mogu izraditi tako da ne bude razlike između novih i starih.

— Zato ste moj zarobljenik, dragi gospodine O’Reji, i kad biste sad hteli izići iz moje palate, ne biste mogli; pomirite se, dakle, s tim. Imenujte mi vaše momke koji će vam biti potrebni i označite mi alat koji treba da donesu.

Zlatar je poznavao Vojvodu; on je znao da je uzalud svaka primedba i zato se nije ni opirao.

— Hoće li mi biti dopušteno da izvestim ženu? — upita on.

— O, biće vam, štaviše, dopušteno da se vidite s njom, dragi gospodine O’Reji; vaše ropstvo biće prijatno, ne bojte se; i kako svako uznemiravanje ište naknadu, evo vam, van cene resa, jedna uputnica od hiljadu pistola, da zaboravite neprijatnost koju sam vam pričinio.

D’Artanjan nije dolazio k sebi od čuda kome je bio povod ovaj ministar, koji je po svojoj volji raspolagao ljudima i milionima.

Što se tiče zlatara, on posla svojoj ženi uputnicu od hiljadu pistola, s pismom u kome joj je naredio da mu pošalje njegovog najveštijeg pomoćnika, nekoliko brilijanata od kojih joj je dao težinu i nazive, kao i alat koji mu je bio potreban.

Bakingem odvede zlatara u sobu koja mu je bila određena i koja, za nepuno po časa, bi pretvorena u radionicu. Zatim kod svakih vrata postavi stražu s nalogom da nikoga ne pušta unutra sem njegovog sobara Patrika. Nije potrebno dodati da ni zlataru O’Reju ni njegovom pomoćniku nije bilo dopušteno izlaziti ma pod kakvim izgovorom.

Kad je s tim bio gotov, vojvoda se vrati d’Artanjanu.

— Sad, mladi prijatelju, — reče mu — Engleska je naša; šta hoćete, šta želite?

— Jednu postelju — odgovori d’Artanjan — to je zasad, priznajem, nešto što mi je najpotrebnije.

Bakingem dade d’Artanjanu sobu koja je bila do njegove. Hteo je zadržati mladog čoveka uza se, ne zato što je bio nepoverljiv prema njemu, nego da ima nekoga s kime bi neprestano govorio o kraljici.

Posle jednog časa objavljena je u Londonu zapovest da se ne pušta iz pristaništa nijedna lađa koja putuje u Francusku, pa ni poštanski brodovi. U očima sviju to beše oglas rata između dveju kraljevina.

Drugog dana, u jedanaest časova, obe brilijantske rese behu dovršene, ali tako tačno podražavane, tako potpuno jednake da Bakingem ne mogade raspoznati nove od starih, i da bi se i najizvežbaniji u ovakvim stvarima prevarili kao on.

On odmah dozva d’Artanjana.

— Evo vam — reče — brilijantskih resa po koje ste došli i budite svedok da sam učinio sve što je ljudska moć mogla učiniti.

— Ne brinite se, milorde, ja ću reći šta sam video, ali Vaša milost predaje mi rese bez kutije?

— Kutija bi vam smetala. Uostalom, kutija mi je utoliko dragocenija što mi ona jedina ostaje. Reći ćete da sam je zadržao.

— Ja ću od reči do reči reći vašu poruku, milorde.

— A sad, — prihvati Bakingem gledajući pravo u oči mladoga čoveka — kako da se odužim vama?

D’Artanjan pocrvene do ušiju. On vide da vojvoda traži način da mu šta da i pomisao da će mu krv njegova i njegovih drugova biti plaćena engleskim zlatom neobično mu je bila odvratna.

— Da se razumemo, milorde, — odgovori d’Artanjan — i da unapred odmerimo sve, da ne bi bilo nesporazuma. Ja sam u službi kralja i kraljice Francuske, a u gardijskoj četi gospodina od Esara, koji je, kao i njegov zet, gospodin od Trevila, naročito odan Njihovim veličanstvima. Sem toga, ja možda ne bih učinio ništa od svega ovoga da nije valjalo biti prijatan nekome ko mi je drag kao vama kraljica.

— Da — reče vojvoda, smešeći se — i meni se, štaviše, čini da poznajem tu ličnost, to je…

— Milorde, ja je nisam imenovao — upade živo u reč mladi čovek.

— Imate pravo — reče vojvoda — dakle, toj ličnosti treba da zahvalim za vašu odanost.

— Tako je, milorde, jer u ovom času, kad je u pitanju rat, ja u Vašoj milosti, priznajem, vidim samo jednog Engleza, i prema tome neprijatelja s kim bih se mnogo više voleo videti na bojnom polju nego u parku vindzorskom ili u hodnicima Luvra; ovo, uostalom, neće mi nimalo smetati da tačno izvršim svoj zadatak i da poginem, ako to bude potrebno, da bih ga izvršio; ali ponavljam Vašoj milosti, nemate nimalo da mi zahvaljujete za ovo što činim sebe radi o ovom drugom sastanku, kao ni za ono što sam već učinio nje radi u prvom.

— Mi kažemo: „Ponosit kao Škot” — promrmlja Bakingem.

— A mi, mi kažemo: „Ponosit kao Gaskonjac” — odgovori d’Artanjan — Gaskonjci su Škoti Francuske.

D’Artanjan pozdravi vojvodu i htedo da pođe.

— Šta, tako idete? Kuda? Kako?

— To je istina.

— Tako mi boga, Francuzi ne znaju za prepreke.

— Ja sam zaboravio da je Engleska ostrvo i da ste vi njegov kralj.

— Idite u pristanište, raspitajte se za brik Sund i predajte ovo pismo kapetanu; on će vas prevesti u jedno malo pristanište, u kome vas zacelo ne čekaju i gde obično pristaju ribarske lađe.

— To se pristanište zove?

— Sen-Valeri; ali stanite: ako budete došli tamo, ući ćete u jednu rđavu krčmu bez imena i bez firme, pravi mornarski burdelj; prevariti se ne možete, samo jedna krčma i postoji.

— Dalje?

— Upitaćete za gostioničara i reći ćete mu: „Forward”.

— Što znači?

— Napred; to je lozinka. On će vam dati potpuno osedlana konja i pokazaće vam put kojim treba da idete; tako ćete naći na svome putu četiri konaka. Ako na svakom od njih budete hteli dati vašu adresu u Parizu, četiri konja doći će za vama; vi već znate dva, i čini mi se da ih cenite kao ljubitelj konja; to su ona dva na kojima smo mi jahali; oslonite se na mene, druga dva neće biti nimalo lošija od njih. Ta četiri konja opremljena su za rat. Ma kako ponositi da ste, nećete odbiti da primite jednog, a ostala tri da date svojim drugovima; uostalom, to vam je za rat protiv nas. Cilj opravdava sredstvo, kako kažete vi Francuzi, je l’ te?

— Dobro, milorde, primam poklon — reče d’Artanjan — i, ako bog da, dobro ćemo upotrebiti vaše poklone.

— Sad, vašu ruku, mladi čoveče; možda ćemo se uskoro sresti na bojnom polju; ali zasad rastaćemo se kao dobri prijatelji, nadam se.

— Da, milorde, ali s nadom da ćemo uskoro postati neprijatelji.

— Ne bojte se, to vam obećavam.

— Ja računam na vašu reč, milorde.

D’Artanjan pozdravi vojvodu i živo se uputi pristaništu.

Preko puta Londonske kule nađe označenu lađu, predade pismo kapetanu, koji ga posla guverneru pristaništa da ga overi, i odmah odjedri.

Pedeset lađa behu spremne za polazak i čekahu.

Kad su prolazili pored jedne od njih, d’Artanjanu se učini da je poznao ženu iz Mena, onu istu koju nepoznati plemić beše nazvao miledi, i koja se njemu, d’Artanjanu, učinila tako lepa; ali blagodareći toku reke i povoljnom vetru koji je duvao, njegova lađa išla je tako brzo da su se posle jednog trenutka izgubili iz vida.

Sutradan, oko devet časova ujutru, iskrcaše se u Sen-Valeri.

D’Artanjan se smesta uputi označenoj krčmi i poznade je po graji koja je iz nje dolazila: govorilo se o ratu između Engleske i Francuske kao o stvari bliskoj i izvesnoj, i veseli mornari pirovali su.

D’Artanjan se probi kroz gomilu, priđe gostioničaru i izgovori reč forward. Gostioničar mu odmah dade znak da pođe za njim, iziđe s njim na jedna vrata koja su vodila u dvorište, odvede ga u štalu, gde ga je čekao potpuno osedlan konj, i upita ga treba li mu drugo šta.

— Treba mi da znam put kojim ću udariti — reče d’Artanjan.

— Idite odavde u Blanži, a iz Blanžija u Nefšatel. U Nefšatelu uđite u krčmu „Kod zlatne drljače”, recite gostioničaru lozinku, pa ćete naći kao i ovde potpuno osedlanog konja.

— Dugujem li šta? — upita d’Artanjan.

— Sve je plaćeno — reče gostioničar — i to dobro plaćeno. Idite sad i bog neka je s vama!

— Amin — odgovori mladi čovek i odjuri u galopu.

Četiri časa posle toga beše u Nefšatelu.

On se tačno pridržavao dobivenih uputstava; u Nefšatelu, kao i u Sen-Valeriju, našao je osedlana konja koji je čekao na nj; htede preneti pištolje iz sedla sa koga se skinuo u sedlo u koje će sesti, ali u kuburliji već behu isti takvi pištolji.

— Vaša adresa u Parizu?

— Gardijski stan, četa gospodina od Esara.

— Dobro — odgovori ovaj.

— Kojim putem treba ići? — upita d’Artanjan.

— Ruanskim; ali ćete ostaviti varoš desno. U seocetu Ekuji zaustavićete se; u njemu ima samo jedna krčma, „Kod francuskog grba”. Nemojte suditi o njoj po spoljašnjosti; u njenim štalama naći ćete konja koji nije nimalo lošiji od ovoga.

— Lozinka je ista?

— Ista.

— Zbogom, gazda!

— Srećan put, plemiću! Treba li vam šta?

D’Artanjan dade glavom znak da mu ne treba ništa i odjuri. U Ekujiu ponovi se ista scena; on nađe gostioničara predusretljiva, konja čila i odmorna; ostavi svoju adresu kao što je svuda učinio i odjuri dalje, u Pontoaz. U Pontoazu poslednji put promeni konja i u devet časova ušao je u trku u dvorište palate g. od Trevila.

Za dvanaest časova beše prejurio blizu šezdeset milja.

G. od Trevila primi ga kao da se to jutro video s njim; samo, stežući mu ruku malo življe nego obično, saopšti mu da je četa g. od Esara na straži u Luvru i da može ići na svoje mesto.

XXII

MERLEZONSKI BALET

Sutradan, po celom Parizu govorilo se samo o igranci koju su gospoda opštinari priređivali kralju i kraljici i na kojoj je trebalo da Njihova veličanstva igraju čuveni merlezonski balet, koji je bio najmiliji balet kraljev.

I doista, od pre osam dana spremano je u Opštini sijaset stvari za ovo svečano veče. Opštinski stolar beše podigao tribine, koje će da zauzmu pozvane gospođe, opštinski bakalin beše ukrasio sale sa dve stotine buktinja od bela voska, što je za ono vreme bila nečuvena raskoš; najzad, beše pogođeno dvadeset svirača, kojima je određena dvaput veća nagrada no obično, pošto je trebalo da sviraju cele noći.

U deset časova ujutru, gospodin od La Kosta, zastavnik kraljeve garde, dođe sa dva podoficira i više strelaca i zatraži od opštinskog prijavnika Klemana sve ključeve od vrata, soba i opštinskih kancelarija. Ti ključevi predati su mu odmah; na svakome od njih bila je cedulja, po kojoj su se mogli raspoznati i od tog trenutka gospodinu od La Kosta bila je dužnost da čuva sva vrata i sve ulaze.

U jedanaest časova dođe Dualije, kapetan garde, sa pedeset strelaca, koji su odmah zauzeli u Opštini vrata koja im behu označena.

U tri časa dođoše dve čete garde, jedna francuska, druga švajcarska. Četa francuske garde beše sastavljena pola od ljudi g. Dualijea, pola od ljudi g. od Esara.

U šest časova uveče počeše dolaziti pozvani i, kako su ulazili, nameštani su u velikoj dvornici, na spremljenim tribinama.

U devet časova dođe gospođa prva predsednikovica. Kako je to bila, posle kraljice, najznamenitija ličnost na svečanosti, nju su dočekala gospoda opštinari i smestili je u ložu, preko puta lože koju je trebalo da zauzme kraljica.

U deset časova spremljena je zakuska za kralja, u maloj dvornici sa strane crkve svetoga Jovana, i to preko puta srebrnog opštinskog bifea, koji su čuvala četiri strelca.

U ponoć začuše se gromki uzvici i mnogobrojno klicanje; to beše kralj, koji je dolazio kroz ulice što vode iz Luvra u Opštinu, i koje behu divno osvetljene raznobojnim fenjerima.

Gospoda opštinari, obučeni u čohane haljine, i pred njima šest seržana¹⁸ s buktinjama u ruci, iziđoše pred kralja, koga sretoše na stepenicama, gde ga je predsednik Opštine pozdravio dobrodošlicom, na koju je Njegovo veličanstvo odgovorilo izvinjavajući se što je došlo tako kasno i bacajući krivicu na g. kardinala, koji ga beše zadržao do jedanaest časova zbog državnih poslova.

Njegovo veličanstvo, u svečanom ruhu, pratili su: Nj. K. V. Gospodin¹⁹, grof od Soasona, veliki prior, vojvoda od Longvila, vojvoda od Elbefa, grof od Arkura, grof od La Roš-Giona, g. od Lijankura, g. od Barada, grof od Kremaja i vitez od Suvereja.

Svakome je palo u oči da je kralj setan i zamišljen.

Jedan kabinet beše spremljen za kralja, a jedan za Gospodina. U svakome od ovih kabineta behu haljine za maske. Isto je to tako učinjeno za kraljicu i za gospođu predsednikovicu. Gospoda i gospođe iz pratnje Njihovih veličanstava trebalo je po dva i po dve da se oblače u sobama koje su za to spremljene.

Pre no što je ušao u kabinet, kralj preporuči da ga izveste čim bude došao kardinal.

Na po časa po dolasku kraljevom ponovo se začu klicanje; ono je objavljivalo dolazak kraljičin; opštinari, onako isto kao i ranije, sa seržanima pred sobom, iziđoše pred svoju gošću.

Kraljica uđe u dvornicu; primećeno je da je i ona kao i kralj, bila lica setna, a naročito umorna.

U trenutku kad je ulazila, diže se na jednoj maloj tribini zavesa koja je dotle bila spuštena i ukaza se bleda glava kardinala, koji beše obučen kao španski vitez. On pogleda pravo u kraljicu i osmeh svirepe radosti

pređe mu preko usana: kraljica nije imala svoje brilijantske rese.

Kraljica zastade za neko vreme da primi pozdrave gospode opštinara i da odgovori na pozdrav gospođa.

Najedanput kralj se pojavi s kardinalom na jednim vratima dvornice. Kardinal mu je sasvim tiho govorio nešto i kralj beše vrlo bled.

Kralj razdvoji gomilu i, bez maske, jedva što je vezao gajtane na svojoj dolami, priđe kraljici i reče joj uzbuđenim glasom:

— Gospođo, zašto, molim vas, nemate na sebi vaše brilijantske rese, kad znate da bi mi bilo prijatno da ih vidim?

Kraljica pogleda oko sebe i vide pozadi kardinala, koji se smešio satanskim osmehom.

— Sire, — odgovori kraljica uzbuđenim glasom — zato što sam se bojala da ih u ovolikoj svetini ne izgubim.

— Niste dobro učinili, gospodo! Ja sam vam taj poklon dao da se kitite njime. Rekoh vam, niste dobro učinili.

Glas kraljev drhtao je od ljutine; svaki je gledao i slušao začuđeno, ne razumevajući šta se to događa.

— Sire, — reče kraljica — mogu poslati da ih donesu iz Luvra, i tako će želja Vašega veličanstva biti ispunjena.

— Pošaljite, gospođo, pošaljite, i to što pre, jer za jedan čas počeće balet.

Kraljica se pokloni u znak pokoravanja i ode za gospođama koje će je odvesti u njen kabinet.

Kralj ode u svoj.

U dvornici je nekoliko trenutaka vladala zabuna. Svi su mogli primetiti da se nešto dogodilo između kralja i kraljice, ali su oboje govorili tako tiho da niko ništa nije čuo, pošto se, iz poštovanja, svi behu izmakli nekoliko koraka. Svirači su svirali što su mogli življe, ali ih niko nije slušao.

Kralj iziđe prvi iz svoga kabineta; beše u osobitom lovačkom odelu, a Gospodin i ostala gospoda behu obučeni kao i on. To beše odelo koje je kralju stajalo najbolje i obučen tako on je doista izgledao prvi plemić u svojoj kraljevini.

Kardinal priđe kralju i predade mu jednu kutiju. Kralj je otvori i nađe u njoj dve brilijantske rese.

— Šta znači ovo? — upita on kardinala.

— Ništa — odgovori ovaj — samo, ako kraljica bude imala rese, u šta ja sumnjam, prebrojte ih, sire, i ako nađete samo deset, upitajte Njeno veličanstvo ko joj je mogao ukrasti ove dve.

Kralj pogleda kardinala kao da ga pita, ali nije imao vremena da ga ma šta upita; uzvik divljenja čuo se iz sviju usta. Ako je kralj izgledao prvi plemić u svojoj kraljevini, kraljica je, van svake sumnje, bila najlepša žena u Francuskoj.

Istina, lovačka joj je haljina divno stajala; imala je čohani šešir sa plavim perjem, ogrtač od sive kadife, prikopčan brilijantskim kopčama, i haljinu od plavog satina, svu izvezenu srebrom. Na levom ramenu blistale su joj se rese, koje su visile o traci iste boje kakve je bilo perje i haljina.

Kralj uzdrhta od radosti, a kardinal od gneva; međutim, kako su bili daleko od kraljice, nisu mogli rese prebrojati; kraljica ih je imala; samo, da li ih je imala deset ili je imala dvanaest?

U tom trenutku svirači dadoše znak za balet. Kralj priđe gospođi predsednikovici, s kojom je trebalo da igra, a Njegovo visočanstvo Gospodin priđe kraljici. Svi zauzeše mesta i balet otpoče.

Kralj je bio prema kraljici i, kad god bi prošao pored nje, proždirao je pogledom rese koje nije mogao izbrojati. Hladan znoj pokrivao je čelo kardinalovo.

Balet je trajao jedan čas; imao je šesnaest odeljaka.

Kad se igra svrši, uz burno pljeskanje cele dvornice, svaki odvede svoju igračicu na njeno mesto, ali kralj se koristio privilegijom koju je imao da pusti svoju gde se nalazio i živo priđe kraljici.

— Hvala vam, gospođo, — reče joj — na pažnji koju ste ukazali mojim željama, ali mi se čini da imate dve rese manje, i ja sam vam ih doneo.

Na ove reči, on pruži kraljici dve rese koje mu beše dao kardinal.

— Kako, sire! — uzviknu kraljica tobože iznenađena. — Poklanjate mi još dve, pa to ću onda imati četrnaest?

I doista, kralj izbroja i nađe dvanaest resa na ramenu Njena veličanstva.

Kralj dozva kardinala.

— No, šta znači ovo, gospodine kardinale? — upita kralj strogim glasom.

— To znači, sire, — odgovori kardinal — da sam želeo pokloniti Njenom veličanstvu ove dve rese, i kako se nisam usudio da joj ih sam ponudim, izabrao sam ovaj način.

— I ja sam utoliko više zahvalna Vašoj preuzvišenosti — odgovori Ana od Austrije sa osmehom koji je pokazivao da se ne da obmanuti ovom duhovitom ljubaznošću — što sam uverena da vas ove dve rese staju isto toliko koliko ostalih dvanaest staju Njegovo veličanstvo.

Zatim, pozdravivši kralja i kardinala, kraljica se uputi sobi u kojoj se beše obukla i u kojoj je trebalo da se presvuče.

Pažnja koju smo bili primorani pokloniti u početku ove glave velikim ličnostima, koje smo u njoj pomenuli, odvojila nas je začas od onoga kome je Ana od Austrije imala da zahvali za nečuvenu pobedu nad kardinalom, i koji je, neznan, izgubljen u svetini okupljenoj na jednim vratima, gledao ovu scenu koju su razumeli samo njih četvoro: kralj, kraljica, Njegova preuzvišenost i on.

Kraljica beše ušla u svoju sobu i d’Artanjan se spremao da ide, kad ga neko udari lako po ramenu; on se okrenu i spazi jednu mladu ženu koja mu je davala znak da pođe za njom. Toj mladoj ženi lice je bilo pokriveno maskom od crne kadife, ali i pokraj te predostrožnosti, koja je uostalom bila pre za druge nego za njega, on odmah poznade svoga običnog vođu, laku i duhovitu gđu Bonasije.

Prošloga dana samo što su se videli kod Žermena, gde je d’Artanjan beše pozvao. Žurba mlade žene da odnese kraljici radosnu vest o srećnom povratku njenog glasnika učini da su ovo dvoje zaljubljenih izmenili jedva nekoliko reči. D’Artanjan pođe, dakle, za gđom Bonasije, obuzet dvostrukim osećanjem, ljubavlju i radoznalošću. Za vreme celoga puta i, ukoliko su hodnici bivali više pusti, d’Artanjan je hteo da zadrži mladu ženu, da je zagrli, da je posmatra, ma i za jedan trenutak, ali, laka kao ptica, ona bi mu se uvek izvukla iz ruku; a kad bi mladi čovek hteo progovoriti, njen prst, prinet ustima sa zapovedničkim pokretom, vrlo umiljatim, podsećao ga je da je pod vladom jedne sile kojoj je trebalo slepo da se pokorava i koja mu je zabranjivala svaku žalbu; naposletku, posle jednog ili dva minuta skretanja, gđa Bonasije otvori neka vrata i uvede mladog čoveka u jedan sasvim mračan kabinet. Tu mu još jedanput dade znak da ćuti i, otvorivši druga jedna vrata, skrivena u zavesama kroz koja izbi jaka svetlost, izgubi se.

D’Artanjan ostade za časak nepomičan, pitajući se gde je, ali naskoro zrak svetlosti koja je dolazila iz te sobe, topal i mirisom ispunjen vazduh koji je dopirao do njega, razgovor dve-tri žene, pun poštovanja i otmen, reč „Veličanstvo”, ponovljena više puta, kazaše mu jasno da je bio u kabinetu do kraljičine sobe.

Mladi čovek ostade u mraku i čekaše.

Kraljica je izgledala vesela i srećna, što je kanda začudilo ličnosti koje su je okruživale i koje behu navikle da je gledaju gotovo uvek zabrinutu. Kraljica je pripisivala ovu veselost lepoti svečanosti, zadovoljstvu koje joj je pričinio balet, i kako nije dopušteno protivrečiti kraljici, pa bilo da se smeje ili da plače, svaki je uznosio ljubaznost gospode pariskih opštinara.

Mada nije poznavao kraljicu, d’Artanjan naskoro raspoznade njen glas od ostalih glasova, najpre po lakom stranom naglasku, a zatim po onom tonu nadmoćnosti koji se prirodno ogleda u rečima vladalačkim. On je čuo kako se približava otvorenim vratima i udaljava od njih, i dva-tri puta video je, štaviše, kako senka jednoga tela zaklanja svetlost.

Najzad, jedna ruka divne obline i beline promoli se najedanput kroz zavesu; d’Artanjan razumede da mu je to nagrada; on pade na kolena, dohvati tu ruku i s poštovanjem prisloni na nju svoje usne; ta se ruka zatim trže, ostavivši u njegovoj jedan predmet, u kome on poznade prsten; vrata se odmah zatvoriše i d’Artanjan se opet nađe u potpunom mraku.

D’Artanjan metnu prsten na prst i ponovo stade čekati; bilo je očevidno da sve još nije bilo svršeno. Posle nagrade za odanost trebalo je da dođe nagrada za njegovu ljubav. Uostalom, balet je bio odigran, ali zabava beše tek nastala; u tri časa trebalo je da bude zakuska, a sat na crkvi svetoga Jovana pre nekog vremena beše već izbio dva časa i tri četvrti.

I doista, malo-pomalo glasovi u obližnjoj sobi postadoše tiši; zatim se udaljiše; potom se vrata na kabinetu u kome je bio d’Artanjan otvoriše i gđa Bonasije uđe.

— Vi, jedva jednom! — uzviknu d’Artanjan.

— Ćutite, — reče mlada žena prislonivši svoju ruku na usne mladoga čoveka; — ćutite, i idite otkuda ste došli.

— Ali gde ću vas i kad videti? — uzviknu d’Artanjan.

— To će vam reći pisamce koje ćete naći kad budete otišli kući. Idite, idite!

Na ove reči ona otvori vrata od hodnika i izvede d’Artanjana iz kabineta.

D’Artanjan se povinova kao kakvo dete, bez otpora i bez ikakve primedbe, što dokazuje da je doista bio zaljubljen.

XXIII

SASTANAK

D’Artanjan ode kući u trku, i mada je bilo više od tri časa ujutru, i mada je prošao kroz najopasnije pariske kvartove, ne naiđe ni na kakvu neprijatnost. Poznato je da bog vodi računa o pijanicama i zaljubljenima.

On nađe vrata od svoga hodnika odškrinuta, pope se uz stepenice i lagano zakuca, kako je ugovoreno između njega i njegovog sluge. Planše, koga na dva časa ranije beše otpustio iz opštinske kuće, preporučivši mu da ga čeka, otvori mu vrata.

— Je li ko doneo kakvo pismo za mene? — upita živo d’Artanjan.

— Niko, gospodine, nije doneo pismo — odgovori Planše; — ali ima jedno koje je došlo samo.

— Šta hoćeš time da kažeš, budalo?

— Hoću da kažem da sam po povratku našao jedno pismo na zelenom stolu u vašoj sobi za spavanje, mada je ključ od vašega stana bio kod mene i mada taj ključ nikako nisam ostavljao.

— A gde je to pismo?

— Ostavio sam ga gde je i bilo, gospodine. Nije nimalo prirodno da pisma tako ulaze u kuću. Da je prozor bio otvoren, ili bar odškrinut, još bih i razumeo; ali ne, sve je bilo dobro zatvoreno. Gospodine, pazite, tu nisu čista posla.

Za to vreme mladi čovek uleteo je u sobu i otvorio pismo; pismo je bilo od gospođe Bonasije i glasilo je:

Imam da vam izjavim i isporučim veliku zahvalnost. Nađite se večeras oko deset časova u Sen-Kluu, preko puta paviljona na uglu kuće g. od Estre.

K. B.

Čitajući ovo pismo, d’Artanjan oseti kako mu se srce širi i skuplja, ispunjeno onom prijatnom milinom koja muči i miluje srca zaljubljenih.

To beše prvo ljubavno pismo koje je dobio, to beše prvi ljubavni sastanak koji mu je zakazan. Njegovo srce, opijeno radošću, umalo što nije klonulo na pragu ovoga zemaljskog raja koji se zove ljubav.

— No, gospodine, — reče Planše, koji je video kako mu gospodar naizmence crveni i bledi — no, zar nisam pogodio da je nešto neprijatno?

— Varaš se, Planše, — odgovori d’Artanjan — a za dokaz toga evo ti jedan talir da ga popiješ u moje zdravlje.

— Zahvaljujem gospodinu na taliru koji mi poklanja i obećavam mu da ću se tačno pridržavati njegovih uputstava; ali pri svem tom pisma koja tako ulaze u zatvorene kuće…

— Padaju s neba, prijatelju, padaju s neba.

— Gospodin je, dakle, zadovoljan? — upita Planše.

— Dragi moj Planše, ja sam najsrećniji čovek na svetu.

— I ja se mogu koristiti gospodinovom srećom da idem da spavam.

— Možeš, idi.

— Neka svi blagoslovi neba padnu na gospodina, ali pri svem tom to pismo…

I Planše ode, vrteći glavom sa sumnjom koju nije mogla potpuno izgladiti darežljivost d’Artanjanova.

Kad ostade sam, d’Artanjan ponovo stade čitati pismo i dvadeset puta poljubi redove koje beše ispisala ruka njegove lepe dragane. Naposletku leže, zaspa i snivaše zlatne snove.

U sedam časova ujutru ustade i viknu Planšea, koji na drugi poziv otvori vrata, lica još zabrinuta zbog jučerašnjeg nespokojstva.

— Planše, — reče mu d’Artanjan — ja idem na ceo dan, možda; prema tome slobodan si do sedam časova uveče, ali u sedam uveče budi spreman sa dva konja.

— To kao da ćemo opet — reče Planše — da izlažemo svoju kožu.

— Ponećeš pušku i pištolje.

— Šta sam rekao? — uzviknu Planše. — Znao sam ja to, prokleto pismo!

— Ta umiri se, budalo, idemo na jedan običan izlet.

— Jest ja, kao onaj pre neki dan kad su kuršumi padali kao kiša i kad smo nailazili na zamke na svakom koraku.

— Uostalom, ako se bojite, gospodine Planše, — nastavi d’Artanjan — ja ću ići bez vas; više volim putovati sam nego imati saputnika koji drhti.

— Gospodin me vređa, — reče Planše — meni se čini da me je on video na delu.

— Jesam, ali sam mislio da si svu svoju hrabrost utrošio ujedanput.

— Gospodin će prvom prilikom videti da je još imam: samo, molim gospodina da je ne rasipa mnogo, ako hoće da je dugo imam.

— Imaš li je još toliko da možeš izvesnu količinu utrošiti večeras?

— Nadam se da imam.

— Onda računam na tebe.

— U zakazani čas biću spreman; samo, ja sam mislio da gospodin nema u štali više od jednog konja.

— Možda ih i nema više u ovom trenutku; ali će ih večeras biti četiri.

— Vi kao da ste putovali radi kupovine konja?

— Tako je — reče d’Artanjan.

On dade Planšeu i poslednji nalog i iziđe.

G. Bonasije beše pred vratima. D’Artanjanova namera bila je da prođe bez reči pored uvaženog trgovca, ali ga ovaj pozdravi tako ljubazno i tako učtivo da je njegov kirajdžija bio primoran ne samo da mu odgovori na pozdrav nego i da se upusti s njim u razgovor.

Uostalom, kako da ne budete pažljivi prema mužu čija vam je žena zakazala za to veče sastanak u Sen-Kluu, preko puta paviljona g. od Estre! D’Artanjan priđe, dakle, što je mogao ljubaznija lica.

Razgovor se, naravno, povede o zatvaranju jadnoga čoveka. G. Bonasije, koji nije znao da je d’Artanjan čuo njegov razgovor s nepoznatim iz Mena, ispriča svome mladom kirajdžiji ganjanja onog čudovišta g. od Lafemasa, koga je za sve vreme pričanja nazivao kardinalovim dželatom, i razveza nadugačko i naširoko o Bastilji, rezama, rešetkama, prozorčićima i spravama za mučenje.

D’Artanjan ga sasluša s primernom učtivošću i, kad je završio, reče mu:

— A znate li ko je odveo gospođu Bonasije? Jer ja ne zaboravljam da toj neprijatnoj okolnosti imam da zahvalim za sreću što sam se upoznao s vama.

— Ah, — reče g. Bonasije — to mi nikako nisu hteli reći, a moja žena, opet, klela mi se svim na svetu da ni sama to ne zna. Nego — nastavi g. Bonasije vrlo prostodušno — šta je bilo s vama ovih dana? Nisam video ni vas ni vaše prijatelje, a mislim da niste na pariskoj kaldrmi pokupili onoliku prašinu koju je Planše juče čistio sa vaših čizama.

— Imate pravo, dragi gospodine Bonasije, ja i moji prijatelji bili smo malo na putu.

— Daleko?

— O, ne, na četrdeset milja samo; odveli smo gospodina Atosa u banju Forž, gde su moji prijatelji ostali.

— A vi ste se vratili, je l’ te? — prihvati g. Bonasije vrlo lukavo. — Tako lep momak kao što ste vi ne dobija od svoje dragane dugo odsustvo i vas su nestrpljivo očekivali u Parizu, je l’ te?

— Bogami — reče mladi čovek smejući se — priznajem da je tako, utoliko radije, dragi gospodine Bonasije, što vidim da se od vas ne može ništa sakriti. Jest, ja sam očekivan, i to s vrlo velikim nestrpljenjem, uveravam vas.

Lak oblak pređe preko čela Bonasijeovog, ali tako lak da to d’Artanjan i ne primeti.

— I mi ćemo biti nagrađeni za naše hitanje? — nastavi trgovac s lakim uzbuđenjem u glasu, uzbuđenjem koje d’Artanjan ne primeti, kao što nije primetio ni trenutan oblak koji, časak pre toga, beše natuštio lice dobroga čoveka.

— Ah, vi ste vrlo radoznali! — reče d’Artanjan smejući se.

— Ne — prihvati Bonasije — ja vam ovo govorim samo zato da bih znao da li ćete se vratiti kasno.

— Našto to pitanje, dragi gazda? — upita d’Artanjan. — Da me ne mislite čekati?

— Ne, nego, otkako sam bio zatvoren i otkako mi je ona krađa učinjena, uplašim se kad god čujem da se otvaraju vrata, a naročito noću. Šta ćete, ja nisam vojnik!

— No, nemojte se plašiti ako se vratim u jedan, u dva ili tri časa ujutru; a ako se nikako ne vratim, nemojte se plašiti ni onda.

Sad Bonasije tako preblede da je d’Artanjan to morao primetiti i on ga upita šta mu je.

— Ništa — odgovori Bonasije — ništa. Otkako me je zadesila ona nesreća, često me snalazi neka slabost, i sad baš osetih kroz telo neku jezu. Ne osvrćite se na to, vi koji mislite jedino o svojoj sreći.

— Ja i jesam srećan.

— Još ne, pričekajte malo, vi rekoste tek večeras.

— No, pa doći će i to večeras, bogu hvala! I vi ga možda očekujete s toliko isto nestrpljenja. Možda će večeras gospođa Bonasije pohoditi bračni stan?

— Gospođa Bonasije nije večeras slobodna — odgovori ozbiljno muž — služba ju je zadržala u Luvru.

— Tim gore po vas, dragi gazda; kad sam srećan, ja bih hteo da ceo svet bude srećan, ali izgleda da to nije mogućno.

I mladi čovek udalji se, smejući se glasno zbog šale koju je, mišljaše, samo on mogao razumeti.

— Prijatna vam zabava! — odgovori Bonasije glasom koji kao da je iz groba dolazio.

Ali d’Artanjan je bio isuviše daleko da bi ga mogao čuti, a da ga je i čuo, kako je bio raspoložen, zacelo mu ništa ne bi palo u oči.

On se uputi domu g. od Trevila; njegova jučerašnja poseta bila je, kao što se opominjete, vrlo kratka i bez objašnjenja.

On nađe g. od Trevila vrlo raspoložena. Kralj i kraljica bili su na igranci vrlo ljubazni prema njemu. Istina, kardinal je bio vrlo zlovoljan.

U jedan čas ujutru on beše otišao pod izgovorom da je nešto slab. Što se tiče Njihovih veličanstava, oni su se vratili u Luvr tek u šest ujutru.

— Sad — reče g. od Trevila, spustivši glas i ispitujući pogledom sve uglove sobe da se uveri jesu li sami — sad, govorimo o vama, mladi prijatelju, jer je očevidno da je vaš srećni povratak unekoliko povod kraljevoj radosti, kraljičinom trijumfu i poniženju Njegove preuzvišenosti. Dobro se držite!

— Čega se imam bojati — odgovori d’Artanjan — dok sam srećan uživati naklonost Njihovih veličanstava?

— Svega, verujte mi! Kardinal nije čovek koji će zaboraviti da je izigran pre nego se razračuna sa onim koji ga je izigrao, a izigrao ga je, čini mi se, jedan moj poznanik Gaskonjac.

— Mislite li da je kardinal tako dobro obavešten kao vi i da zna da sam bio u Londonu?

— Vraga, bili ste u Londonu! Jeste li iz Londona doneli taj lepi brilijant što vam se blista na prstu? Pazite, dragi d’Artanjane, poklon od neprijatelja nije dobra stvar; čini mi se, ima o tome jedan latinski stih… Stanite…

— Bez sumnje da ima — odgovori d’Artanjan, koji nikad ni najosnovnije znanje nije mogao usaditi sebi u glavu i koji je svojim neznanjem dovodio do očajanja svoga nastavnika — bez sumnje da ima.

— Zacelo ima — reče g. od Trevila, koji je imao nešto malo znanja — i gospodin od Benserada citirao mi ga je tu skoro… Stanite… Ah, znam:…Timeo danaos et dona ferentes. Što će reći: „Čuvajte se neprijatelja i kad vam poklone daje.”

— Ovaj brilijant nije od neprijatelja, gospodine, — prihvati d’Artanjan — on je od kraljice.

— Od kraljice! Oho! — reče g. od Trevila. — Doista, pravi kraljevski poklon, vredi hiljadu pistola kao jednu paru. Po kome vam je kraljica poslala taj poklon?

— Sama mi ga je dala.

— Gde?

— U kabinetu do sobe u kojoj se presvlačila.

— Kako?

— Pruživši mi ruku da je poljubim.

— Vi ste poljubili ruku kraljičinu! — uzviknu g. od Trevila i pogleda d’Artanjana.

— Njeno veličanstvo blagovolelo je ukazati mi tu čast.

— I to pred svedocima? Baš je nesmotrena, po sto puta nesmotrena!

— Nije, gospodine, ne bojte se, niko je nije video, — prihvati d’Artanjan. I on ispriča g. od Trevila sve kako je bilo.

— Oh, žene, žene, — uzviknu stari vojnik — poznajem ih po njihovoj romantičnoj mašti; sve što miriše na romantičnost njih privlači; i tako, videli ste ruku i ništa više; da sretnete kraljicu, ne biste je poznali; ona vas da sretne, ne bi znala ko ste.

— Ne, ali zahvaljujući ovom prstenu… — prihvati mladi čovek.

— Slušajte — reče g. od Trevila — hoćete li da vam dam jedan savet, jedan dobar savet, savet prijateijski?

— Učinićete mi čast, gospodine, — reče d’Artanjan.

— Onda, idite prvome zlataru koga nađete i prodajte mu taj brilijant po cenu koju vam za nj bude dao; ma koliko bio Jevrejin, dobićete za nj uvek osam stotina pistola. Pistoli nemaju imena, mladi čoveče, a taj prsten ima ime strašno, ime koje može izdati onoga koji taj prsten nosi.

— Da prodam ovaj prsten! Prsten koji sam dobio od moje vladarke! Nikad! — reče d’Artanjan.

— Onda okrenite kamen unutra, bezumniče, jer se zna da Gaskonjac ne nalazi takve nakite u šatuli svoje matere.

— Vi, dakle, mislite da mi se valja bojati nečega? — upita d’Artanjan.

— To jest, mladi čoveče, onaj koji spava na mini čiji je fitilj pripaljen može smatrati da je u sigurnosti kada svoj položaj uporedi s vašim.

— Do vraga, — reče d’Artanjan, koga pouzdani ton g. od Trevila poče bacati u brigu — do vraga! Pa šta da radim?

— Budite uvek na oprezi. Kardinal ima dobro pamćenje i dugačku ruku. Verujte mi, on će vam učiniti neku pakost.

— Ali kakvu?

— A zar ja to znam? Nisu li mu u službi sva demonska lukavstva? Najmanje što vam se može dogoditi to je da budete zatvoreni.

— Kako! Zar bi se on usudio da zatvori čoveka koji je u službi Njegova veličanstva?

— Nego! Kako je zatvoren Atos! U svakom slučaju, mladi čoveče, poslušajte čoveka koji je već trideset godina na dvoru: ne uspavljujte se u svojoj bezbrižnosti, inače ste propali; štaviše, naprotiv, gledajte u svakome neprijatelja. Ako bi ko da zametne kavgu s vama, izbegavajte je, ma to bilo dete od deset godina koje hoće da je izazove; ako budete napadnuti noću ili danju, povlačite se, to nije sramota; ako prelazite preko mosta, ogledajte daske, da vam se koja ne bi izmakla ispod nogu; ako prolazite pored kakve kuće koja se zida, pogledajte gore da vam kakav kamen ne bi pao na glavu; ako se vraćate kući kasno, neka vas prati sluga, i taj sluga neka bude naoružan, ako ste uopšte sigurni u svoga slugu. Čuvajte se svakoga, svoga prijatelja, svoga brata, svoje dragane, naročito svoje dragane. D’Artanjan pocrvene.

— Moje dragane — ponovi on mehanički — a zašto nje više nego drugoga koga?

— Zato što je dragana jedno od najmilijih sredstava kardinalovih; pouzdanijega sredstva nema; žena će vas prodati za deset pistola, svedoči Dalila.²⁰ Vi znate Sveto pismo?

D’Artanjan pomisli na sastanak koji mu beše zakazala za to veče gospođa Bonasije; ali moramo priznati, u pohvalu našeg junaka, da mu rđavo mišljenje koje je g. od Trevila imao o ženama uopšte nije ulilo ni najmanju sumnju protiv njegove lepe gazdarice.

— Nego, zbilja — nastavi g. od Trevila — šta je bilo s vašim drugovima?

— Baš vas htedoh zapitati da niste čuli šta o njima.

— Ništa, gospodine.

— Ja sam ih ostavio na putu: Portosa u Šantijiu, s jednim dvobojem na vratu; Aramisa u Krevkeru, s metkom u ramenu; Atosa u Amijenu, optužena za pravljenje lažnog novca.

— Gle, gle, — reče g. od Trevila — a kako ste se vi spasli?

— Čudom, gospodine, zaista, sa ranom u prsima, i pošto sam na putu za Kale prikovao za zemlju gospodina grofa od Varda, kao leptira za platno.

— Oho! Grofa od Varda, čoveka kardinalova, rođaka Rošforovog! Slušajte, dragi prijatelju, meni pade nešto na pamet.

— Govorite, gospodine!

— Na vašem mestu, ja bih učinio nešto.

— Šta to?

— Dok bi me Njegova preuzvišenost tražila po Parizu, ja bih se, bez velike galame, krenuo na put u Pikardiju, da vidim šta je s mojim drugovima. Do đavola, oni zaslužuju tu malu pažnju s vaše strane!

— Savet je dobar, gospodine, i ja ću sutra otputovati.

— Sutra! A zašto ne večeras?

— Večeras, gospodine, imam vrlo važna posla u Parizu.

— Ah, mladi čoveče, mladi čoveče! Neka ljubav? Pazite, ponavljam vam; sve nas upropastila je žena, i upropašćivaće nas dokle god nas bude. Poslušajte me, otputujte večeras!

— Nije mi mogućno, gospodine!

— Dali ste, dakle, reč?

— Da, gospodine.

— Onda je druga stvar; ali obećajte mi da ćete otputovati sutra, ako noćas ne budete ubijeni.

— Obećavam vam.

— Treba li vam novaca?

— Imam još pedeset pistola. To će mi, valjda, biti dovoljno.

— Ali vaši drugovi?

— Mislim da i oni imaju. Pošli smo iz Pariza svaki sa sedamdeset i pet pistola u džepu.

— Hoću li vas videti pre vašeg odlaska?

— Mislim da nećete, gospodine, sem ako bude čega novoga.

— Onda, srećan vam put!

— Hvala, gospodine.

I d’Artanjan se rastade sa g. od Trevila, tronut više no ikad njegovom roditeljskom brigom o musketarima.

On redom svrati k Atosu, Portosu i Aramisu. Nijedan od njih ne beše se vratio. Njihove sluge isto tako ne behu kod kuće i nije se čulo ništa ni o jednima ni o drugima.

Raspitao bi se za njih kod njihovih dragana, ali nije poznavao ni Portosovu ni Aramisovu; što se tiče Atosa, on je nije ni imao.

Prolazeći pored gardijskoga stana, on baci jedan pogled u štalu; od četiri konja tri već behu stigla. Začudeni Planše timario ih je u tome trenutku, i već beše gotov sa dva.

— Ah, gospodine, — reče Planše kad spazi d’Artanjana— baš mi je milo što vas vidim.

— Zašto, Planše? — upita mladi čovek.

— Imate li vi poverenja u našeg gazdu gospodina Bonasijea?

— Ja? Bože sačuvaj!

— Imate potpuno pravo, gospodine.

— Ali otkuda to pitanje?

— Otuda što sam vas posmatrao dok ste razgovarali s njim; njegovo lice, gospodine, dvatri puta promenilo je boju.

— E!

— Gospodin to nije opazio, jer je bio zanet pismom koje je dobio; ali ja, ja nisam izgubio nijedan pokret njegova lica, jer me je čudnovat način na koji je pismo došlo u kuću opomenuo da budem na oprezi.

— Pa šta ti se čini?

— Lice mu je vrlo sumnjivo, gospodine.

— Misliš?

— Još nešto, čim se gospodin rastao od njega i izmakao za ugao, gospodin Bonasije uzeo je šešir, zaključao vrata i odjurio protivnom ulicom.

— Dosta, Planše, ti imaš pravo; sve to izgleda mi vrlo sumnjivo, i ne boj se, nećemo mu platiti kiriju dok nam sve potanko ne objasni.

— Gospodin se šali, ali će videti.

— Šta ćeš, Planše, što mora biti suđeno je!

— Gospodin, dakle, ne odustaje od večerašnje šetnje.

— Naprotiv, Planše, što više zameram gospodinu Bonasijeu, utoliko ću pre ići na sastanak zakazan onim pismom koje te je toliko zabrinulo.

— Ako je odluka gospodinova…

— Nepokolebljiva, dragi moj; dakle, tako, u devet časova budi spreman, ovde; ja ću doći po tebe.

Videći da nema nikakve nade da se njegov gospodin može odvratiti od namišljenog puta, Planše duboko uzdahnu i stade timariti trećeg konja.

Što se tiče d’Artanjana, kako je, u stvari, bio vrlo obazriv mladić, mesto da ode kući, on ode na ručak onome starom gaskonjskom svešteniku koji je, u trenutku najveće bede, dao d’Artanjanu i njegovim prijateljima doručak od čokolade.

XXIV

PAVILJON

U devet časova d’Artanjan je bio u gardijskom stanu; on nađe Planšea pod oružjem. Četvrti konj beše stigao.

Planše beše oružan puškom i jednim pištoljem.

D’Artanjan je imao uza se mač i zadenu za pojas dva pištolja, zatim obojica obodoše konje i udaljiše se nečujno. Noć je bila mračna i niko ih ne vide kad su izišli. Planše propusti napred svoga gospodara i išao je na deset koraka iza njega.

D’Artanjan pređe preko kejova, iziđe na kapiju Konfederacije i uputi se putem koji vodi u Sen-Klu, i koji je onda bio mnogo lepši no danas.

Dok su bili u varoši, Planše je s poštovanjem održavao rastojanje koje je sebi odredio, ali čim put poče bivati pust i mračniji, on se lagano primače, tako da je, kad su ušli u Bulonjsku šumu, išao naporedo sa svojim gospodarom. I doista, ne treba kriti da su senke velikih drveta i odsev meseca u mračnom čestaru budili u njemu jako nespokojstvo. D’Artanjan primeti da se kod njegovog sluge događa nešto neobično.

— No, gospodine Planše, — upita ga — šta vam je?

— Ne čini li vam se, gospodine, da je šuma kao i crkva.

— Po čemu to, Planše?

— Zato što se u njoj, kao i u crkvi, ne sme glasno govoriti.

— A što ne smeš, Planše, da govoriš glasno? Zato što se bojiš?

— Bojim se da me ko ne čuje, gospodine.

— Da te ko ne čuje! Ali, dragi Planše, naš je razgovor pristojan i niko mu ne bi imao šta zameriti.

— Ah, gospodine, — nastavi Planše, vraćajući se na svoju glavnu misao — što onaj gospodin Bonasije ima nečega podmuklog u veđama i neprijatnoga u pokretu usana!

— Otkud ti sad pade na pamet gospodin Bonasije?

— Gospodine, čovek misli o čemu može, a ne o čemu hoće.

— To je zato, Planše, što si kukavica.

— Gospodine, ne mešajmo obazrivost sa kukavičlukom; obazrivost je vrlina.

— A ti si pun vrline, je li, Planše?

— Gospodine, da nije grlić od puške ono tamo što se svetli? Kako bi bilo da sagnemo glavu?

— Zaista — promrmlja d’Artanjan, kome padoše na pamet preporuke g. od Trevila — zaista, ova će me životinja zaplašiti.

I on potera konja kasom.

Planše učini to isto, kao da je senka svoga gospodara, i stade kasati pored njega.

— Hoćemo li, gospodine, celu noć ići ovako? — upita on.

— Nećemo, Planše, jer ti si već stigao na mesto.

— Kako, ja sam stigao? A gospodin?

— Ja idem još nekoliko koraka.

— A mene gospodin ostavlja ovde samog?

— Bojiš li se, Planše?

— Ne, ali primećujem gospodinu da će noć biti vrlo hladna, da se od hladnoće dobija reumatizam i da je sluga koji ima reumatizam žalostan sluga, naročito za tako živog gospodara kao što je gospodin.

— No, ako ti bude hladno, Planše, ući ćeš u jednu od onih krčmi tamo, i sutra ujutru u šest časova čekaćeš me pred vratima.

— Gospodine, ja sam s poštovanjem popio i pojeo talir koji ste mi dali jutros, tako da mi, za slučaj hladnoće, nije ostalo ni kršene pare.

— Evo ti pola pistola. Do viđenja.

D’Artanjan sjaha s konja, baci uzde na ruke Planšeu i udalji se brzo, umotavši se u ogrtač.

— Uh, ala mi je hladno! — uzviknu Planše čim je izgubio iz vida svoga gospodara; i kako je jedva čekao da se ogreje, on brzo kucnu na vrata jedne kuće koja je imala sva svojstva krčme u predgrađu.

Međutim, d’Artanjan, koji se beše uputio jednom stranputicom, nastavi put i dođe do Sen-Klua; ali umesto da ide glavnom ulicom, obiđe oko zamka, uputi se nekom vrlo zabačenom uličicom, i nađe se naskoro pred označenim paviljonom. Paviljon beše na jednom sasvim pustom mestu. Veliki zid, na čijem se uglu paviljon nalazio, pružao se jednom stranom te uličice, a s druge strane živa ograda čuvala je od prolaznika jednu bašticu, u dnu koje se dizala mala kućica.

On beše došao na mesto sastanka i, kako mu nije bilo rečeno da dâ kakva znaka o svome prisustvu, stade čekati.

Nikakav se glas nije čuo; mislio bi čovek da je na sto milja od prestonice. D’Artanjan se nasloni leđima na ogradu, pošto je bacio jedan pogled iza sebe. Iza te ograde, te bašte i te kućice, gusta magla omotavala je prostoriju u kojoj je spavao Pariz, prostoriju u kojoj je blistalo nekoliko svetlih tačaka, sumorne zvezde toga pakla.

Ali za d’Artanjana sav ovaj prizor imao je oblik srećan, sve misli imale su osmeh, sva pomrčina beše providna. Čas sastanka tek što nije kucnuo.

I doista, posle nekoliko trenutaka na tornju u Sen-Kluu izbi lagano deset udaraca gromkim glasom.

Bilo je nečega vrlo tužnog u ovom bronzanom glasu koji je tugovao tako kroz noć. Ali svaki od ovih udara koji su označavali očekivani čas skladno je treperio u srcu mladoga čoveka.

Njegove oči behu uprte u mali paviljon, koji se dizao na uglu zida, i na kome svi prozori behu zatvoreni kapcima, sem jednoga na prvom spratu.

Kroz taj prozor blistala je blaga svetlost i srebrnasto obasjavala nemirno lišće nekolikih lipa koje su se dizale kao zasebna grupa van parka. Zacelo ga je iza tog malog prozora, tako lepo osvetljenog, čekala lepa gđa Bonasije.

Zanet ovom prijatnom mišlju, d’Artanjan je čekao jedno po časa s velikim strpljenjem, očiju uprtih u ovo krasno boravište, od koga je d’Artanjan video jedan deo pozlaćenog tavana, koji je svedočio o lepoti celoga stana.

Toranj u Sen-Kluu izbi deset i po časova.

Ovaj put, i sam ne znajući zašto, d’Artanjan oseti kako mu jeza prođe kroz celo telo. Možda je i hladnoća počela da ga obuzima, te je kao moralan utisak smatrao jedno osećanje sasvim fizičko.

Zatim mu pade na pamet da je rđavo pročitao i da je sastanak tek za jedanaest časova.

On se primače prozoru, stade na jedan zrak svetlosti, izvadi pismo iz džepa i pročita ga još jedanput; nije se bio prevario: sastanak beše doista zakazan za deset časova.

On se vrati na svoje mesto, počinjući bivati nespokojan sa te tišine i te samoće. Izbi jedanaest.

D’Artanjan se stvarno poče bojati da se nije dogodilo šta gđi Bonasije.

On pljesnu triput rukama, što je običan znak zaljubljenih, ali mu niko ne odgovori, čak ni odjek.

Tada pomisli, sa srdžbom, da je mlada žena, možda, zaspala čekajući ga.

On se primače zidu i pokuša da se popne na nj; ali zid beše skoro opravljen, te uzalud polomi nokte.

U tom trenutku padoše mu na um drveta, čije je lišće još neprestano obasjavala svetlost srebrnastom bojom, i kako je jedno od njih bilo na putu, pomisli da će kroz granje njegov pogled moći prodreti u paviljon.

Na drvo se moglo lako popeti. Uostalom, d’Artanjan jedva da je imao dvadeset godina i, prema tome sećao se svoga đakovanja. On je u trenutku bio među granjem i kroz providna okna njegove oči zagledaše se u unutrašnjost paviljona.

Stvar čudnovata i zbog koje d’Artanjan uzdrhta od pete do glave, ta blaga svetlost, ta mirna lampa obasjavala je prizor strašnog nereda: jedno okno na prozoru beše razbijeno, vrata na sobi behu obijena i, upola razbijena, visila su o šarkama; sto, na kome mora da je bila gospodska večera, ležao je na zemlji; razbijene boce i pogaženo voće pokrivalo je parket; sve u toj sobi svedočilo je o žestokoj i očajnoj borbi; d’Artanjanu se, štaviše, učini da u tom neobičnom vašaru vidi komade odela i nekoliko krvavih tragova koji su prljali čaršav i zavese.

On brzo siđe na ulicu, uzdrhtala srca; hteo je da vidi neće li naći još kakvih tragova nasilja.

Slaba svetlost još je neprestano svetlila u tihoj noći. D’Artanjan primeti tada, što u prvi mah ne beše uočio, jer mu ništa nije davalo povoda da obraća na to pažnju, da na zemlji, ovde-onde ugaženoj i izrivenoj, ima nejasnih tragova od ljudskih stopa i konjskih nogu. Sem toga, točkovi jednih kola, koja kao da su došla iz Pariza, behu ostavili u mekoj zemlji dubok trag, koji nije išao dalje od paviljona nego se vraćao ka Parizu.

Naposletku, tragajući neprestano, d’Artanjan nađe blizu zida jednu pocepanu žensku rukavicu. Ta rukavica bila je sasvim čista, gde god je nije dohvatila kaljava zemlja. To beše jedna od onih namirisanih rukavica kakve ljubavnici rado uzimaju iz lepih ruku.

Što je duže tražio, d’Artanjanu je sve jači i hladniji znoj izbijao po čelu, srce mu je obuzimala strahovita zebnja, disanje mu beše isprekidano; međutim, da bi se umirio, govorio je u sebi da taj paviljon nema, možda, ničeg zajedničkog s gđom Bonasije; da mu je mlada žena zakazala sastanak pred paviljonom, a ne u njemu: da je mogla biti zadržana u Parizu svojom službom ili možda ljubomorom svoga muža.

Ali sva ova razlaganja behu razorena i uništena onim osećanjem unutrašnjega bola koji u izvesnim prilikama obuzima sve naše biće i dovikuje nam, svim onim što je u nama namenjeno sluhu, da velika nesreća lebdi nad nama.

Tada d’Artanjan čisto izlude; on otrča na drum, udari putem koji već beše prešao, dođe do skele i upita skeledžiju.

Skeledžija beše oko sedam časova uveče prevezao preko reke jednu ženu, umotanu u crn ogrtač, kojoj je, izgleda, mnogo bilo stalo da je niko ne pozna; ali, zbog mera koje je bila preduzela, skeledžija beše obratio veću pažnju i spazio da je žena bila mlada i lepa.

U ono vreme, kao i danas, bilo je vrlo mnogo mladih i lepih žena koje su dolazile u Sen-Klu i kojima je bilo stalo da ih niko ne vidi; međutim, d’Artanjan ni za časak ne posumnja da je to bila gđa Bonasije koju je skeledžija zapazio.

D’Artanjan iskoristi lampu koja je svetlila u skeledžijinoj kućici i pročita još jedanput pismo gđe Bonasije, da se uveri da se nije prevario, da je sastanak doista u Sen-Kluu, a ne na drugom nekom mestu, pred paviljonom g. od Estre, a ne u drugoj kojoj ulici.

Sve se steklo da uveri d’Artanjana kako ga njegovo osećanje nije prevarilo i da se neka velika nesreća dogodila.

On ponovo otrča putem što vodi zamku; činilo mu se da se za vreme njegovog odsustva, možda, nešto dogodilo u paviljonu i da ga tamo čeka obaveštenje.

Uličica je još neprestano bila pusta i ista blaga i tiha svetlost izbijala je kroz prozor.

D’Artanjan onda pomisli na tu nemu i slepu građevinu, koja je, bez sumnje, sve videla i koja bi možda mogla govoriti.

Vrata na ogradi behu zatvorena, ali je on preskoči i, pored sveg lajanja psa na lancu, priđe kolibi.

Na prvu njegovu lupu ništa ne odgovoriše. Mrtva tišina vladala je u kolibi kao i u paviljonu; ali kako je ta koliba bila njegov poslednji izvor, on nastavi lupati.

Naskoro mu se učini da čuje unutra neki lagani šum, šum bojažljiv, koji kao da je strepio da ga bilo ko čuje.

Tada d’Artanjan prestade lupati i zamoli s toliko nespokojstva i obećanja, straha i ulagivanja da je njegov glas morao umiriti i najplašljivijega. Naposletku jedan stari crvotočni kapak otvori se ili, bolje reći, bi odškrinut, i zatvori se čim je svetlost žalosne lampe koja je gorela u jednom uglu obasjala d’Artanjanov kajas, balčak od mača i jabuku od pištolja. Međutim, ma kako brzo da je to bilo, d’Artanjan je imao vremena da opazi jednu staračku glavu.

— Tako vam boga — reče on — čujte me; ja očekujem jednu ličnost koje još nema i umirem od nespokojstva. Da se nije dogodila kakva nesreća u okolini? Govorite.

Prozor se lagano opet otvori i isto lice se ponovo pomoli; samo što je bilo još bleđe nego prvi put.

D’Artanjan iskreno ispriča sve, samo što nije i imena kazao; reče kako je pred ovim paviljonom imao sastanak sa jednom mladom ženom i kako se, pošto nije došla, beše popeo na lipu i pri svetlosti lampe video nered u sobi.

Starac ga pažljivo sasluša, dajući znak da je sve tako; zatim, kad je d’Artanjan dovršio, odmahnu glavom na način koji ništa dobro nije kazivao.

— Šta hoćete da kažete? — uzviknu d’Artanjan. — Tako vam boga, izjasnite se!

— Oh, gospodine, — reče starac — ništa me ne pitajte; jer ako vam kažem šta sam video, zacelo neću dobro proći.

— Vi ste, dakle, videli nešto? — prihvati d’Artanjan. — Onda, preklinjem vas — nastavi on i baci mu jedan pistol — recite šta ste videli, a ja vam dajem svoju plemićku reč da nijedna vaša reč neće izaći iz moga srca.

Starac pročita na d’Artanjanovom licu toliko iskrenosti i tuge da mu dade znak da sluša i poče tihim glasom:

— Bilo je otprilike devet časova; čuo sam neku graju na ulici i hteo sam da vidim šta to može biti, kad, prilazeći vratima, primetih da neko hoće da uđe u kuću. Kako sam siromah i ne bojim se da će me ko pokrasti, otvorim vrata i spazim tri čoveka na nekoliko koraka preda mnom. U pomrčini behu jedna zapregnuta kola i konji za jahanje. Konji su zacelo bili one trojice što behu u konjičkom odelu.

„Molim! dobra gospodo!” — uzviknuh — „šta hoćete?”

„Imaš li kakve lestvice?” — upita me onaj koji kao da beše starešina.

„Imam, gospodine; lestvice s kojima berem voće.”

„Daj nam ih, pa uđi u kuću, a evo ti jedan talir zato što smo te uznemirili. Samo imaj na umu ovo: ako budeš jednu reč rekao o onome što ćeš videti i što ćeš čuti, jer ti ćeš, uveren sam, gledati i slušati, pa ma kako da ti zapretim, propao si.”

Na te reči on mi baci jedan talir, koji sam podigao i uze mi lestve.

I doista, pošto sam zatvorio za njima vrata od ograde, ja se vratim u kuću; ali odmah iziđem na druga vrata, šmugnem u mrak i dođem do žbuna zove, iz koga sam sve mogao videti a da me niko ne vidi.

Tri čoveka behu nečujno privukla kola; iz njih izvukoše čoveka puna, omalena, proseda, siromašno odevena u odelo zatvorene boje, koji se oprezno pope uz lestve, namršteno pogleda u unutrašnjost sobe, siđe nečujno i promrmlja tihim glasom:

„Ona je.”

Čim on to reče, onaj što je govorio sa mnom priđe vratima paviljona, otvori ih ključem koji je nosio uza se, zatim ih zatvori i nestade ga; u isto vreme druga dvojica popeše se uz lestve. Čičica ostade kraj kola, kočijaš je držao upregnute konje, a jedan sluga konje za jahanje.

Najedanput začu se u paviljonu velika vika; jedna žena pritrča prozoru i otvori ga kao da je htela da skoči. Ali čim primeti onu dvojicu, ona se trže; oba čoveka pojuriše za njom u sobu.

Više ništa nisam video; ali sam čuo lupu nameštaja koji se lomi. Žena je vikala i zvala u pomoć. Ali njena vika ubrzo umuče; tri čoveka priđoše prozoru, noseći ženu na rukama: dvojica siđoše niz lestve i odneše je u kola, u koja uđe za njom onaj čičica. Onaj što beše ostao u paviljonu zatvori prozor i trenutak posle toga iziđe na vrata i uveri se da je žena odista u kolima; njegova dva druga čekala su ga već u sedlu; sluga sede pored kočijaša, kola se udaljiše u galopu, praćena konjanicima, i svemu bi kraj. Od toga trenutka niti sam šta čuo niti šta video.

D’Artanjan, poražen ovako strašnim glasom, ostade nem i nepomičan, dok su svi demoni gneva i ljubomore besneli u njegovom srcu.

— Ali, viteže, — prihvati starac, na koga je ovo nemo očajanje učinilo više dejstva no što bi učinila vika i suze — nemojte očajavati, nisu vam je ubili, a to je glavno.

— Znate li otprilike — reče d’Artanjan — kakav je taj čovek koji je vodio tu paklenu ekspediciju?

— Ne poznajem ga.

— Ali kad je govorio s vama, mogli ste ga videti.

— A, pitate me za njegov lični opis?

— Da.

— Povisok, suvonjav, opaljena lica, crnih brkova, crnih očiju, po izgledu plemić.

— To je — uzviknu d’Artanjan — opet on, neprestano on, to kao da je moj demon! A onaj drugi?

— Koji?

— Onaj mali.

— O, taj zacelo nije plemić; uostalom, on nije imao mač i ostali nisu imali nikakva obzira prema njemu.

— Neki sluga — promrmlja d’Artanjan. — Ah, jadna žena, jadna žena! Šta li su učinili s njom?

— Vi ste mi obećali da ćete ćutati — reče starac.

— I ja vam ponavljam svoje obećanje, ne bojte se, ja sam plemić. Plemić ima jedino svoju reč i ja sam vam dao svoju.

S bolom u duši d’Artanjan se opet uputi skeli. Čas nije mogao verovati da je to bila gđa Bonasije, i nadao se da će je sutra naći u Luvru; čas se bojao da nije stajala u odnosima s drugim nekim, i da je taj, ljubomoran, nije iznenada napao i odveo. Bio je čisto van sebe, neutešan, očajavao je.

— Oh, da su mi tu prijatelji! — uzviknu on — bar bih imao kakve nade da ću je naći; ali ko zna šta je i s njima bilo!

Bila je otprilike ponoć; valjalo je naći Planšea. D’Artanjan obiđe redom sve krčme u kojima spazi malo svetlosti; ni u jednoj od njih ne nađe Planšea.

U šestoj poče pomišljati da traženje ima malo izgleda na uspeh. D’Artanjan je zakazao svome slugi sastanak tek za šest časova ujutru; prema tome, ma gde da je bio, bio je u pravu.

Sem toga, u mladome čoveku porodi se misao da će, ako ostane u blizini mesta gde se ovaj slučaj dogodio, saznati možda nešto o ovoj tajanstvenoj stvari. U šestoj krčmi, kao što smo rekli, d’Artanjan se zadrža, poruči bocu najboljega vina, nalakti se u najmračnijem uglu i reši se da tako sačeka dan; ali i ovom prilikom prevari se u svojoj nadi; i mada je s neobičnom pažnjom slušao, u silnim psovkama, šalama i uvredama koje su menjali među sobom radnici, sluge i kočijaši, čestito društvo u kome se nalazio, ne ču ništa što bi ga moglo navesti na trag jadne otete žene. Ništa mu drugo, dakle, nije ostalo, pošto je popio svoje vino, iz očajanja, a i da ne bi probudio sumnju, nego da se u svome uglu što ugodnije namesti i da kako tako zaspi. D’Artanjanu je bilo, kao što znate, dvadeset godina, a u tim godinama san ima nepobitna prava, koja zapovednički ište čak i od najočajnijih srdaca.

Oko šest časova ujutru d’Artanjan se probudi sa onom nelagodnošću koja obično dolazi u zoru posle rđave noći. S umivanjem je brzo bio gotov; on se opipa da vidi da se nisu koristili njegovim snom i pokrali ga; i kad nađe prsten na ruci, kesu u džepu i pištolje za pojasom, ustade, plati vino i iziđe da vidi neće li jutros imati više sreće u traženju svoga sluge nego noćas. I doista, prvo što je spazio kroz vlažnu i sivu maglu beše čestiti Planše, koji ga je, držeći konje, čekao pred vratima jedne neugledne krčme, pored koje d’Artanjan beše prošao i ne sluteći da je on tu.

XXV

PORTOS

Mesto da ide pravo kući, d’Artanjan sjaha pred vratima g. od Trevila, i brzo se pope uza stepenice. Beše se rešio da mu ispriča sve šta se dogodilo. On bi mu bez sumnje dao dobrih saveta o celoj ovoj stvari; a posle, kako se gotovo svaki dan viđao s kraljicom, g. od Trevila mogao bi od Njenog veličanstva doznati što o jadnoj ženi, koja je, bez sumnje, ispaštala za svoju odanost prema svojoj gospođi.

G. od Trevila sasluša priču mladoga čoveka sa ozbiljnošću koja je dokazivala da u celoj toj stvari vidi drugo nešto, a ne običnu ljubavnu intrigu; i kad d’Artanjan dovrši pričanje, on reče:

— Hm, sve to sa čitave milje mirise na Njegovu preuzvišenost!

— Pa šta da radim? — reče d’Artanjan.

— Ništa, zasad ništa drugo nego da što pre odete iz Pariza, kao što sam vam rekao. Ja ću se videti s kraljicom, ispričaću joj sve pojedinosti o nestanku te jadne žene, za koji ona, bez sumnje, ne zna; te pojedinosti reći će joj šta treba da radi, i kad se vratite, imaću možda da vam kažem kakvu dobru novost. Oslonite se zato na mene.

D’Artanjan je znao da g. od Trevila, iako je Gaskonjac, nije imao običaj obećavati, i da bi, kad bi slučajno šta obećao, učinio više nego što je obećao. On ga, dakle, pozdravi, zahvaljujući mu za sve što je za nj učinio i što će učiniti; i uvaženi kapetan, kome je na srcu ležao ovaj mladi čovek, tako hrabar i tako odlučan, toplo mu stište ruku i poželi mu srećan put.

Rešen da odmah posluša savete g. od Trevila, d’Artanjan se uputi Grobarskoj ulici da nadgleda spremanje prtljaga. Kad se približi kući, poznade g. Bonasijea, koji je, u jutarnjem odelu, stojao na pragu svojih vrata. D’Artanjanu sad pade na pamet sve što mu obazrivi Planše beše sinoć rekao o sumnjivom karakteru njegovog gazde, i on ga stade zagledati pažljivije no inače. I zaista, sem one žućkaste i bolešljive bledoće koja pokazuje izliv žuči i koja je, uostalom, mogla biti slučajna, d’Artanjan primeti nečega podmuklog u crtama njegovog lica. Nitkov se ne smeje kao pošten čovek, licemer ne plače kao čovek iskren. Svaka je pritvornost maska, ma kako dobro da je načinjena, može se uvek, sa malo više pažnje, raspoznati od lica.

D’Artanjanu se, dakle, učini da g. Bonasije nosi masku, i, štaviše, da je ta maska jedna od najneprijatnijih.

Prema tome, pobeđen svojom odvratnošću prema tom čoveku, on htede proći pored njega ne rekavši mu ni reči, kad ga, kao i juče, g. Bonasije oslovi.

— Oho, mladi čoveče, — reče mu on — mi kao da ne spavamo noću? Sedam časova ujutru! Vi kao da iz osnova menjate ukorenjene navike i vraćate se u doba kad drugi idu od kuće.

— To se vama, gazda Bonasije, ne može prebacivati — reče mladi čovek — vi ste uzor urednih ljudi. Istina, kad čovek ima mladu i lepu ženu, nema potrebe da trči za srećom; vama sreća sama dolazi. Je li tako, gospodine Bonasije?

Bonasije preblede kao smrt i silom se nasmeši.

— Ha, ha! Vi ste velika šaljivčina? Ali, do vraga, gde ste to jurili noćas, mladi gospodine? Izgleda da stranputice nisu bile najčistije.

D’Artanjan pogleda u svoje čizme, koje behu sasvim kaljave; ali, tom prilikom njegov pogled pade na obuću i čarape trgovčeve; ove kao da su bile nakvašene u istoj kaljuzi; i njegova i Bonasijeova obuća behu pokrivene istovetnim blatom.

Tada iznenadna misao senu kroz glavu d’Artanjanovu. Ovaj mali prosedi debeljko, onaj sluga u surom odelu prema kome vojnici nisu imali nikakva obzira, to beše glavom Bonasije. Muž je prisustvovao otmici svoje žene.

D’Artanjana obuze strahovita želja da ščepa trgovca za gušu i da ga udavi, ali, kao što smo rekli, on beše vrlo razborit mladić i uzdrža se. Međutim, promena na njegovom licu bila je tako vidljiva da se Bonasije uplaši i pokuša da uzmakne jedan korak, ali je bio baš pred onim krilom vrata koje je bilo zatvoreno, i smetnja na koju naiđe primora ga da ostane na mestu.

— Ali vi, dragi moj, vi što zbijate šalu, šta ćemo s vama? Ako je za moje čizme potreban sunđer, čini mi se da je za vaše čarape i vašu obuću potrebna četka. Da se niste i vi skitali, gazda Bonasije? Do vraga, to se ne bi moglo oprostiti čoveku vaših godina i koji uz to ima mladu i lepu ženu kao što je vaša!

— O, ne, — reče Bonasije — ja sam bio juče u Sen-Mandeu, da se raspitam za jednu služavku bez koje ne mogu da budem i, kako su putevi rđavi, doneo sam s njih ovo blato koje još nisam imao vremena da očistim.

Mesto koje je Bonasije označavao kao cilj svoga putovanja još više pojača sumnju koja se beše porodila u d’Artanjana. Bonasije je rekao Sen-Mande zato što je Sen-Mande u sasvim protivnom pravcu od Sen-Klua.

Ova verovatnost bila je d’Artanjanu prva uteha. Ako je Bonasije znao gde mu je žena, upotrebom krajnjih sredstava mogao se trgovac uvek prisiliti da odreši jezik i da kaže svoju tajnu. Valjalo je samo pretvoriti tu verovatnost u izvesnost.

— Oprostite, dragi gospodine Bonasije, što sam prema vama tako slobodan, ali ništa tako ne ubija kao nespavanje, i ja izgoreh od žeđi; dopustite mi da popijem kod vas čašu vode; kao sused ne možete mi odbiti ovu molbu.

I, ne čekajući dopuštenje svoga gazde, d’Artanjan uđe živo u kuću i baci brz pogled na postelju. Postelja ne beše upotrebljena. Bonasije nije ni legao. On se, dakle, vratio tek pre jednog ili dva časa; otpratio je bio svoju ženu do mesta gde je odvedena, ili bar do prvog konaka.

— Hvala, gazda Bonasije, — reče d’Artanjan i ispi čašu — to je sve što sam hteo od vas. Sad idem kući da mi Planše očisti čizme, i kad bude gotov, poslaću vam ga, ako hoćete, da i vama očisti obuću.

I on ostavi trgovca, preneražena ovim neobičnim rastankom, zabrinuta da se nije sam nasukao.

Kad se pope uza stepenice, d’Artanjan nađe Planšea prestravljena.

— Ah, gospodine, — uzviknu Planše čim ugleda svoga gospodara — dobro te dođoste, već sam se počeo bojati za vas.

— Šta je to bilo? — upita d’Artanjan.

— Oh, dajem vam sto na jedan, gospodine, dajem vam hiljadu na jedan ako pogodite ko vas je tražio za vreme vašeg odsustva.

— Kad?

— Pre po časa, dok ste bili kod gospodina od Trevila.

— A ko je to dolazio? Govori.

— Gospodin od Kavoa.

— Gospodin od Kavoa?

— Lično.

— Kapetan u gardi Njegove preuzvišenosti?

— On glavom.

— Da nije dolazio da me uhapsi?

— Toga sam se i bojao, gospodine, iako je izgledao vrlo ljubazan.

— Izgledao je vrlo ljubazan, veliš?

— Bio je, gospodine, sladak kao med.

— Je li istina?

— Došao je — reče — od strane Njegove preuzvišenosti, koja vam želi mnogo dobra, da vas zamoli da idete s njim u Pale-Roajal.

— I ti si mu odgovorio?

— Da je to nemoguće, pošto niste kod kuće, kao što je mogao videti.

— Šta je na to rekao?

— Da na svaki način navratite danas k njemu; zatim je tiho dodao: „Reci tvome gospodaru da mu je Njegova preuzvišenost veoma naklonjena i da njegova sreća zavisi, možda, od ovog sastanka.”

— Zamka je dosta nevešta za kardinala — prihvati mladi čovek, smešeći se.

— I ja sam pomislio da je to zamka i odgovorio sam da će vam biti veoma žao kad se vratite.

„Kud je otišao?” — upitao je gospodin od Kavoa.

„U Troa u Šampanji”, — odgovorih.

„A kad?”

„Sinoć.”

— Planše, prijatelju, — upade mu u reč d’Artanjan — ti si doista blago od čoveka.

— Znate, gospodine, ja sam mislio da ćete, ako želite videti gospodina od Kavoa, uvek imati vremena uterati me u laž tim što ćete reći da niste bili otputovali; u tom slučaju ja bih bio taj koji je slagao, a kako nisam plemić, ja mogu lagati.

— Ne boj se, Planše; i dalje ćeš važiti kao čovek koji govori istinu, za četvrt časa ćemo otputovati.

— To sam i sam hteo savetovati gospodinu; a kuda ćemo, ako smem pitati?

— U protivnom pravcu od onoga kojim ti reče da sam otišao. Uostalom, zar ne želiš čuti šta o Grimou, Musketonu i Bazenu, kao što ja želim znati šta je bilo s Atosom, Portosom i Aramisom?

— Želim, gospodine, — reče Planše — i otputovaću kad god hoćete; po mome mišljenju, za nas je u ovom trenutku poljski vazduh mnogo bolji nego vazduh pariski. I tako…

— I tako, spremi se, Planše, pa na put; ja idem napred, s rukama u džepovima, da niko ništa ne posumnja. Ti ćeš doći k meni u gardijski stan. Zbilja, Planše, čini mi se da se nisi prevario u našem gazdi i da je to doista strašna hulja.

— Ah, gospodine, verujte vi meni kad vam ja nešto kažem! Ja umem da čitam lica.

D’Artanjan siđe prvi, kao što je bilo ugovoreno; zatim, da ne bi imao sebi šta prebaciti, uputi se i poslednji put u stan svoja tri prijatelja; nikakva glasa nije bilo o njima; samo što jedno namirisano pismo, s lepim rukopisom, beše došlo za Aramisa. D’Artanjan uze na sebe da mu ga preda. Deset minuta docnije, Planše se nađe s njim u štalama gardijskog stana. D’Artanjan, da ne bi dangubio, beše već sam osedlao svoga konja.

— Dobro — reče on Planšeu kad je ovaj dodao torbu ostaloj opremi — sad osedlaj ostala tri konja, pa na put.

— Mislite li da ćemo ići brže ako imamo po dva konja? — upita Planše podrugljivo.

— Ne, gospodine šegrtu, — odgovori d’Artanjan — nego s četiri konja možemo vratiti naša tri prijatelja, ako ih uopšte nađemo žive.

— Što bi bilo velika sreća — odgovori Planše — ali ne treba gubiti nadu u boga.

— Amin — reče d’Artanjan i obode konja. Obojica iziđoše iz gardijskog stana i uputiše se jedan u jednom, drugi u drugom pravcu ulice, pošto je jedan trebalo da iziđe iz Pariza na barijeru u Vileti, a drugi na barijeru u Monmartru, pa da se sastanu iza Sen-Denija; ovaj strategijski manevar, izvršen s podjednakom tačnošću, krunisan je srećnim rezultatom. D’Artanjan i Planše uđoše zajedno u Pjerfit.

Planše je, mora se priznati, danju bio hrabriji nego noću.

Međutim, njegova prirodna obazrivost nije ga ni za trenutak ostavljala; on nije zaboravio nijednu nepriliku sa prvoga puta i smatrao je za neprijatelje sve koje bi sreo na putu. Posledica toga bilo je da je gotovo neprestano držao šešir u ruci, zbog čega je dobijao stroga prebacivanja od d’Artanjana, koji se bojao da ga sa te preterane učtivosti ne smatraju za slugu jednog sitnog gospodina.

Medutim, bilo da su prolaznici bili dirnuti Planšeovom učtivošću, bilo da ovom prilikom niko nije postavljen na put mladoga čoveka, naša dva putnika stigoše u Šantiji bez ikakve nezgode, i odsedoše u gostionici „Kod svetoga Martina,” u onoj istoj u koju behu svratili prilikom svoga prvog putovanja.

Videći mladog čoveka sa slugom i sa dva konja u povodu, gostioničar s poštovanjem iziđe na prag. Kako beše prešao već jedanaest milja, d’Artanjan nađe za dobro da se zaustavi, pa bio u gostionici Portos, ne bio. Posle, možda, nije bilo pametno pitati odmah šta je bilo s musketarom. Posledica ovog razmišljanja beše da je d’Artanjan, ne pitajući ništa, sjahao, predao konje svome slugi, ušao u jednu sobicu namenjenu onima koji žele biti sami i zatražio od gostioničara bocu najboljega vina i što bolji doručak; ovo je još bolje utvrdilo dobro mišljenje koje je gostioničar na prvi pogled dobio o svome putniku.

I d’Artanjan je bio poslužen neobično brzo.

Gardijski puk popunjavao se regrutovanjem prvih plemića u kraljevini, i d’Artanjan, praćen slugom i putujući sa četiri divna konja, pokraj sve prostote svoje uniforme, izazvao je senzaciju. Gostioničar htede da ga sam posluži; videći ovo, d’Artanjan naredi da se donesu dve čaše i zapodenu ovakav razgovor:

— Dragi gostioničaru, — reče d’Artanjan, nalivajući obe čaše — ja sam vam tražio vaše najbolje vino; ako ste me prevarili, bićete kažnjeni time što ćete piti zajedno sa mnom, jer ja ne volim piti sam. Uzmite, dakle, ovu čašu i pijmo. Kome da napijemo a da ne uvredimo ničiju osetljivost? Pijmo za napredak vaše gostionice.

— Vaše gospodstvo ukazuje mi veliku čast — reče gostioničar — i ja mu iskreno zahvaljujem na njegovoj dobroj želji.

— Nemojte se varati — reče d’Artanjan — u mojoj zdravici ima možda više sebičnosti nego što vi mislite; samo se u gostionicama koje napreduju gosti dobro dočekuju; u gostionicama koje propadaju sve je u neredu, i putnik je žrtva gostioničarevih neprilika. Ja putujem mnogo, naročito ovim putem, i zato bih voleo da svi gostioničari dobro zarađuju.

— Zaista, — reče gostioničar — meni se čini da ovo nije prvi put da imam čast videti gospodina.

— O, ja sam možda deset puta dolazio u Šantiji, i bar tri-četiri puta bio sam kod vas. Eto, ovde sam bio otprilike pre deset-dvanaest dana; pratio sam neke svoje prijatelje, musketare, i jedan od njih posvađao se s nekim strancem, s nekim nepoznatim čovekom, koji je ne znam oko čega zametnuo s njim kavgu.

— Ah, jest, jest! — reče gostioničar. — Sad se dobro opominjem. Da vaše gospodstvo ne govori o gospodinu Portosu.

— Da, tako se zvao moj saputnik. Bože moj, dragi gostioničaru, da mu se nije dogodila kakva nesreća?

— Pa vašem gospodstvu moralo je pasti u oči da nije mogao nastaviti put.

— Doista, obećao nam je da će nas stići, ali ga nismo više videli.

— On nam je ukazao čast da ostane ovde.

— Kako: ukazao vam je čast da ostane ovde?

— Da, gospodine, u ovoj gostionici; štaviše, mi smo vrlo zabrinuti.

— A zbog čega?

— Zbog troškova koje je načinio.

— O, platiće on te troškove.

— Ah, gospodine, to je pravi melem za mene! Imali smo velikih izdataka i baš jutros reče nam vidar da će mene za jaku ako mu gospodin Portos ne plati, pošto sam ja poslao po njega.

— Portos je, dakle, ranjen?

— To vam ne umem reći, gospodine.

— Kako ne umete reći? Ta vi to morate znati bolje no iko.

— Da, ali u našem položaju, gospodine, mi ne govorimo sve što znamo, naročito kad smo opomenuti da će naše uši odgovarati za naš jezik.

— No, pa mogu li se videti s Portosom?

— Na svaki način, gospodine. Popnite se na prvi sprat i zakucajte na vrata sobe broj 1. Samo, kažite mu ko ste.

— Kako! Da mu kažem ko sam ?

— Da, jer vam se može dogoditi kakva nesreća.

— Kakva mi se nesreća može dogoditi?

— Gospodin Portos može pomisliti da ide ko od ukućana i u ljutini probosti vas ili vam projuriti tane kroz glavu.

— A čime ste mu se to zamerili?

— Iskali smo mu novaca.

— A, sad razumem; takav zahtev dočekuje Portos vrlo rđavo kad je bez para; ali on mora imati novaca.

— I mi smo to mislili, gospodine. Kako je naša kuća vrlo tačna i kako svake nedelje svodimo račune, mi smo mu posle osam dana podneli račun, ali izgleda da smo izabrali rđav trenutak, jer na prvu našu reč on nas posla do sto đavola; istina valja, kockao se uoči toga dana.

— Kako, kockao se! A s kim?

— A ko će to znati? S nekim plemićem koji je ovuda prolazio i koga je pozvao na partiju lanskeneta.

— To je; biće da je, nesrećnik, sve izgubio.

— Čak i svoga konja, gospodine; jer kad stranac htede ići, videsmo kako njegov sluga sedla konja gospodina Portosa. Mi mu to primetismo, ali nam on odgovori da se to nas ništa ne tiče i da je taj konj njegov. Odmah poslasmo momka gospodinu Portosu da mu to javi, ali nam on poruči da smo hulje što sumnjamo u reč jednog plemića i da mora biti da je konj njegov kad on to kaže.

— Takav je on — promrmlja d’Artanjan.

— Ja mu onda poručim — nastavi gostioničar — da se nadam, kad već nema izgleda da ćemo se sporazumeti odnosno plaćanja, da će biti tako dobar i svojom posetom ukazati čast mome kolegi, gostioničaru „Kod zlatnog orla”; ali mi gospodin Portos odgovori da želi ostati kod mene, pošto je moja gostionica bolja.

Ovaj odgovor bio je toliko laskav da nisam mogao navaljivati na nj da ide. Samo sam ga zamolio da mi ustupi svoju sobu, koja je najlepša u gostionici, i da se zadovolji jednim malim kabinetom na trećem spratu. Ali gospodin Portos odgovori na to da on svakog časa očekuje svoju draganu, koja je vrlo velika dvorska gospođa, i da je soba u kojoj mi ukazuje čast da stanuje još i suviše prosta za takvu jednu ličnost.

Međutim, iako nisam posumnjao u istinitost njegovih reči, ja sam ostao pri svome; ali on ne htede ni da se upušta sa mnom u razgovor, nego uze pištolj, metnu ga na sto i izjavi da će, ako mu se samo pomene što o selidbi, bilo u samoj gostionici ili iz nje, projuriti kuršum kroz glavu onome ko bude toliko lakouman da se meša u stvari koje se tiču samo njega. Zato, gospodine, otada niko više ne ulazi u njegovu sobu, sem njegovog sluge.

— Musketon je, dakle, ovde?

— Jeste, gospodine; petog dana po dolasku vratio se vrlo zadovoljan; izgleda da je i on imao neprilika na putu. Na nesreću, on je hitriji od svoga gospodara i tako je njega radi načinio pravi darmar; i kako misli da mu se može ne dati ono što traži, on bez pitanja uzima što mu treba.

— Zaista — odgovori d’Artanjan — ja sam na prvi pogled opazio kod Musketona preveliku odanost i bistrinu.

— To je mogućno, gospodine, ali zamislite da samo četiri puta godišnje dođem u dodir s takvom odanošću i s takvom bistrinom, ja bih propao.

— Ne, jer Portos će vam platiti.

— Hm! — učini gostioničar, čisto sumnjajući.

— On je ljubimac jedne vrlo velike gospode, koja ga neće ostaviti u neprilici zbog takve jedne sitnice kao što je ta koju vam duguje.

— Kad bih smeo reći šta mislim o tome…

— Šta mislite?

— Ne šta mislim, nego šta znam?

— Šta znate?

— I to pouzdano.

— No, šta znate pouzdano?

— Ja poznajem tu veliku gospođu.

— Vi?

— Jest, ja.

— A otkuda je poznajete?

— Ah, gospodine, kad bih znao da se mogu osloniti na vas…

— Govorite, dajem vam svoju plemićku reč da se nećete kajati za vašu poverljivost.

— Lepo, gospodine, vi ćete pojmiti da nespokojstvo čini mnogo štošta.

— Šta ste to učinili?

— O, uostalom, ništa na šta jedan poverilac nema prava!

— Da čujem!

— Gospodin Portos dao nam je jedno pismo za tu vojvotkinju i preporučio nam da ga predamo na poštu. Njegov sluga ne beše još došao. I kako sam nije mogao izlaziti iz sobe, morao je nama poveriti svoje naloge.

— Dalje?

— Mesto da predam pismo na poštu, što nije nikad sigurno, ja sam se koristio prilikom i naredio jednom svom momku koji je išao u Pariz da sam preda pismo toj vojvotkinji. Tako sam ispunio želju gospodina Portosa, koji nam je toliko preporučio to pismo, je l’ te?

— Pogotovu.

— Pa znate li, gospodine, ko je ta velika gospođa?

— Ne znam; samo sam slušao o njoj od Portosa.

— Znate li ko je ta takozvana vojvotkinja?

— Ponavljam vam da je ne poznajem.

— To je, gospodine, jedna stara advokatica iz Šatlea, po imenu gospođa Koknar, koja ima bar pedeset godina i pravi se još ljubomornom. Uostalom, meni je izgledalo vrlo čudnovato: kneginja, a stanuje u Medveđoj ulici.

— Otkud to znate?

— Otuda što se jako naljutila kad je primila pismo, govoreći da je gospodin Portos jedna nevera i da je opet ranjen zbog neke žene.

— Dakle, on je ranjen?

— Ah, bože, šta sam rekao?

— Rekli ste da je Portos ranjen.

— Jesam; ali mi je zapretio da to nikom ne kazujem.

— Zašto?

— Zato, gospodine, što se hvalio da će proburaziti onog stranca s kojim ste ga ostavili u svađi, dok je, naprotiv, taj stranac njega oborio, pokraj sveg njegovog hvalisanja. Ako ne uzmemo u obzir vojvotkinju, koju je mislio ražaliti pričanjem svoje avanture, gospodin Portos je čovek vrlo ponosit i neće nikom da prizna da je ranjen.

— I tako, zbog te je rane u postelji ?

— I to kakve rane! Vaš prijatelj mora da ima đavolsku dušu.

— Vi ste, dakle, videli dvoboj?

— Ja sam, gospodine, išao za njima iz radoznalosti, tako da sam video borbu, a borci mene nisu videli.

— Pa kako je to bilo?

— O, svemu je brzo bio kraj. Zauzeli su stav; stranac je učinio ispad, i to tako brzo da je gospodin Portos, kad je hteo da odbije udarac, već imao mač u prsima za tri palca. On pade. Stranac mu odmah prinese vrh mača pod grlo; i gospodin Portos, videći da mu je život u rukama njegovog protivnika, priznade da je pobeđen. Na to ga stranac upita za ime, i kad ču da se zove Portos, a ne d’Artanjan, ponudi mu svoju ruku, dovede ga u gostionicu, uzjaha konja i ode.

— Prema tome, taj je stranac tražio d’Artanjana.

— Tako izgleda.

— A znate li šta je bilo s njim?

— Ne znam; nikad ga dotle nisam video, a ni posle toga.

— Vrlo dobro: sad znam što sam hteo znati. Dakle, vi rekoste da je Portosova soba na prvom spratu, broj 1 ?

— Da, gospodine, najlepša soba u gostionici; soba koju sam deset puta dosad mogao izdati.

— No, ne brinite se — reče d’Artanjan smejući se — Portos će vam platiti novcem vojvotkinje Koknar.

— O, gospodine, bila advokatica ili vojvotkinja, svejedno je, samo da hoće da odreši kesu; ali je odgovorila da je sita zahteva i neverstva gospodina Portosa i da mu neće ni pare poslati.

— Pa jeste li to kazali vašem gostu?

— Ko bi mu smeo to reći! Onda bi znao kako smo izvršili njegovu poruku.

— I tako, on još neprestano očekuje novac?

— Da, gospodine; i juče je pisao, ali je pismo predao na poštu njegov momak.

— I vi velite da je advokatica matora i ružna?

— Ima, gospodine, bar pedeset godina i, kako veli Pato, nije ni najmanje lepa.

— Onda se ne brinite, popustiće; uostalom, Portos vam, bez sumnje, ne duguje mnogo.

— Kako da ne duguje! Već dvadeset pistola, ne računajući lekara. O, taj ne uskraćuje sebi ništa; vidi se da je navikao na dobar život.

— Ništa! Ako ga ljubaznica napusti, naći će prijatelja, budite uvereni. Zato, dragi gostioničaru, ne brinite se ni najmanje i ukazujte mu i dalje svu negu koju njegovo stanje zahteva.

— Gospodin mi je obećao da neće ništa govoriti ni o advokatici ni o rani?

— Obećao sam i neću; dao sam vam svoju reč.

— Znate li da bi me ubio?

— Ne bojte se, nije on tako strašan kao što izgleda.

Rekavši ovo, d’Artanjan se pope uza stepenice, ostavivši gostioničara malo spokojnijeg u pogledu dve stvari na koje kao da je mnogo polagao: njegove veresije i njegova života.

Gore, u hodnikui, na vratima koja su najviše padala u oči, bilo je crnim mastilom napisano ogromno I; d’Artanjan zakuca i, na poziv „napred” koji se čuo iz sobe, uđe.

Portos je ležao i igrao lanskeneta s Musketonom, vežbanja radi; pred vatrom se okretao ražanj s prepelicama, a u uglovima ognjišta ključala su na sadžacima²¹ dva lonca, iz kojih se dizao miris od zečjeg umokca i ribe, miris koji je golicao nos. Jedan sto i mermer na umivaoniku behu pokriveni praznim bocama.

Kad ugleda svoga prijatelja, Portos uzviknu od radosti, a Musketon s poštovanjem ustade, ustupi mu svoje mesto i ode da vidi lonce, koji kao da su bili pod njegovim ličnim nadzorom.

— Ah, vi ste to? — reče Portos d’Artanjanu. — Dobro mi došli i izvinite što vam ne idem u susret. Ali — dodade on i pogleda d’Artanjana s izvesnim nespokojstvom — vi znate šta mi se dogodilo?

— Ne znam.

— Gostioničar vam nije ništa rekao?

— Samo sam zapitao za vas i odmah sam se popeo.

Portosu čisto laknu.

— A šta vam se to dogodilo, dragi Portose? — nastavi d’Artanjan.

— Kad sam napao na svoga protivnika, kome sam već bio naneo tri udarca i s kojim htedoh svršiti četvrtim, udarim nogom o jedan kamen i ubijem koleno.

— Je li istina?

— Časti mi! Sreća za onog lupeža, jer ga ne bih ostavio živa.

— Pa šta bi s njim?

— Ne znam; dobio je dosta i otišao je, i ne čekajući ostalo; nego, šta je bilo s vama, dragi d’Artanjane?

— I tako, dragi Portose, zbog toga uboja primorani ste da ležite.

— Tako je; uostalom, za nekoliko dana ozdraviću potpuno.

— Pa što onda niste naredili da vas prenesu u Pariz? Ovde mora da vam je strašno dosadno.

— Hteo sam to učiniti, ali, dragi prijatelju, moram vam priznati nešto.

— Šta to?

— Kako mi je bilo strašno dosadno, kao što rekoste, i kako sam imao u džepu sedamdeset i pet pistola koje ste mi dali, ja sam, da bih prekratio vreme, pozvao jednog plemića koji je ovuda prolazio i ponudio mu da se malo kockamo. On je pristao i svih sedamdeset i pet pistola prešli su iz moga džepa u njegov, a da i ne računam konja, koga je odneo pride. Ali vi, dragi d’Artanjane?

— Šta ćete, dragi Portose, ne može čovek biti srećan u svakom pogledu — reče d’Artanjan — vi znate onu poslovicu: „Nesrećan u kocki, srećan u ljubavi.” Vi ste i suviše srećni u ljubavi i zato vam se kocka sveti; ali šta je vama stalo do nemilostive sudbine! Zar nemate, srećni čoveče, vašu vojvotkinju, koja će vam zacelo priteći u pomoć.

— E, vidite, dragi d’Artanjane, kako me bije neki baksuz — odgovori Portos. — Pisao sam joj da mi pošalje jedno pedeset zlatnika, koji su mi preko potrebni s obzirom na položaj u kome sam…

— Pa?

— Pa mora da je na svom poljskom dobru, jer mi nije odgovorila.

— Istina?

— Nije. Zato sam joj juče poslao drugo pisamce, kojim sam je molio da mi što pre pošalje novac; nego, govorimo o vama, dragi moj. Pravo da vam kažem, ja sam već počeo zepsti za vas.

— Ali, kako izgleda, dragi Portose, vaš se gostioničar lepo ponaša prema vama — odgovori d’Artanjan, pokazujući bolesniku pune lonce i prazne boce.

— I ne, da vidite — odgovori Portos. — Ima već tri-četiri dana kako mi je taj bezobraznik podneo račun, i kako sam izbacio na vrata i njegov račun i njega; i tako, sad sam ovde kao neki pobedilac, kao neki zavojevač. I, kao što vidite, naoružan sam do zuba, jer se večito bojim da ne budem napadnut u svojoj poziciji.

— Pri svem tom — reče d’Artanjan smejući se — čini mi se da s vremena na vreme činite ispade.

I on pokaza rukom na boce i lonce.

— Na žalost, ja ne! — reče Portos. — Ovaj nesnosni uboj ne dopušta mi da ustanem iz postelje, ali Musketon izlazi i donosi zairu. Musketone, prijatelju, — nastavi Portos — vi vidite da nam je došla potpora, zato će nam trebati malo više jela.

— Musketone, — reče d’Artanjan — da mi učinite jednu uslugu.

— Kakvu, gospodine?

— Da date vaš recept Planšeu; mogu i ja biti opsednut, pa mi neće biti krivo da imam sve ovo čime vi častite svoga gospodara.

— O, gospodine, — reče Musketon skromno — ništa lakše. Samo treba biti vešt. Ja sam odrastao na selu i moj otac u dokolici bio je pomalo krijumčar.

— A kako je provodio ostalo vreme?

— Provodio ga je, gospodine, u poslu koji sam smatrao kao vrlo koristan.

— Kakav je bio taj posao?

— Kako je to bilo za vreme katoličkih i hugenotskih ratova i kako su katolici tamanili hugenote, a hugenoti tamanili katolike, sve u ime vere, on je uzeo neku mešovitu veru, što mu je dopuštalo da bude čas katolik čas hugenot. Obično se šetao, s puškom o ramenu, iza ograda duž puta, i kad bi ugledao kakvog usamljenog katolika, protestantska vera nadjačala bi u njemu, oborio bi pušku u pravcu putnika; i kad je bio na deset koraka od njega, započinjao je razgovor koji se gotovo uvek svršavao time što je putnik ostavljao kesu da spase život. Po sebi se razume da bi ga, kad bi spazio kakvog hugenota, obuzela tako strasna katolička revnost da nije pojmio kako je na četvrt časa pre toga mogao sumnjati u nadmoćnost naše svete vere. Jer ja, gospodine, ja sam katolik, pošto je moj otac, veran svojim načelima, moga starijeg brata vaspitao kao hugenota.

— Pa kako je svršio taj čestiti čovek? — upita d’Artanjan.

— Oh, vrlo nesrećno, gospodine! Jednog dana nađe se on između jednog hugenota i jednog katolika, s kojima je već imao posla i koji ga odmah poznadoše; njih dvojica udružiše se protiv njega i obesiše ga o jedno drvo; zatim dođoše u prvu krčmu, u kojoj smo pili ja i moj brat, i stadoše se hvaliti kakvo su dobro delo učinili.

— Pa šta ste vi učinili? — upita d’Artanjan.

— Mi smo ćutali — nastavi Musketon. — Pa kad su izišli iz krčme i pošli svaki na svoju stranu, moj brat ode u zasedu na put katolika, a ja na put protestanta. Posle dva časa svemu je bio kraj; raskrstili smo s njima, diveći se uviđavnosti našeg jadnog oca, koji je bio toliko obazriv da nas je vaspitao svakoga u drugoj veri.

— Zaista, Musketone, kao što rekoste, izgleda mi da je vaš otac bio vrlo pametan čovek. I vi, dakle, velite da je taj čestiti čovek u dokolici bio krijumčar.

— Da, gospodine, i naučio me je da pravim zamke i bacam udice. Otuda, kad sam video da nas naš lukavi gostioničar hrani mesom koje je dobro za prostake i koje nije za ovako nežne stomake kao što su naši, ja sam se latio starog zanata. Šetajući se po šumi gospodina kneza, nameštao sam u sumrak zamke, a ležeći na obalama jezera Njegovog visočanstva bacao sam udice u ribnjake. I tako sad, bogu hvala, imamo, kao što se gospodin može uveriti, dosta prepelica i zečeva, šarana i jegulja, sve laka i zdrava jela, dobra za bolesnike.

— Ali vino, — reče d’Artanjan — ko vam daje vino? Gostioničar?

— I da i ne.

— Kako i da i ne?

— Pa daje ga, ali ne zna da ima tu čast.

— Izjasnite se, Musketone, vaš je govor pun poučnih stvari.

— Stvar je u ovome, gospodine. U svome tumaranju upoznao sam se slučajno sa jednim Špancem koji je video mnogo zemalja, a između ostalih i Novi svet.

— Kakve veze može imati Novi svet sa bocama što su na ovom ormanu?

— Strpljenja samo, gospodine, sve ide svojim redom.

— Imate pravo, Musketone; oslanjam se na vas i slušam.

— Taj Španac imao je jednog slugu, koji ga je pratio na njegovom putu kroz Meksiko. Taj sluga beše moj zemljak, i mi ti se sprijateljimo, utoliko brže što je bilo velike sličnosti u našim karakterima. Obojica smo voleli lov više od svega i on mi je pričao kako u pampasima urođenici love tigrove i bikove prostim zamkama koje bacaju na vrat tih strašnih životinja. Ja u prvi mah nisam hteo verovati da se čovek može toliko izvežbati da na daljini od dvadeset do trideset koraka baci kraj jednog konopca kud hoće; ali pred, dokazima morao sam priznati istinitost pričanja. Moj prijatelj namestio bi bocu na trideset koraka i uvek bi joj zamkom uhvatio grlić. Ja se stanem sam vežbati i, kako me je priroda obdarila izvesnim sposobnostima, bacam laso kao kakav veštak. Sad možete razumeti. Naš gazda ima podrum vrlo dobro snabdeven, ali ključ od tog podruma večito nosi uza se; no taj podrum ima jedan prozor. Kroz taj prozor je bacam laso; i kako sad znam gde je dobro vino, ja ga crpem. Eto, gospodine, kako Novi svet ima veze sa bocama što su na ovom ormanu i ovom stolu. Sad, hoćete li da okusite naše vino, pa da nam, bez predrasuda, kažete kako vam se čini.

— Hvala, prijatelju, hvala: ali ja sam, na žalost, sad baš doručkovao.

— Onda postavi za nas, Musketone, — reče Portos i dok mi doručkujemo, d’Artanjan će nam pričati šta je bilo s njime za ovo deset dana otkako nas je ostavio.

— Vrlo rado — reče d’Artanjan.

Dok su Portos i Musketon doručkovali s apetitom bolesnika koji ozdravljaju i s drugarstvom koje zbližuje ljude u nesreći, d’Artanjan ispriča kako je Aramis, ranjen, morao ostati u Krevkeru, kako je Atosa ostavio u Amijenu da se bori s četvoricom ljudi koji su ga optuživali za proturanje lažnog novca i kako je on, d’Artanjan, morao preći preko tela grofa od Varda pa da ode u Englesku.

Ali tu bi kraj d’Artanjanovoj ispovesti; on samo dodade da je u povratku iz Engleske doveo četiri divna konja, jednoga za sebe, i po jednoga za svoje drugove; i završi rekavši Portosu da je konj koji je njemu namenjen već u gostioničkoj štali.

U taj mah uđe Planše; on je javljao svome gospodinu da su se konji dovoljno odmorili i da bi mogli otići na konak u Klermon.

Kako je d’Artanjan bio gotovo bez brige za Portosa i kako je jedva čekao da čuje šta je sa ostalim njegovim prijateljima, on pruži ruku bolesniku i reče mu da ide na put da nastavi svoja traženja. Uostalom, kako je računao da se vrati istim putem, ako Portos za sedam-osam dana bude još u gostionici „Kod svetoga Martina”, on bi ga u prolazu poveo.

Portos odgovori da mu uboj po svoj prilici neće dopustiti da za to vreme otputuje. Uostalom, morao je ostati u Šantijiu da sačeka odgovor od svoje vojvotkinje.

D’Artanjan mu požele da taj odgovor bude brz i povoljan; i pošto je još jedanput preporučio Portosa Musketonu i platio svoj trošak, on se krenu na put s Planšeom, koji se beše već oprostio jednog konja.

XXVI

ARAMISOVA TEZA

D’Artanjan nije ništa rekao Portosu o njegovoj rani i o njegovoj advokatici. Naš Bearnez bio je vrlo pametan mladić, ma kako mlad da je bio. Prema tome, činio se da veruje sve što mu je ispričao ponositi musketar, ubeđen da nema prijateljstva koje će podneti jednu otkrivenu tajnu, naročito kad je ta tajna stvar ponosa; posle, čovek je uvek u izvesnoj moralnoj nadmoćnosti nad onima čiji mu je život poznat. Kako se radi ostvarenja svojih planova beše rešio da svoje drugove upotrebi kao oruđe svoje sreće, d’Artanjan je jedva dočekao da unapred pohvata nevidljive konce pomoću kojih je mislio upravljati njima.

Međutim, celim putem obuzimala mu je srce neka duboka tuga; mislio je na onu mladu i lepu gospođu Bonasije, koja je trebalo da ga nagradi za njegovu odanost; ali, recimo odmah, ta tuga obuzimala je mladoga čoveka ne toliko za izgubljenom srećom koliko iz straha da se nije dogodila kakva nesreća toj jadnoj ženi. Za njega nije bilo nikakve sumnje da je ona žrtva kardinalove osvete, a, kao što je poznato, osvete Njegove preuzvišenosti bile su strašne. Kako je on dopao milosti ministrove, to ni sam nije znao, i to bi mu bez sumnje kazao g. od Kavoa, da ga je gardijski kapetan zatekao kod kuće.

Ništa tako ne prekraćuje vreme i put kao misao koja apsorbuje u sebe sve sile onoga koji misli. Spoljni život liči tada na spavanje kome je ta misao san. Njenim uticajem vreme nema više trajanja, prostor nema više rastojanja. Pođete s jednog mesta i ne znate kad stignete na drugo. Od prostora koji ste prevalili ostaje vam u sećanju samo neka magla, u kojoj se gubi hiljadu nejasnih slika od drveća, planina i predela. Žrtva ove halucinacije, d’Artanjan, hodom kojim je hteo njegov konj, prešao je šest do osam milja što razdvajaju Šantiji od Krevkera i, kad je došao u ovo selo, nije se sećao ničega što je sreo na svome putu.

Tek tu povrati mu se pamćenje; on zatrese glavom, spazi krčmu u kojoj beše ostavio Aramisa i, prešavši u kas, zaustavi se pred vratima.

Ovom prilikom ne dočeka ga gostioničar, nego gostioničarka; d’Artanjan je bio fizionom; on samo pogleda puno i zadovoljno lice gazdaričino i vide da pred njom nije potrebno pretvarati se i da nema zašto bojati se tako veselog lica.

— Draga gospođo, — upita je d’Artanjan — možete li mi reći šta je bilo s jednim mojim prijateljem koga smo pre jedno petnaest dana morali ostaviti ovde?

— To je jedan lep mlad čovek, od dvadeset i tri do dvadeset i četiri godine, tih, ljubazan, stasit?

— I uz to ranjen u rame.

— Da.

— To je.

— E, gospodine, on je još ovde.

— Ah, draga gospođo, — reče d’Artanjan i sjaha, a uzdu svoga konja dade Planšeu — vi ste me povratili u život; gde je moj dragi Aramis da ga zagrlim? Jer, priznajem vam, jedva čekam da ga vidim.

— Izvinite, gospodine, ali sumnjam da vas može primiti u ovom trenutku.

— Zašto? Da nije s kakvom ženom?

— Isuse, šta rekoste! Siromah mladić! Ne, gospodine, nije sa ženom.

— Pa s kim je onda?

— Sa parohom iz Mondidija i starešinom jezuita iz Amijena.

— Bože! — uzviknu d’Artanjan — da mu nije pozlilo?

— Nije, gospodine, naprotiv; ali usled bolesti osetio je milost božju i rešio da se pokaluđeri.

— Imate pravo — reče d’Artanjan — ja sam zaboravio da je on musketar samo privremeno.

— Ostaje li gospodin pri tome da se vidi s njim?

— Više no ikad.

— Onda neka se gospodin popne uza stepenice desno u dvorištu, na drugi sprat, broj 5.

D’Artanjan pohita označenim pravcem i nađe jedne od onih spoljnih stepenica kakve još i danas viđamo po dvorištima starih krčmi. Ali nije bilo tako lako doći u pohode čoveku koji će biti kaluđer; klanci Aramisove sobe čuvani su ni više ni manje nego kao Armidine bašte²²: Bazen je stajao u hodniku i preporučio je d’Artanjanu put, utoliko odvažnije što je posle tolikih godina iskušenja jedva jednom došao blizu rezultata za kojim je večito žudeo.

Doista, večiti san jadnoga Bazena beše da služi kakvo svešteno lice i on je s nestrpljenjem očekivao trenutak koji je neprestano nazirao u budućnosti, trenutak kada će Aramis zameniti dolamu mantijom. Samo svakodnevno obećavanje mladog čoveka da će taj trenutak skoro doći zadržalo ga je u službi musketara, u kojoj će, govoraše, morati izgubiti svoju dušu.

Bazen, dakle, beše na vrhuncu radosti. Sva je prilika bila da njegov gospodar ovaj put neće odustati od svoje namere. Fizički bol i bol duševni, udruženi, izazvali su dejstvo koje je on tako dugo želeo; Aramis, u koga je patila i duša i telo, ustavio je svoje oči i svoju misao na veri, i u dvostrukoj nesreći koja ga je zadesila, to jest, u iznenadnom nestanku dragane i u zadobijenoj rani, gledao je opomenu s neba.

Lako je razumeti da Bazenu, u raspoloženju u kome je bio, ništa nije moglo biti neprijatnije od dolaska d’Artanjana, koji je mogao povratiti njegovog gospodara u vrtlog svetskih stvari koje su ga tako dugo zavodile. On se, dakle, reši da odvažno brani vrata; i kako nije mogao reći da Aramis nije kod kuće, jer ga je krčmarica odala, on pokuša da dokaže d’Artanjanu da bi bila krajnja nepažnja uznemiravati njegovog gospodara u pobožnom većanju koje beše počelo od rana jutra i koje se, po Bazenovom kazivanju, nije moglo svršiti pre mraka.

Ali d’Artanjan nije nimalo vodio računa o rečitom govoru gospodina Bazena i, kako ne htede da se upušta u polemiku sa slugom svoga prijatelja, on ga prosto ukloni jednom rukom, a drugom okrenu dugme na vratima broj 5.

Vrata se otvoriše i d’Artanjan uđe u sobu.

Aramis, u crnoj rizi, s nekom okruglom i niskom kapom koja je prilično ličila na ćelepuš, sedeo je za duguljastim stolom, pretrpanim hartijama i knjižurinama; desno od njega sedeo je jezuitski starešina, a levo paroh iz Mondidija. Zavese behu upola spuštene i propuštale su u sobu tajanstvenu svetlost, zgodnu za pobožne sanjarije. Svi svetski predmeti koji mogu pasti u oči kad se uđe u sobu jednog mladog čoveka, a naročito kad je taj mladi čovek musketar, behu nestali kao nekom čarolijom: i bez sumnje, iz straha da mu se gospodar ne vrati na svetske misli, Bazen beše sklonio mač, pištolje, šešir s perom i sve moguće vezove i čipke.

Ali mesto njih, d’Artanjanu se učini da u jednom mračnom uglu vidi neku vrstu biča, koji je visio o zidu.

Na šum koji je d’Artanjan izazvao otvarajući vrata, Aramis diže glavu i poznade svoga prijatelja. Ali, na veliko iznenađenje mladoga čoveka, njegova pojava kao da nije učinila veliki utisak na musketara, toliko njegov duh beše daleko od zemaljskih stvari.

— Dobar dan, dragi d’Artanjane, — reče Aramis — srećan sam što vas vidim.

— I ja takođe — reče d’Artanjan — premda nisam još sasvim uveren da govorim s Aramisom.

— S njim, prijatelju, baš s njim, ali šta vam je dalo povoda da posumnjate?…

— Bojao sam se da se nisam prevario u sobi i pomislio sam u prvi mah da sam ušao u sobu sveštenika; zatim sam se ponovo prevario jer sam pomislio da ste opasno bolesni kad sam vas video u društvu ove gospode.

Oba crna čoveka baciše na d’Artanjana, čiju su nameru dobro razumeli, pogled gotovo pun pretnje, ali se d’Artanjan na to nije osvrtao.

— Ja vas možda uznemiravam, dragi Aramise, — nastavi d’Artanjan — jer, po ovome što vidim, mislim da se ispovedate ovoj gospodi.

Aramis neprimetno pocrvene.

— Vi da me uznemiravate ? O, naprotiv, dragi prijatelju, kunem vam se; a za dokaz ovoga dopustite mi da vam izjavim svoju radost što vas vidim zdrava i čitava.

„Ah, evo, vraća se na prošlost” — pomisli d’Artanjan — „hvala bogu!”

— Jer gospodin, koji je moj prijatelj, spasao se jedne velike opasnosti — nastavi Aramis smireno, pokazujući rukom na d’Artanjana.

— Zahvalite bogu, gospodine, — odgovoriše ovi i pokloniše se jednovremeno.

— To nisam propustio učiniti, prečasni oci, — odgovori mladi čovek, vrativši im pozdrav.

— Došli ste baš kao što treba, dragi d’Artanjane, — reče Aramis — uzećete učešća u diskusiji i rasvetliti je vašim pogledima. Gospodin principal iz Amijena, gospodin paroh iz Mondidija i ja pretresamo izvesna teološka pitanja koja nas odavna zanimaju; meni bi osobito milo bilo da čujem vaše mišljenje.

— Mišljenje jednog vojnika nije nimalo merodavno — odgovori d’Artanjan, koji poče strahovati od obrta koji su stvari uzele — i, po mome mišljenju, možete se potpuno osloniti na znanje ove gospode.

Oba crna čoveka pokloniše se.

— Naprotiv — prihvati Aramis — vaše mišljenje biće nam dragoceno; evo u čemu je stvar: gospodin principal misli da moja teza treba da bude naročito dogmatična i didaktična.

— Vaša teza! Vi, dakle, radite neku tezu?

— Razume se — odgovori jezuita — za ispit koji prethodi postriženju teza je neophodna.

— Postriženju! — uzviknu d’Artanjan, koji nije mogao verovati onome što behu rekli gostioničarka i Bazen — postriženju!

I on zabezeknuto pogleda sve tri ličnosti koje su bile pred njim.

— Dakle — nastavi Aramis namestivši se u svojoj fotelji tako graciozno kao da je u salonu, i posmatrajući zadovoljno svoju ruku, belu i punačku kao ruka ženska, koju beše digao da siđe krv iz nje — dakle, kao što ste čuli, d’Artanjane, gospodin principal bi hteo da moja teza bude dogmatična, dok ja, ja bih hteo da bude idealna. Zato mi je gospodin principal preporučio ovaj predmet koji još nije raspravljen i u kome ima materijala za divnu obradu:

Utraque marius in benedicendo clericis

inferioribus necessaria est.

D’Artanjan, čija nam je učenost poznata, ne promeni se kod ovog citata, kao što se nije promenio ni kod citata koji beše naveo g. od Trevila povodom poklona koje je d’Artanjan dobio od g. od Bakingema.

— Što znači — prihvati Aramis da bi d’Artanjan lakše razumeo — obe ruke neophodne sveštenicima nižega reda kad blagosiljaju.

— Divan predmet! — uzviknu jezuita.

— Divan i dogmatičan! — ponovi paroh, koji je znao latinski otprilike koliko i d’Artanjan i koji je brižljivo motrio na jezuitu, da ide u stopu za njim i ponavlja njegove reči kao odjek.

Što se tiče d’Artanjana, on ostade sasvim ravnodušan prema oduševljenju crnih ljudi.

— Da, divan! Prorsus admirabile! — nastavi Aramis — ali iziskuje duboko poznavanje crkvenih otaca i Svetoga pisma. Ja sam, međutim, već sam priznao učenim duhovnicima, i to u najvećoj poniznosti, da sam zbog stražarenja i službe kralju malo zanemario nauku. Biće dakle, lakše facilius natans, da obradim predmet koji sam izaberem, predmet koji bi ovim teškim teološkim pitanjima bio ono što je moral metafizici u filozofiji.

D’Artanjanu je bilo strašno dosadno, parohu takođe.

— Kakav exordium!²³ — uzviknu jezuita.

— Exordium! — ponovi paroh da i on kaže nešto;

— Quemadmodum inter coelorum immensitatem.²⁴

Aramis pogleda u d’Artanjana i vide da njegov prijatelj zeva da razglavi vilice.

— Govorimo francuski, oče, — reče on jezuiti — gospodin d’Artanjan uživaće više u našem razgovoru.

— Da, — reče d’Artanjan — umoran sam od puta, pa ne mogu da razumem latinski.

— Pristajem — reče jezuita malo zbunjen, dok paroh, van sebe od radosti, pogleda d’Artanjana pogledom punim zahvalnosti — dakle, evo kakva se korist može izvući iz ovog tumačenja:

— Mojsije, božji sluga… on je samo sluga, razumete li! Mojsije blagosilja rukama; njemu drže ruke dok Jevreji tuku svoje neprijatelje; dakle, blagosilja obema rukama. Uostalom, šta veli Jevanđelje: Imponite manus, a ne manum, položite ruke, a ne ruku.

— Položite ruke — ponovi paroh.

— Svetome Petru, naprotiv, čiji su naslednici pape, nastavi jezuita: Porrige digitos. Pružite prste; razumete li sad?

— Naravno, — odgovori Aramis s uživanjem — ali je stvar tanana.

— Prste! — nastavi jezuita. — Sveti Petar blagosilja prstima. Prema tome i papa blagosilja prstima. A s koliko prstiju blagosilja? S tri prsta: jedan za Oca, jedan za Sina i jedan za Svetoga Duha.

Svi se prekrstiše; d’Artanjanu se učini da treba da se ugleda na njih.

— Papa je naslednik svetoga Petra i predstavlja tri božanske sile; ostatak, ordines inferiores duhovne jerarhije, blagosilja imenom svetih arhanđela i anđela. Najniži duhovnici, kao što su naši đakoni i klisari, blagosiljaju na taj način što škrope, i to predstavlja neodređen broj prstiju što blagosiljaju. Kao što vidite, predmet je sasvim uprošćen; Argumentum omni denundatum ornamento. O ovome ću — nastavi jezuita — napisati dve ovako debele knjige.

I u svome oduševljenju on udari po knjizi Jovana Zlatousta, pod čijom se težinom sto ugibao. D’Artanjan uzdrhta.

— Zaista — reče Aramis — ja priznajem svu lepotu te teze, ali u isto vreme priznajem da je za mene suviše teška. Ja sam izabrao ovaj tekst; recite mi, dragi d’Artanjane, kako vam se dopada: Non inutile est desiderium in oblatione, ili bolje: Malo kajanja nije rđavo u prinošenju žrtve Gospodu.

— Ne dalje! — uzviknu jezuita — Jer ta teza zalazi u jeres; gotovo sličan predlog nalazi se u Augustinusu jeretičara Jansenijusa,²⁵ čiju će knjigu kadtad spaliti ruke dželatove. Pazite, mladi prijatelju; vi naginjete pogrešnim doktrinama; vi ćete upropastiti sebe!

— Vi ćete upropastiti sebe — reče paroh i tužno mahnu glavom.

— Vi se dotičete onog opasnog pitanja o slobodnoj volji, koje je smrtna opasnost. Upuštate se odvažno u insinuacije pelagovaca²⁶ i polupelagovaca.

— Ali, prečasni oče… — prihvati Aramis, malo zbunjen kišom razloga koja mu je padala na glavu.

— Kako ćete dokazati — nastavi jezuita, ne dajući mu vremena da govori — kako ćete dokazati da treba žaliti za svetom kad se žrtvuje bogu. Čujte ovu dilemu: Bog je bog, a svet je đavo. Žaliti za svetom, znači žaliti za đavolom; to je moj zaključak.

— I moj — reče paroh.

— Ali, molim vas!… — prihvati Aramis.

— Desideras diabolum, nesrećniće! — uzviknu jezuita.

— On žali za đavolom! Ah, mladi prijatelju, — prihvati paroh i uzdahnu — nemojte žaliti za đavolom, preklinjem vas!

D’Artanjan je čisto oblesavio; činilo mu se da je u ludnici i da će poludeti kao ovi koje je gledao pred sobom. Ali je morao ćutati, pošto nije razumevao jezik kojim se pred njim govorilo.

— Ali slušajte me, molim vas — prihvati Aramis sa učtivošću u kojoj beše počelo izbijati nestrpljenje — ja ne kažem da žalim; ne, ja neću nikad izgovoriti rečenicu koja ne bi bila ortodoksna…

Jezuita diže ruke k nebu; paroh učini to isto.

— Ali dopustite bar da nije nikakva zasluga ponuditi Gospodu samo ono čega je čovek potpuno sit. Imam li pravo, d’Artanjane?

— Te još kako! — uzviknu ovaj.

Paroh i jezuita odskočiše od svojih stolica.

— Evo moje polazne tačke, to je jedan silogizam: svet je primamljiv, ja ostavljam svet, prema tome činim žrtvu; a Sveto pismo veli: učinite žrtvu Gospodu.

— To je istina — rekoše antagonisti.

— A posle, — nastavi Aramis i uštinu uvo da pocrveni, kao što je dizao ruke da budu bele — a posle, ja sam napisao o tome nekoliko stihova, koje sam prošle godine čitao gospodinu Voatiru,²⁷ i na kojima mi je taj veliki čovek najtoplije čestitao.

— Stihova! — reče jezuita s preziranjem.

— Stihova! — reče paroh mehanički.

— Da čujemo — uzviknu d’Artanjan — to će nas malo razgaliti.

— Neće, jer su religiozni — odgovori Aramis — to je teologija u stihovima.

— Vraga! — reče d’Artanjan.

— Evo tih stihova — reče Aramis sa skromnošcu u kojoj je bilo i malo pritvornosti:

Za prošlošću lepom vi koji plačete

I trajete dane nesrećne i gorke,

Prestaće vam jadi, nevolje i boljke

Kad na žrtvu bogu suze prinesete,

Vi koji plačete.

D’Artanjan i paroh izgledali su zadovoljni. Jezuita ostade pri svome mišljenju.

— Čuvajte se profanog ukusa u teološkom stilu. šta veli sveti Avgustin? Severus sit clericorum sermo.²⁸

— Jest, neka beseda bude jasna! — reče paroh.

— Međutim, — dodade brzo jezuita, videći da ga njegov pratilac nije razumeo — međutim, vaša teza dopašće se ženskinju: imaće uspeha kao kakva odbrana gospodina Patrija.

— Daj bože! — uzviknu Aramis radostan.

— Vidite, — uzviknu jezuita — u vama još govori svet altissima voce.²⁹ Vi idete za svetom, mladi prijatelju, i ja strepim da božja milost nema još nikakva dejstva.

— Ne bojte se, prečasni oče, ja stojim dobar za se.

— Ljudsko uobraženje!

— Ja poznajem sebe, oče, moja je odluka nepokolebljiva.

— I vi ostajete pri tome da radite tu tezu?

— Ja se osećam pozvan da radim tu, a ne koju drugu; ja ću je, dakle, nastaviti i sutra, nadam se, bićete zadovoljni popravkama koje ću u nju uneti po vašim mišljenjima.

— Radite lagano — reče paroh — mi vas ostavljamo u odličnom raspoloženju.

— Da, njiva je posejana — reče jezuita — i nema opasnosti da je jedan deo semena pao na kamen, drugi duž puta, i da su ptice nebesne pojele ostalo, aves coeli comederunt illam.

„Đavo da te nosi s tim tvojim latinskim”, — pomisli d’Artanjan, koji je osećao da ne može više izdržati.

— Zbogom, sine, — reče paroh — doviđenja sutra.

— Do viđenja, smeli mladiću; vi obećavate da ćete biti jedan od velikana crkvenih; daj bože da svetlost koju ćete unositi ne bude vatra koja proždire!

D’Artanjan, koji je čitav čas grickao nokte od nestrpljenja, poče da grize i meso.

Oba crna čoveka ustadoše, pozdraviše Aramisa i d’Artanjana i uputiše se vratima. Bazen, koji je stajao i s pobožnim uživanjem saslušao celu ovu prepirku, priđe im, uze parohov trebnik i jezuitov molitvenik i s poštovanjem pođe pred njima da im otvori put.

Aramis ih isprati niza stepenice i odmah se vrati d’Artanjanu, koji je još snevao.

Kad ostadoše sami, oba prijatelja ćutala su neko vreme; međutim, trebalo je da neko prvi prekine to ćutanje; i kako je izgledalo da je d’Artanjan rešen ostaviti tu čast svome prijatelju, Aramis reče:

— Kao što vidite, ja sam se vratio svojim davnašnjim namerama.

— Da, milost božja izlila se na vas, kako malopre reče onaj gospodin.

— O, te namere o povlačenju odavno su u meni sazrele; i vi ste o njemu već slušali od mene: zar nije tako, prijatelju?,

— Tako je, ali pravo da vam kažem, mislio sam da se šalite.

— S takvim stvarima! O, d’Artanjane!

— A što ne? Kako se šali sa smrću?

— I to nije lepo, d’Artanjane, jer smrt su vrata što vode na večite muke ili u blaženstvo.

— Potpuno se slažem s vama, Aramise, ali molim vas, prođimo se teologije; mora biti da je i vama dosta za danas; što se mene tiče, ja sam gotovo zaboravio ono malo latinskoga, koji nikad nisam dobro ni znao; a posle, pravo da vam kažem, od deset časova jutros nisam ništa jeo, a gladan sam kao kurjak.

— Odmah ćemo večerati, dragi prijatelju; samo imajte na umu da je danas petak, a u taj dan ja ne mogu meso ni da vidim ni da jedem. Ako hoćete da se zadovoljite mojom večerom, mogu vam ponuditi pečenih tetragona i voća.

— Šta razumete pod tetragonima? — upita d’Artanjan nespokojno.

— Razumem spanać — nastavi Aramis — ali ću, vas radi, dodati koje jaje, iako je to veliki greh, jer jaja su meso, pošto se iz njih legu pilići.

— Ta je gozba prilično mršava, ali svejedno; podneću je da bih ostao s vama.

— Ja sam vam zahvalan za tu žrtvu — reče Aramis — ali ako ne koristi vašem telu, zacelo će koristiti vašoj duši.

— I tako, Aramise, vi zaista stupate u sveštenički red. Šta će na to reći vaši prijatelji, šta će reći gospodin od Trevila? Oni će vas smatrati za begunca, to da znate.

— Ja ne stupam u sveštenički red, nego se vraćam u nj. Ja sam sveta radi pobegao od crkve, jer vi znate da sam bio primoran navući musketarsku dolamu.

— Ne znam ja o tome ništa.

— Šta! Ne znate kako sam ostavio seminariju?

— Ne znam.

— Onda da vam ispričam; uostalom, Sveto pismo veli: Ispovedajte se jedni drugima i ja se ispovedam vama, d’Artanjane.

— A ja vam unapred praštam grehe: vidite da sam dobar čovek.

— Nemojte, prijatelju, zbijati šalu sa svetim stvarima.

— Onda, pričajte, slušam vas.

— Ja sam bio u seminariji od devete godine; trebalo je još tri dana, pa da napunim dvadeset i da postanem sveštenik. Jedno veče, kad sam po običaju otišao u jednu kuću u koju sam rado odlazio — šta ćete, bio sam mlad — jedan oficir, ljubomoran što sam čitao domaćici Živote svetaca, uđe najedanput neprijavljen. To veče baš sam bio preveo jednu epizodu o Juditi i čitao svoje stihove gospođi, koja me je obasipala hvalom i koja je, naslonjena na moje rame, pročitavala te stihove sa mnom zajedno. Položaj koji je, priznajem, bio malo slobodan, uvredi tog oficira; on ne reče ništa, ali kad sam izišao, iziđe za mnom, stiže me i reče mi:

„Gospodine opate, volite li vi batine?”

„To ne mogu reći, gospodine”, — odgovorih — „pošto se još niko nije usudio da me udari.”

„Onda čujte, gospodine opate: ako još koji put dođete u kuću u kojoj sam vas zatekao večeras, ja ću se usuditi da to učinim.”

Čini mi se da sam se uplašio; jako sam prebledeo, osetio sam kako mi noge klecaju, hteo sam da mu odgovorim, ali nisam umeo i ćutao sam.

Oficir je očekivao odgovor, i kad vide da ćutim, on se nasmeja, okrenu mi leđa i uđe u kuću. Ja sam otišao u seminariju.

Ja sam dobar plemić, dragi d’Artanjane, i krv mi je žustra, kao što ste mogli videti; uvreda je bila strašna, i, mada niko nije znao za nju, osećao sam kako rove u mome srcu, izjavio sam svojim starijima da se ne osećam dovoljno spreman za sveštenički čin i, na moju molbu, obred bi odložen za godinu dana.

Zatim sam otišao najboljem pariskom učitelju borenja, pogodio sam se s njim da svakoga dana imam čas borenja i punu godinu dana sam svakoga dana uzimao taj čas. Posle godinu dana, onoga istoga dana kada sam uvređen, okačio sam mantiju o klin, obukao plemićko odelo i otišao na igranku koju je priređivala jedna moja prijateljica i na kojoj sam znao da će biti i moj neprijatelj. To je bilo u Ulici slobodnih građana, sasvim blizu tamnice Fors.

I doista, oficir beše tu; baš je pevao jednu ljubavnu pesmu i nežno pogledao neku ženu; prišao sam mu i prekinuo ga kad je hteo da počne drugu strofu.

„Gospodine”, — rekoh mu — „jeste li još i sad protivni da idem u izvesnu kuću u Ulici Pajen i hoćete li me tući ako mi padne na um da vas ne poslušam.”

Oficir me pogleda začuđeno pa reče: „Šta hoćete sa mnom, gospodine, ja vas ne poznajem.”

„Ja sam” — odgovorih mu — „onaj sveštenik što čita Živote svetaca i što prevodi Juditu u stihovima.”

„Aha, opominjem se” — reče oficir podrugljivo — „šta hoćete sa mnom.”

„Hteo bih da budete tako dobri da se malo prošetate sa mnom.”

„Sutra ujutru, ako hoćete, i to sa najvećim zadovoljstvom.”

„Molim vas, ne sutra ujutru, nego smesta.”

„Ako baš zahtevate.”

„Jest, ja to zahtevam.”

„Onda hajdemo. Gospođe” — reče oficir — „nemojte se uznemiravati. Samo da ubijem gospodina, pa ću se vratiti da dovršim poslednju strofu.”

Iziđosmo. Odveo sam ga u Ulicu Pajen, na ono isto mesto gde mi je pre godinu dana, u isto vreme, rekao ono što sam vam ispričao. Bila je divna mesečina. Uzesmo mačeve u ruke i u prvom ispadu ubio sam ga na mestu.

— Do đavola! — reče d’Artanjan.

— Kako gospođe — nastavi Aramis — ne videše više svoga pevača i kako ovoga nađoše u Ulici Pajen probodena mačem, sumnja pade na mene da sam ga ubio, i to izazva skandal. Tako sam za neko vreme bio primoran odreći se mantije. Atos, s kojim sam se u to vreme upoznao, i Portos, koji me je pored mačevanja naučio još i nekim nestašlucima, nagovoriše me da zatražim musketarsku dolamu. Kralj je mnogo voleo moga oca, koji je poginuo u opsadi Arasa, i tako dobijem tu dolamu. Vi ćete, dakle, razumeti da je danas došao trenutak da se vratim u krilo crkve.

— A što baš danas, a ne juče ili sutra? Šta vam se to dogodilo danas te su vam tako rđave misli došle u glavu?

— Ova rana, dragi d’Artanjane, bila mi je opomena s neba.

— Ta rana? Ta ona je gotovo zalečena i ja sam uveren da danas ta rana nije ona zbog koje najviše patite.

— Nego koja? — upita Aramis i pocrvene.

— Vi imate ranu u srcu, Aramise, ranu veću i krvaviju, ranu koju vam je zadala jedna žena.

Oko Aramisovo zablista se i protiv njegove volje.

— Ah! — reče on, prikrivajući svoje uzbuđenje pod prividnom nemarnošću — ne govorite tako; ja da mislim na tako šta, mene ljubav da mori? Vanitas vanitatum.³⁰ Vi, dakle mislite da me je zaludela neka grizeta, neka sobarica kojoj sam se, možda, udvarao u kakvom garnizonu, o!

— Oprostite, dragi Aramise, ali ja sam mislio da ste vaše poglede upravljali mnogo više.

— Mnogo više? A šta sam ja da mogu imati toliko ambicije? Jedan bedan musketar, puki siromah i vrlo neznan, koji mrzi robovanje i koji na ovome svetu nije na mestu na kome bi trebalo da je.

— Aramise, Aramise! — uzviknu d’Artanjan, gledajući svoga prijatelja sa sumnjom.

— Prah sam i vraćam se u prah. Život je pun poniženja i patnje — nastavi on, obuzet setom — svi konci koji ga vezuju za sreću kidaju se jedan za drugim u čovečjoj ruci, naročito konci zlatni. Oh, dragi d’Artanjane, — nastavi Aramis sa izvesnom gorčinom u glasu — krijte svoje rane kad ih budete imali. Ćutanje je poslednja radost nesrećnih ljudi; pazite da nikome ne odate svoje bolove; radoznali ljudi crpu naše suze kao što muve sisaju krv ranjenom jelenu.

— Vaj, dragi Aramise! — reče d’Artanjan i duboko uzdahnu — sve to što pričate meni se dogodilo.

— Kako?

— Jest, meni je silom odvedena žena koju sam voleo, koju sam obožavao. I ne znam gde je, kud su je odveli; možda je mrtva.

— Ali vi bar imate tu utehu da vas nije ostavila namerno, da ne čujete o njoj ništa zato što joj je zabranjena svaka veza sa vama dok…

— Dok…

— Ništa — prihvati Aramis — ništa.

— I tako, vi se zanavek odričete sveta i vaša je odluka nepromenljiva?

— Zanavek, vi ste danas moj prijatelj, sutra ćete biti za mene samo senka, ili, štaviše, nećete ni postojati. Što se tiče sveta, on nije ništa drugo do grobnica.

— Do vraga, to što mi rekoste vrlo je žalosno!

— Šta ćete, moj me poziv zove, vuče.

D’Artanjan se nasmeši i ne odgovori ništa. Aramis nastavi:

— Međutim, dok sam još zemaljski čovek, hteo sam s vama govoriti o vama, o našim prijateljima.

— A ja, — reče d’Artanjan — ja sam hteo s vama govoriti o vama, ali vidim da ste potpuno odvojeni od svega; ljubavi se gnušate, prijatelji su za vas senke a svet je grobnica.

— Vaj, u to ćete se i sami uveriti! — reče Aramis i uzdahnu.

— Onda ne govorimo više o tome — reče d’Artanjan — i spalimo ovo pismo koje vam bez sumnje javlja za kakvo novo neverstvo vaše grizete ili vaše sobarice.

— Kakvo pismo? — uzviknu živo Aramis.

— Jedno pismo koje je došlo u vaš stan za vreme vašeg odsustva i koje su mi predali za vas.

— Ali od koga je to pismo?

— Zacelo od neke ožalošćene sobarice, od neke grizete koja je u očajanju; možda od sobarice gospođe od Ševreza, koja je morala otići u Tur sa svojom gospođom i koja je, da bi izgledala otmena, uzela mirišljavu hartiju i zapečatila pismo grbom vojvotkinjinim.

— Šta kažete?

— Gle, mora da sam ga izgubio! — reče lukavo mladi čovek, čineći se da ga traži. — Na sreću, svet je grobnica, ljudi su, pa prema tome i žene, senke, a ljubav je osećanje koga se vi gnušate.

— Ah, d’Artanjane, d’Artanjane! — uzviknu Ararnis — vi me ubijate.

— Ah, evo ga! — reče d’Artanjan.

I on izvadi pismo iz džepa.

Aramis skoči, dočepa pismo i stade ga čitati ili, bolje reći, gutati; lice mu se sijalo od radosti.

— Izgleda da sobarica ima lep stil — reče d’Artanjan nemarno.

— Hvala, d’Artanjane! — uzviknu Aramis, gotovo van sebe od radosti. — Morala je da se vrati u Tur; nije mi neverna i voli me još neprestano. Hodi, prijatelju, hodi da te zagrlim; ugušiću se od sreće!

I oba prijatelja stadoše igrati oko uvaženog Jovana Zlatoustog, gazeći nemilosrdno listove teze, koji behu popadali na pod.

U tom trenutku uđe Bazen sa zeljem i omletom.

— Odlazi, nesrećniče! — uzviknu Aramis i udari ga kapom po licu. — Idi odakle si došao, nosi to užasno zelje i ta strašna jela! Traži jednog slaninom nadevenog zeca, jednog debelog kopuna, jedan but i četiri boce starog burgonjca.

Bazen, koji je gledao svoga gospodara i nije shvatao otkuda ta promena, melanholično sruči omlet u zelje, a zelje na pod.

— Sad bi bio trenutak da posvetite svoj život kralju kraljeva — reče d’Artanjan — ako želite pokazati se prema njemu učtivi. Non inutile desiderium in oblatione.

— Idite do đavola s vašim latinskim! Pijmo, dragi d’Artanjane, pijmo mnogo, i pričajte mi šta se radi tamo.

XXVII

ATOSOVA ŽENA

— Sad nam ostaje da doznamo šta je sa Atosom — reče d’Artanjan Aramisu kad mu je ispričao šta se dogodilo u prestonici posle njihovog odlaska i kad je odlična večera učinila da jedan zaboravi svoju tezu, a drugi svoj umor.

— Mislite li da mu se dogodila kakva nesreća? — upita Aramis. — Atos je tako hladan, tako hrabar i tako dobro vlada mačem.

— O tome nema sumnje i niko ne ceni bolje od mene hrabrost i veštinu Atosovu, ali ja više volim da se sa mojim mačem sudare koplja nego batine; bojim se da Atosa nisu premlatili momci; sluge udaraju dobro i ne prestaju lako. Eto zašto bih voleo da što pre idemo.

— Ja ću gledati da vas pratim — reče Aramis — mada se ne osećam toliko dobro da mogu jahati. Juče sam pokušao šibanje bičem, koji vidite na onom zidu, i bol mi nije dao da nastavim to pobožno upražnjavanje.

— A ko je još video, dragi prijatelju, da se puščane rane leče bičem, ali vi ste bili bolesni, a u bolesti glava je slaba, i zato vas izvinjavam.

— Pa kad polazite?

— Sutra, zorom; odmorite se noćas što bolje, pa ćemo sutra, ako budete mogli, otputovati zajedno.

— Onda, do viđenja — reče Aramis — jer iako ste od čelika, mora da vam je odmor potreban.

Sutradan, kad je ušao u Aramisovu sobu, d’Artanjan ga zateče na prozoru.

— Šta to gledate? — upita d’Artanjan.

— Eto, divim se onim krasnim konjima koje konjušari drže za uzde; veliko je zadovoljstvo putovati na takvim konjima.

— E, dragi Aramise, imaćete to zadovoljstvo, jer je jedan od tih konja vaš.

— Oho, a koji?

— Koji hoćete od ona tri, meni je svejedno.

— A je li moj i onaj bogati takum?³¹

— Razume se.

— Vi se šalite, d’Artanjane?

— Ja se više ne šalim otkako ste počeli govoriti francuski.

— Dakle, one pozlaćene kuburlije, ona kadifena aša,³² ono sedlo okovano srebrom, sve je to moje?

— Vaše, kao što je onaj konj što kopa nogom moj, i kao što je onaj drugi konj što podigrava Atosov.

— Do đavola, divni konji!

— Milo mi je što vam se dopadaju.

— Taj ste poklon dobili od kralja?

— Od kardinala zacelo ne, ali ne pitajte od koga su i imajte samo na umu da je jedan od njih vaša sopstvenost.

— Ja ću uzeti onoga koga drži onaj riđi momak.

— Vrlo dobro!

— Ura! — uzviknu Aramis. — Sad mi je prošlo i ono malo bola; na ovakvom konju jahao bih da imam trideset metaka u telu. Ah, da lepih uzengija! Hej, Bazene, brzo ovamo!

Bazen se pojavi na vratima namršten i trom.

— Očistite mi mač, ispravite šešir, očetkajte ogrtač i napunite pištolje! — rece Aramis.

— Ta poslednja poruka izlišna je — prekide ga d’Artanjan — u kuburlijama ima pištolja i puni su.

Bazen uzdahnu.

— No, gospodine Bazene, umirite se — reče d’Artanjan — carstvo nebesko dobija se u svim okolnostima.

— Gospodin je već bio tako dobar teolog! — reče Bazen gotovo kroz plač. — Postao bi vladika, pa možda i kardinal.

— Pa lepo, jadni Bazene, promisli malo: šta vredi, molim te, biti sveštenik? Opet se mora ići u rat; eto vidiš, kardinal će prvi u rat sa šlemom na glavi i s kopljem u ruci; a šta veliš o gospodinu od Nogare de La Valete? I on je kardinal; pitaj njegovog slugu koliko mu je puta češljao tiftik.³³

— Na žalost! — uzviknu Bazen — Znam, gospodine; danas u svetu sve ide naopako.

Za to vreme oba mlada čoveka i jadni lakej behu sišli.

— Drži uzengiju, Bazene — reče Aramis.

Aramis se vinu u sedlo, sa svojom običnom veštinom i lakoćom, ali posle nekoliko obrta i propinjanja plemenite životinje, konjanik oseti tako nesnosne bolove da preblede i zaljulja se. D’Artanjan, koji ga, predviđajući ovo, nije puštao iz vida, pritrča mu, prihvati ga i odvede u njegovu sobu.

— Lečite se vi, dragi Aramise, — reče — ja idem sam da potražim Atosa.

— Vi ste čovek od čelika — reče mu Aramis.

— To ne, ali imam sreće; nego, šta ćete da radite dok se ja ne vratim? Neće više biti prepirke o prstima i blagosiljanju, je l’ te?

Aramis se nasmeši.

— Pisaću stihove — reče.

— Da, stihove, koji će mirisati na pisamce sobarice gospođe od Ševreza. Naučite Bazena prozodiji, to će ga utešiti. Što se tiče konja, jašite ga svaki dan pomalo, da se naviknete na kretanje.

— O, što se toga tiče, ne brinite se, — reče Aramis — naći ćete me gotova da idem s vama.

Oni se oprostiše i deset minuta posle toga, pošto je preporučio svoga prijatelja Bazenu i gostioničarki, d’Artanjan je kasao u pravcu Amijena.

Kako će naći Atosa i da li će ga uopšte naći?

Položaj u kome ga je ostavio bio je kritičan; lako je mogao podleći. Ta misao natušti mu čelo, izmami mu nekoliko uzdaha i nekoliko potajnih zakletava na osvetu. Od sviju njegovih prijatelja Atos je bio najstariji i, prema tome, najmanje blizak njegovom ukusu i njegovim naklonostima.

Međutim, tog je plemića najviše voleo. Atosov plemićki i otmeni izgled, onaj blesak veličine koji je s vremena na vreme izbijao iz mraka u koji, se namerno beše povukao, ono uvek postojano raspoloženje koje ga je činilo najpogodnijim drugom na svetu, ona usiljena i zajedljiva veselost, ona hrabrost koja bi se mogla nazvati slepom da nije bila posledica najređe hladnokrvnosti, sva ta svojstva izazivala su više nego poštovanje, više nego prijateljstvo d’Artanjanovo, izazivali su njegovo divljenje.

I zaista, u danima lepog raspoloženja, mogao se Atos sa uspehom meriti sa samim g. od Trevila, elegantnim i otmenim dvoraninom. Stasa je bio srednjeg, ali je taj stas bio tako pravilan i tako srazmeran da je više puta u borbi s Portosom oborio ovoga džina, čija telesna snaga beše ušla u poslovicu među musketarima; njegova glava oštra pogleda, prava nosa, brade razvijene kao Brutova, imala je nečega velikog i otmenog; njegove ruke, koje nije nimalo negovao, bacale su u očajanje Aramisa, koji je svoje negovao sapunom od badema i mirišljavim uljem; zvuk njegovog glasa bio je oštar i melodičan u isti mah; zatim, što je bilo osobito kod Atosa, koji se uvek činio beznačajan i sićušan, to je ono poznavanje sveta i običaja najotmenijega društva, ono ponašanje čoveka iz dobre kuće, koje je izbijalo i u najsitnijim njegovim postupcima.

Ako se ticalo kakvoga obeda, Atos bi ga priredio bolje nego iko iz otmena društva; on bi svakoga gosta postavio na mesto i po rangu koji mu pripada prema njegovim precima ili koji je sam zadobio. Ako se ticalo heraldike,³⁴ Atos je znao sve plemićke porodice u kraljevini, njihovu genealogiju, veze, grbove i poreklo njihovih grbova. U etikeciji nije bilo sitnice koja bi mu bila nepoznata; znao je kakva su prava velikih posednika, znao je do sitnica lov sa psima i sokolovima, i jednog dana, u razgovoru o toj veštini, iznenadio je i samoga kralja Luja XIII, koji je važio kao odličan poznavalac te veštine.

Kao i svi veliki plemići toga vremena, on je jahao i vladao mačem izvrsno. Sem toga, njegovo vaspitanje bilo je tako malo zanemareno, čak i u pogledu skolastičkih studija, koje su u to vreme bile tako retke kod plemića, da se smešio na latinske citate koje je Aramis navodio i koje je Portos tobože razumevao; dva-tri puta, štaviše, kad je Aramis učinio kakvu pogrešku, on je na veliko iznenađenje svojih prijatelja, ispravio rđavo upotrebljenu reč i pogrešno pomenuto ime; pored toga, njegova čestitost bila je besprekorna u ovom veku u kome su vojnici tako malo polagali na svoju veru i svoju savest, ljubavnici na strogu osetljivost naših dama, a siromasi na sedmu zapovest božju. Atos beše, dakle, čovek vrlo neobičan.

I pri svem tom, ova priroda tako otmena, ovo stvorenje tako lepo, ovaj um tako otmen neosetno se podavao materijalnom životu, kao što starci padaju u fizičku i moralnu blesavost. U časovima oskudice, a ti su časovi bili česti, Atosove svetle strane gasile su se i nestajale kao u dubokoj noći.

Kad je nestalo poluboga, jedva da je ostao čovek. Oborene glave, mračna pogleda i težak na govoru, Atos je po čitave časove gledao bilo svoju bocu i čašu, bilo Grimoa, koji je, naviknut da ga sluša po dobivenim znacima, čitao u ukočenom pogledu svoga gospodara njegovu i najmanju želju, koju je odmah ispunjavao. Kad bi se četiri prijatelja sastala u jednom od ovih trenutaka, jedna reč, izgovorena s velikim usiljavanjem, bila je sve učešće Atosovo u razgovoru. Ali je zato Atos pio za četvoricu, i to mu se videlo samo po više nabranim veđama i mnogo većoj tuzi.

Ma koliko da je želeo zadovoljiti svoju radoznalost, d’Artanjan, čiji nam je pronicljiv duh dobro poznat, nije mogao naći nikakva uzroka ovom ćutanju, niti zapaziti u kojim se prilikama javlja. Nikad Atos nije primao pisma, nikad Atos nije činio ništa što ne bi bilo poznato njegovim prijateljima.

Nije se moglo reći da mu je ta tuga dolazila od vina, jer, naprotiv, pio je samo zato da zaboravi tu tugu, koju je ovaj lek, kao što smo rekli, činio još većom. Ova mračna zlovolja nije se mogla pripisivati ni kockanju, jer, protivno Portosu, koji je pesmom ili psovkom pratio sve promenljivosti sreće, Atos je, kad je dobijao, bio hladan onako isto kao i kad je gubio. Jedno veče dobio je u Musketarskom klubu hiljadu pistola, zatim izgubio sve, pa čak i zlatom izvezeni kajas; pa onda povratio sve to i dobio još stotinu zlatnika, a njegove lepe crne veđe ne pomakoše se, niti mu ruke izgubiše svoju belinu, niti njegov razgovor, koji je to veče bio prijatan, prestade biti tih i prijatan.

Isto tako nije njegovo lice natuštio atmosferski uticaj, kao kod naših suseda Engleza, jer, uopšte, ta tuga bivala je veća u lepim danima godišnjim: jun i jul bili su strašni meseci Atosovi.

Sadašnjost ga nije nimalo mučila, a slegao je ramenima kad mu se govorilo o budućnosti; njegova tajna bila je, dakle, u prošlosti, kao što je nagovešteno d’Artanjanu.

Ova tajanstvenost koja se ogledala na celoj njegovoj ličnosti činila je još zanimljivijim čoveka čije oči i usta, ni u najvećem pijanstvu, ne odavahu ništa, ma kako vešta bila pitanja koja su na nj upravljana.

— Siromah Atos, možda je sad mrtav — uzdahnu d’Artanjan — i to mrtav mojom krivicom, jer sam ga ja uvukao u onu avanturu kojoj nije znao povod, kojoj neće znati rezultat i kojom se ne bi ništa koristio.

— A da i ne računamo, gospodine, — odgovori Planše — da verovatno njemu treba da zahvalimo što smo živi. Sećate li se kako je viknuo: „Klopka! Bežite, d’Artanjane!” I pošto je ispalio svoja dva pištolja, kakav je strašan zveket načinio svojim mačem! Rekao bi čovek da se bori sa dvadeset razjarenih ljudi ili, bolje reći, sa dvadeset đavola.

I ove reči udvojiše d’Artanjanovu revnost, koji obode svoga konja, ali konju nije bila potrebna mamuza i on odnese svoga jahača u galopu.

Oko jedanaest časova ujutru, oni ugledaše Amijen; u jedanaest i po bili su pred vratima one proklete krčme.

D’Artanjan je često pomišljao da se osveti podlom gostioničaru, i to jednom od onih osveta koje su uteha za čoveka. On, dakle, uđe u gostionicu sa šeširom natučenim na oči, s levom rukom na balčaku i vitlajući bičem u desnoj ruci.

— Poznajete li me? — upita on gostioničara, koji je prilazio da ga pozdravi.

— Nemam tu čast, monsenjeru, — odgovori gostioničar, čije oči još behu zasenjene sjajnom opremom d’Artanjanovom.

— A, ne poznajete me!

— Ne, monsenjeru.

— Lepo, dve reči povratiće vam pamćenje. Šta ste učinili sa onim plemićem koga ste pre petnaest dana otprilike tako drsko optužili za proturanje lažnog novca?

Gostioničar preblede, jer d’Artanjan beše zauzeo stav pun pretnje, a Planše se ugledao na svoga gospodara.

— Ah, monsenjeru, ne govorite mi o tome — uzviknu gostioničar plačevnim glasom — ah, gospodine, kako sam skupo platio tu pogrešku! Ah, kako sam nesrećan!

— Pitam vas, šta je bilo s tim plemićem?

— Izvolite me saslušati, monsenjeru, i budite milostivi. Molim vas, sedite!

D’Artanjan, nem od ljutine i nespokojstva, sede, strašan kao kakav sudija. Planše se ponosito nasloni na njegovu fotelju.

— Evo šta je bilo, monsenjeru, — nastavi gostioničar drhteći — jer sad vas poznajem; vi ste to otišli kad sam imao onaj nesrećan spor sa plemićem o kome govorite.

— Jest, ja sam; prema tome, ne možete se nadati nikakvoj milosti ako mi ne kažete celu istinu.

— Saslušajte me samo, molim vas, pa ćete je doznati.

— Slušam vas.

— Mene je vlast bila izvestila da će jedan čuveni varalica, koji pravi lažan novac, doći u moju krčmu sa više svojih drugova, i da su svi preobučeni kao gardisti ili musketari. Vaši konji, vaše sluge, vaš lik, gospodo, sve mi je to bilo opisano.

— Dalje, dalje? — reče d’Artanjan, koji odmah pogodi od koga je taj tačan lični opis.

— Ja sam, dakle, po nalogu vlasti koja mi je poslala pomoć od šest ljudi, preduzeo potrebne i hitne mere da se uverim o ličnosti varalice.

— Opet! — reče d’Artanjan, koga je ova reč varalica strašno ljutila.

— Oprostite mi, monsenjeru, što govorim ovako, ali to je baš moje izvinjenje. Vlast me beše zaplašila, a vi znate da jedan krčmar mora imati obzira prema vlasti.

— Ali, još jedanput, gde je taj plemić? Šta je bilo s njim? Je li mrtav? Je li živ?

— Strpljenja, monsenjeru, sad ćemo doći na to. Dogodilo se, dakle, ono što znate i čega ishod kao da je opravdao vaš nagli odlazak — dodade gostioničar sa izvesnom lukavošću, koja nije izmakla d’Artanjanovom oku. — Taj plemić, vaš prijatelj, branio se s očajanjem. Njegov sluga, koji se, nesrećom, svadio sa predstavnicima vlasti što behu prerušeni u konjušare…

— Ah, nitkove, — uzviknu d’Artanjan — svi ste vi bili u dogovoru i ja ne znam šta me zadržava da vas sve ne pobijem.

— Na žalost ne, monsenjeru, nismo bili svi u dogovoru, o tome ćete se odmah uveriti. Gosoodin vaš prijatelj, oprostite što ga ne zovem njegovim časnim imenom koje bez sumnje nosi, ali ja ga ne znam, gospodin vaš prijatelj, pošto je sa dva metka iz pištolja onesposobio za borbu dva čoveka, stade se povlačiti, braneći se mačem, kojim je jednoga od mojih ljudi ranio a mene pljoštimice udario tako da sam izgubio svest.

— Ta hoćeš li svršiti jednom, dželatu? — reče d’Artanjan. — Šta je bilo s Atosom, govori!

— Povlačeći se, kao što sam rekao monsenjeru, on dođe do podrumskih stepenica i, kako vrata behu otvorena, izvadi ključ i zabarikadira se iznutra. Kako je bila sigurna da će ga tu naći, vlast ga ostavi na miru.

— Da, — reče d’Artanjan — nije im bilo stalo da ga ubiju. Hteli su samo da ga zatvore.

— Da ga zatvore, monsenjeru! Ah, sam se zatvorio, kunem vam se. Pre svega, počinio je pravi pokor: jedan čovek beše ubijen na mestu, a druga dva bila su opasno ranjena. Mrtvog i oba ranjena odneli su njihovi drugovi i nikad više ništa nisam čuo ni o jednima ni o drugima. Kad sam došao k sebi, otišao sam gospodinu guverneru, kome sam ispričao sve što se dogodilo i pitao šta da radim sa zarobljenikom. Ali gospodin guverner kao da beše pao s neba; reče mi da ništa ne zna o tome, da zapovesti koje sam dobio nije on izdao i da će me obesiti ako se usudim ma kome reći da je on umešan u tu tuču. Izgleda da sam se prevario, gospodine, da sam mesto jednoga zatvorio drugog, i da se onaj koga je trebalo zatvoriti spasao.

— Ali Atos, — uzviknu d’Artanjan, čije nestrpljenje udvoji ova nemarnost vlasti — šta je s Atosom?

— Kako sam jedva čekao da popravim svoju pogrešku prema zatvoreniku — nastavi krčmar — uputim se u podrum da ga pustim u slobodu. Ah, gospodine, to ne beše više čovek, nego đavo! Na reč sloboda on izjavi da je to zamka i da pre nego što iziđe hoće da postavi svoje uslove. Ja mu sasvim skromno rekoh, jer sam uviđao rđav položaj u koji sam došao usled toga što sam digao ruku na jednog musketara Njegovog veličanstva, ja mu rekoh da sam gotov primiti njegove uslove.

— Pre svega, — reče on — hoću da mi se vrati moj sluga potpuno naoružan.

— Pohitasmo da izvršimo ovu zapovest jer ćete pojmiti, gospodine, da smo bili voljni učiniti sve što hoće vaš prijatelj. Gospodin Grimo, taj je rekao svoje ime, mada ne govori mnogo, gospodin Grimo bi, dakle, onako ranjen, spušten u podrum; njegov gospodar, pošto ga je primio, ponovo zatvori vrata i zapovedi nam da ostanemo u našem dućanu.

— Ali recite jednom — uzviknu d’Artanjan — gde je sada Atos?

— U podrumu, gospodine.

— Kako, nesrećniće, vi ga još od onda držite u podrumu?

— Bože sačuvaj, gospodine! Mi da ga zadržimo u podrumu! Vi, dakle, ne znate šta radi on u njemu? Ah, kad biste ga mogli izvući iz podruma, gospodine, ja bih vam bio zahvalan celog svog života, obožavao bih vas kao svog sveca.

— Dakle, tamo je, naći ću ga tamo?

— Razume se, gospodine; ni po koju cenu nije hteo izići. Svaki dan dodaje mu se kroz prozor hleb i meso kad ih zatraži, ali, na žalost, ne troši najviše hleb i meso. Jedanput sam pokušao sići s dva svoja momka, ali on se strašno naljutio. Čuo sam kako zapinje pištolje, a njegov momak pušku. Kad smo ih zapitali šta nameravaju, gospodin odgovori da on i njegov momak imaju četrdeset metaka i da će sve do poslednjega ispaliti pre nego što će dopustiti da ma ko od nas stupi u podrum. Ja sam onda otišao i žalio se guverneru, koji mi je odgovorio da sam to i zaslužio, i da mi je to za pamet što sam vređao čestitu gospodu koja su kod mene odsela.

— I tako, od tog vremena?… — prihvati d’Artanjan, koji se nije mogao uzdržati da se ne nasmeje bednom licu svoga gostioničara.

— I tako, od tog vremena, gospodine, — nastavi ovaj — mi živimo najbednijim životom! Jer treba da znate, gospodine, da je u podrumu sva naša zaira: tu nam je vino u bocama, vino u buradima, pivo, zejtin i svi začini, slanina i kobasice; i kako nam je zabranjeno da silazimo u nj, primorani smo da otkazujemo i jelo i piće putnicima koji nam dolaze, tako da naša gostionica iz dana u dan propada. Još jednu nedelju da ostane vaš prijatelj u podrumu, pa smo potpuno propali.

— Tako vam i treba, huljo. Zar se nije na nama videlo da smo otmeni ljudi, a ne ljudi koji prave lažan novac, kažite?

— Tako je, gospodine, imate pravo — reče gostioničar. — Ali slušajte, eno ga, opet besni.

— Mora da ga je neko uznemirio — reče d’Artanjan.

— Pa moramo da ga uznemirimo — uzviknu gostioničar — malopre su nam došla dva engleska plemića.

— Pa?

— Pa Englezi vole dobro vino, kao što znate, gospodine; oni su tražili najbolje. Biće da je moja žena zamolila gospodina Atosa za dopust da uđe, da zadovolji gospodu; i on je zacelo odbio njenu molbu kao i obično. Ah, blagi bože, lupa je sve jača!

I doista, d’Artanjan ču veliku lupu na onoj strani gde je podrum. On ustade sa gostioničarem, koji je išao napred i kršio ruke, i Planšeom, koji je išao za njima i nosio pušku, i ode na lice mesta.

Oba plemića behu ogorčena; oni behu prevalili veliki put i bili su namrtvo gladni i žedni.

— Ta to je tiranija — uzviknuše oni vrlo dobrim francuskim, premda sa stranim naglaskom — što taj ludak ne da dobrim ljudima njihovo vino. Mi ćemo obiti vrata, a ako bude suviše besan, ubićemo ga.

— Lakše, gospodo! — reče d’Artanjan i trže pištolje — nećete vi nikoga ubiti.

— Neka ih, — ču se iza vrata miran glas Atosov — neka uđu samo ta gospoda što jedu decu, pa ćemo videti.

Ma kako hrabri da su izgledali, plemići se zgledaše oklevajući; rekao bi čovek da je u podrumu bila jedna od onih nenasitih ala, džinovskih junaka iz popularnih bajki, u čiju pećinu niko ne može prodreti, a da za to ne bude kažnjen.

Nastade za trenutak tišina, ali Engleze beše stid da se povuku i jedan od njih, koji je bio više naprasit, siđe niza stepenice i udari nogom u vrata tako jako da bi zid provalio.

— Planše, — reče d’Artanjan i zape pištolje — ja uzimam na sebe onoga gore, a ti uzmi onoga dole. A, gospodo, hoćete bitku, lepo! Imaćete je!

— Bože, — uzviknu duboki glas Atosov — to kao da je d’Artanjan, ako se ne varam.

— Jest — reče d’Artanjan jačim glasom — ja sam, prijatelju.

— Vrlo dobro — reče Atos — onda ćemo naučiti pameti te što obijaju vrata!

Plemići behu uzeli mačeve u ruke, ali se nađoše između dve vatre; ustezali su se još jedan trenutak, ali, kao i prvi put, ponos u njima nadjača, i drugi udarac razbi vrata odozgo do dole.

— Skloni se, d’Artanjane, skloni se — povika Atos — skloni se, hoću da pucam.

— Gospodo, — reče d’Artanjan, koga razmišljanje nije nikad ostavljalo — gospodo, razmislite! Strpljenja malo, Atose! Rđav ste način izabrali, gospodo, izginućete. Ja i moj sluga ispalićemo na vas tri metka, a toliko isto čeka vas iz podruma; sem toga imamo i mačeve, kojima ja i moj prijatelj prilično vladamo, uveravam vas. Pustite mene da svršim i vaš i moj posao. Dajem vam časnu reč da ćete odmah dobiti vino.

— Ako je šta ostalo — promrmlja podrugljivi glas Atosov.

Gostionićar oseti kako mu hladan znoj poteče niz leđa.

— Kako, ako je ostalo! — prošapta on.

— Do đavola, mora da je ostalo! — prihvati d’Artanjan. — Valjda nisu njih dvojica popili ceo podrum. Gospodo, vratite, vratite mačeve u korice!

— Lepo, ako vi ostavite pištolje za pojas.

— Drage volje.

I d’Artanjan dade primer. Zatim, okrenuvši se Planšeu, dade mu znak da spusti pušku.

Englezi, umireni, vratiše mačeve u korice gunđajući. D’Artanjan im ispriča kako je Atos zatvoren. I kako su bili dobri plemići, oni izjaviše da je kriv gostioničar.

— Sad, gospodo, — reče d’Artanjan — idite u svoju sobu i, za deset minuta, ja vam stojim dobar da će vam se doneti sve što želite.

Englezi pozdraviše i odoše.

— Sad kad sam sam, dragi Atose, — reče d’Artanjan — otvorite mi vrata, molim vas.

— Odmah — reče Atos.

Sad se začu velika lupa nabacanih drva i greda koje su škripale. To behu bedemi i bastioni Atosovi, koje je opsednuti sam rušio.

Posle jednog trenutka vrata se pokrenuše i ukaza se bleda glava Atosova, koji je brzim pogledom razgledao okolinu.

D’Artanjan ga zagrli i nežno poljubi; zatim htede da ga izvuče iz ovog vlažnog utočišta i tada tek primeti da se Atos povodi.

— Vi ste ranjeni? — reče on.

— Ja, bože sačuvaj, samo sam mrtav pijan, i nikad čovek nije više učinio da bi to bio. Popio sam, valjda, na sto pedeset boca vina.

— Užasno! — uzviknu gostioničar. — Ako je sluga popio samo polovinu od toga, ja sam propao.

— Grimo je sluga iz dobre kuće i on ne pije isto vino koje i njegov gospodar; on je pio iz bureta i čini mi se da je zaboravio da ga zatvori. Čujete li kako teče?

D’Artanjan prsnu u smeh, koji gostioničarevu jezu pretvori u groznicu.

U isti mah pojavi se i Grimo iza svoga gospodara, s puškom o ramenu i uzdrhtale glave, kao ono pijani satiri na Rubensovim slikama. Spreda i pozadi beše zaliven nekom masnom tečnošću u kojoj gostioničar poznade svoj najbolji maslinov zejtin.

Cela povorka pređe preko velike dvornice i smesti se u najbolju sobu, koju je d’Artanjan silom zauzeo.

Za to vreme gostioničar i njegova žena pohitaše s fenjerima u podrum, koji im je tako dugo bio nepristupačan i u kome ih je očekivao strašan prizor.

Iznad utvrđenja, na kome je Atos napravio prolaz da iziđe i koje se sastojalo od greda, dasaka i praznih buradi, nagomilanih po svim pravilima strategijske veštine, videle su se ovde-onde kosti od pojedenih šunki, koje su plivale u barama od vina i zejtina, dok je gomila razbijenih boca pokrivala ceo levi ugao podruma, a jedno bure, na kome je slavina bila otvorena, gubilo poslednje kapi svoje krvi. Slika pustoši i smrti, kako veli drevni pesnik, vladala je kao na kakvom bojnom polju.

Od pedeset kobasica koje su visile o gredama jedva da je ostalo deset.

Tada se kroz podrumski svod začu urlik gostioničara i njegove žene, tako da je i sam d’Artanjan bio dirnut. Atos ni glave ne okrenu.

Ali za bolom nastade besnilo. Gostioničar šcepa jedan ražanj i u očajanju jurnu u sobu u koju behu ušla dva prijatelja.

— Vina amo! — reče Atos kad spazi gostioničara.

— Vina — uzviknu gostioničar preneraženo — vina! Ta popili ste za sto pistola i više; ta ja sam propao, upropašćen sam!

— Ne menja stvar — reče Atos — mi smo opet zato žedni!

— Pa bar da ste samo pili, hajde de; ali ste polupali sve boce.

— Gurnuli ste me na jednu gomilu koja se srušila. Sami ste krivi.

— Sav mi je zejtin propao!

— Zejtin je najbolji melem za rane, a jadni Grimo morao je previjati rane koje ste mu naneli.

— Sve su mi kobasice pojedene.

— U tome podrumu ima grdno mnogo pacova.

— Vi ćete mi platiti sve to — povika gostioničar u očajanju.

— Huljo! — reče Atos i ustade. Ali odmah zatim ponovo pade: tako je dao dokaza o svojoj snazi. D’Artanjan mu priteče u pomoć i zamahnu bičem.

Gostioničar se trže i briznu u plač.

— To vam je za pamet — reče d’Artanjan — da drugi put učtivije dočekujete goste koje vam bog šalje.

— Bog! Recite: đavo!

— Dragi moj, — reče d’Artanjan — ako i dalje budete tako nesnosni, zatvorićemo se sva četvorica u vaš podrum, pa ćemo videti je li doista šteta tako velika kao što kažete.

— Pa dobro, gospodo, — reče gostioničar — evo priznajem; zgrešio sam, ali imajte milosrđa; vi ste velika gospoda, a ja sam siromah krčmar, smilujte se na mene.

— Ah, budeš li tako govorio — reče Atos — tronućeš me i suze će poteći iz mojih očiju kao što je vino teklo iz tvojih buradi. Nismo mi tako surovi kao što izgledamo. Ded, hodi da razgovaramo!

Gostioničar priđe sa strahom.

— Hodi, kad ti kažem, ne boj se — nastavi Atos. — U trenutku kad sam ti hteo platiti, ja sam svoju kesu spustio na sto.

— Tako je, monsenjeru.

— U toj kesi bilo je šezdeset pistola, gde je?

— Kod istražne vlasti, monsenjeru; rekoše da je novac lažan.

— E lepo, traži da ti se vrati ta kesa i zadrži šezdeset pistola.

— Ali monsenjer zna dobro da istražna vlast ne pušta lako ono što joj padne šaka. Da je novac lažan, još bi i bilo nade, ali, na nesreću, novac je dobar.

— Sporazumej se s njom kako znaš, dragi moj; mene se to ništa ne tiče, utoliko pre što nemam više ni pare.

— A gđe je Atosov konj? — upita d’Artanjan.

— U štali.

— Koliko vredi?

— Najviše pedeset pistola.

— Vredi osamdeset; uzmi ga, pa neka bude kraj razgovoru.

— Kako! Prodaješ moga konja! — reče Atos. — Prodaješ moga Bajazita, a na čemu ću jahati, na Grimou?

— Ja sam ti doveo drugog — reče d’Artanjan.

— Drugog?

— I to divnog! — uzviknu gostioničar.

— Onda, ako je taj drugi lepši i mlađi, uzmi ovog matorog, i daj vina.

— Od koga želite? — upita gostioničar, sasvim umiren.

— Od onog što je u dnu podruma, blizu letava; od njega ima još dvadeset i pet boca, sve sam ostale polupao u padu. Iznesi nam šest.

„Ta ovaj je čovek prava bačva!” — reče gostioničar za se — „ako ostane ovde samo petnaest dana, i ako plati što bude popio, nadoknadiću svu štetu.”

— I nemoj zaboraviti — nastavi d’Artanjan — da odneseš četiri boce istog vina gospodi Englezima.

— Sad — reče Atos — dok nam donesu vino, ispričaj mi, d’Artanjane, šta je bilo s ostalima.

D’Artanjan mu ispriča kako je našao Portosa u postelji, uganute noge, a Aramisa za stolom između dva teologa. Baš kad je dovršavao svoje pričanje, uđe gostioničar, noseći vino i jednu šunku koja, za njegovu sreću, nije bila u podrumu.

— Lepo — reče Atos, nalivajući svoju i d’Artanjanovu čašu — to je što se tiče Portosa i Aramisa, ali vi, prijatelju, šta je s vama lično bilo, izgledate mi vrlo sumorni.

— Ah — reče d’Artanjan — ja sam od sviju vas najnesrećniji!

— Ti nesrećan, d’Artanjane! — reče Atos. — A u čemu si to nesrećan, da čujem?

— Docnije — reče d’Artanjan.

— Docnije, a zašto docnije? Zato što misliš da sam pijan, d’Artanjane? Upamti ovo dobro: moje misli nikad jasnije nisu nego kad pijem. Govori, dakle, slušam te.

D’Artanjan ispriča ceo događaj s gospođom Bonasije.

Atos ga netremice slušaše i, kad d’Artanjan svrši, reče:

— Sve je to sitnica.

To je bila Atosova uzrečica.

— Vama je sve sitnica, dragi Atose! — reče d’Artanjan. — To vam nimalo ne dolikuje jer vi niste nikad voleli.

Mrtvo oko Atosovo najedanput usplamte, ali to beše samo munja, ono opet postade tamno i mutno kao pre toga.

— To je istina — reče on mirno — ja nisam nikad voleo.

— Evo vidite, srce od kamena — reče d’Artanjan — da nemate prava što ste strogi prema nama, srcima nežnim.

— Nežna srca, srca smrvljena — reče Atos.

— Šta kažete?

— Kažem da je ljubav lutrija na kojoj onaj koji dobija — dobija smrt! Vi ste vrlo srećni što ste izgubili, verujte mi, dragi d’Artanjane. I jedino što vam mogu savetovati, to je da uvek gubite.

— Čini mi se da me je jako volela.

— Čini vam se samo.

— Oh, volela me je.

— Baš ste dete! Nema nijednog čoveka koji nije mislio, kao vi, da ga dragana voli; i nema nijednog čoveka koga ona nije prevarila.

— Izuzimajući vas, Atose, jer je nikad niste imali.

— To je istina — reče Atos posle kratkog ćutanja — ja je nikad nisam imao. Pijmo!

— Pa kad ste takav filozof — reče d’Artanjan — poučite me, pomozite mi; meni je potrebna uteha.

— Kakva uteha?

— Uteha u mojoj nesreći.

— Vaša je nesreća za smejanje — reče Atos i sleže ramenima. — Voleo bih znati šta biste rekli kad bih vam ja ispričao jedan ljubavni slučaj.

— Koji se dogodio vama?

— Ili jednome od mojih prijatelja, svejedno.

— Ispričajte mi ga, Atose!

— Pijmo, bolje će biti.

— Pijte i pričajte!

— Pa mogu — reče Atos, koji iskapi i opet napuni svoju čašu — ove stvari idu jedna s drugom.

— Slušam vas — reče d’Artanjan.

Atos se zamisli i, što je više mislio, sve je više bledeo; bio je u onom stanju pijanstva kad obične pijanice padaju i spavaju; on je sanjao, ali nije spavao. Ovaj somnambulizam pijanstva imao je u sebi nečeg strašnog.

— Dakle, baš hoćete? — upita on.

— Ja vas molim — reče d’Artanjan.

— Onda, neka bude kako želite. Jedan od mojih prijatelja, jedan od mojih prijatelja, razumete li, ne ja — reče Atos s gorkim osmehom — jedan grof iz moga kraja, to jest iz Berija, plemić kao Dandolo ili Monmoransi, zaljubi se u dvadeset petoj godini u jednu mladu devojku od šesnaest godina, koja beše lepa kao boginja. Kroz bezazlenost njenih godina izbijala je plemenita duša, ne ženska, nego pesnička. Ona se nije dopadala, ona je zanosila; živela je u jednom selu sa svojim bratom koji je bio sveštenik. Oboje behu došli ne zna se odakle, ali, kako je ona bila vrlo lepa a njen brat vrlo pobožan, niko nije ni pomišljao da ih pita odakle su. Uostalom, govorilo se da su iz dobre porodice. Moj prijatelj, koji je bio gospodar te zemlje, mogaše je zavesti ili silom uzeti; ko bi pritekao u pomoć njima stranima, nepoznatima? Na nesreću, on beše pošten čovek i oženi se njome. Budala, glupak!

— Zašto, kad ju je voleo? — upita d’Artanjan.

— Stanite! — reče Atos. — On je odvede u svoj zamak i načini je prvom gospođom u svome kraju; i ona je, mora se priznati, umela da se ponaša kako dolikuje njenom položaju.

— Pa? — upita d’Artanjan.

— Jednog dana kad je bila u lovu sa svojim mužem — nastavi Atos spuštenim glasom i govoreći vrlo brzo — ona pade s konja i onesvesti se; grof joj pritrča u pomoć i, kako su je haljine gušile, raseče ih nožem i razgoliti joj rame. Pogodite, d’Artanjane, šta je imala na ramenu? — reče Atos i grohotom se nasmeja.

— Mogu li znati? — upita d’Artanjan.

— Krinov cvet — reče Atos. — Ona beše žigosana.

I Atos popi naiskap čašu koju je držao u ruci.

— Užas! — uzviknu d’Artanjan. — Šta mi rekoste?

— Istinu. Dragi moj, anđeo beše demon. Ta mlada devojka bila je kradljivica.

— Pa šta je učinio grof?

— Grof beše veliki gospodin i imao je u svojim zemljama neograničeno pravo suđenja; on razdera sasvim grofičine haljine, veza joj ruke na leđa i obesi je o jedno drvo.

— Bože, Atose, ubistvo! — uzviknu d’Artanjan.

— Jest, ubistvo — reče Atos, bled kao smrt. — Ali meni se čini da sam ostao bez vina.

I Atos ščepa za grlić poslednju bocu koja beše ostala, prinese je ustima i isprazni je nadušak, kao običnu čašu.

Zatim mu glava klonu na ruke; d’Artanjan ostade pred njim preneražen.

— To me je izlečilo od žena lepih, poetičnih i zaljubljenih — reče Atos, ne misleći da nastavi priču o grofu. — Daj bože da se i vi izlečite. Pijmo!

— I ona je umrla! — prošapta d’Artanjan.

— Razume se — reče Atos. — Nego, dajte vašu čašu! Šunke, huljo — povika Atos — ne možemo više da pijemo.

— A njen brat? — dodade bojažljivo d’Artanjan.

— Njen brat? — prihvati Atos.

— Jest, sveštenik.

— Ah, raspitivao sam se za nj da i njega pošaljem na vešala, ali me preduhitri; uoči toga dana beše ostavio svoju parohiju.

— Je li se bar doznalo šta je bio taj nesrećnik?

— To je, bez sumnje, bio prvi ljubavnik i saučesnik lepojke, čestit čovek koji se, možda, načinio sveštenikom da uda svoju ljubavnicu i da joj osigura budućnost. On je, nadam se, raščerečen.

— O, bože moj! — reče d’Artanjan, potresen ovim groznim događajem.

— Ta jedite tu šunku, d’Artanjane, odlična je — reče Atos i odseče jedan komad, koji metnu na tanjir mladoga čoveka. — Kakva šteta što samo četiri ovakve nije bilo u podrumu! Popio bih pedeset boca više.

D’Artanjan ne mogaše više podneti ovaj razgovor, od koga bi poludeo; on spusti glavu na ruke i učini se da spava.

— Mladi ljudi ne umeju više da piju — reče Atos, gledajući ga sa sažaljenjem — a ovaj je još ponajbolji.

XXVIII

POVRATAK

D’Artanjan beše vrlo potresen strašnom ispovešću Atosovom; međutim, mnoge stvari bile su mu još nejasne; pre svega, ova poluispovest bila je od čoveka sasvim pijana o čoveku koji je bio pijan upola; ipak, pokraj sve magle koju stvaraju u mozgu dve-tri boce burgonjskoga vina, d’Artanjan je, kad se probudio sutradan ujutru, svaku Atosovu reč imao u glavi, kao da su mu se urezale u pameti onim redom kako su Atosu iz usta izlazile. Sva ova sumnja izazvala je u njemu samo jaču želju da dođe do neke izvesnosti i on ode svome prijatelju u odlučnoj nameri da nastavi sinoćni razgovor, ali nađe Atosa potpuno hladnog, to jest, savršeno mirnog i tajanstvenog.

Uostalom, pošto se rukovao s njim, musketar prvi iziđe na susret njegovim mislima.

— Ja sam juče bio vrlo pijan, dragi d’Artanjane — reče on — to sam osetio jutros po svome jeziku, koji je bio još vrlo debeo, i po bilu, koje je bilo vrlo ubrzano; opkladio bih se da sam napričao mnogo besmislica.

I rekavši ovo, on pogleda svoga prijatelja tako oštro da se ovaj zbuni.

— Bože sačuvaj — odgovori d’Artanjan — ako se dobro opominjem, govorili, ste sasvim obične stvari.

— Čudnovato! A meni se čini da sam vam ispričao jedan vrlo žalostan događaj.

I on pogleda mladoga čoveka kao da je hteo čitati u dnu njegova srca.

— Bogami — reče d’Artanjan — ja sam to bio više pijan nego vi, kad se ničega ne opominjem.

Atos se ne zadovolji ovim rečima i nastavi:

— Vi ste, bez sumnje, zapazili, dragi prijatelju, da je svaki na svoj način pijan, ili je tužan ili veseo; ja sam u pijanstvu tužan i, kad se opijem, strast mi je da pričam strašne priče kojima mi je moja glupa dadilja napunila glavu. To mi je mana, mana velika, priznajem; ali inače sam na piću dobar.

Atos je ovo govorio tako prirodno da se d’Artanjan pokoleba u svome ubeđenju.

— Ah, jest — prihvati mladi čovek, pokušavajući da dođe do istine — sad se sećam, kao što se čovek seća kakvog sna, da je bilo govora o nekom vešanju.

— Eto vidite — reče Atos, koji preblede, ali ipak pokuša da se nasmeje — znao sam ja to, vešanje je moja mora.

— Da, da — nastavi d’Artanjan — sad se opominjem; jest, bila je reč… stanite… bila je reč o nekoj ženi.

— Da — odgovori Atos i gotovo pomodre — to je moja priča o plavoj ženi; kad god je pričam, znači da sam mrtav pijan.

— Jest, tako je — reče d’Artanjan — priča o ženi plavoj, visokoj i lepoj, plavih očiju.

— I koja je obešena!

— Koju je obesio njen muž, jedan plemić, vaš poznanik — nastavi d’Artanjan, gledajući Atosa pravo u oči.

— Eto, vidite kako čovek može da kompromituje nekoga kad ne zna šta govori — nastavi Atos, sležući ramenima kao da sam sebe sažaljeva. — Zaista, d’Artanjane, neću više da se opijam, to je vrlo rđav običaj.

D’Artanjan ne reče ništa.

Atos zatim okrenu razgovor i reče?

— Zbilja, hvala vam na konju koga ste mi doveli.

— Dopada li vam se? — upita d’Artanjan.

— Da, ali nije za tešku službu.

— Varate se; ja sam prešao s njim deset milja za nepun čas i po i izgledao je kao da je obišao oko trga Sen-Silpis.

— Ah, ta vi ćete još učiniti da se kajem!

— Da se kajete?

— Da, jer sam ga se otarasio.

— Kako to.

— Evo kako: probudio sam se jutros u šest časova, vi ste spavali kao top, i nisam znao šta da radim; bio sam još bunovan od jučerašnjeg pića; siđem u veliku salu i spazim jednoga od naših Engleza gde pazari konja od jednog konjarskog trgovca, pošto je njegov juče crkao. Ja mu priđem, i kad sam video da nudi sto pistola za jednog alata, rekoh mu. „Viteže, imam i ja konja za prodaju.”

— I to divnog — reče on — video sam ga juče, držao ga je sluga vašeg prijatelja.

— Mislite li da vredi sto pistola?

— Vredi, i hoćete li da mi ga ustupite po tu cenu?

— To neću, nego da se kockamo u njega.

— Da se kockamo!

— Da.

— Kakvu igru hoćete?

— Da bacamo kocke.

— Što rekosmo to i učinismo, i tako sam izgubio konja. Ali — nastavi Atos — povratio sam sedlo.

D’Artanjan napravi kiselo lice.

— Nije vam pravo? — reče Atos.

— Priznajem da nije — reče d’Artanjan — taj konj je trebalo da nam posluži da se poznamo u boju; to beše zaloga, uspomena. Atose, niste dobro uradili.

— Ah, dragi prijatelju, zamisiite sebe na mome mestu — nastavi musketar — bilo mi je vrlo dosadno; a posle, pravo da vam kažem, ja ne volim engleske konje. A ako je do toga da nas neko pozna, dovoljno će biti sedlo; ono prilično pada u oči. Što se tiče konja, naći ćemo kakvo izvinjenje da opravdamo njegov nestanak. Do đavola, konj je smrtan, recimo da je imao sakagiju ili šugu.

D’Artanjan osta namršten.

— Krivo mi je — nastavi Atos — što vam je toliko stalo do tih konja, jer ja još nisam dovršio svoju priču.

— Šta ste još učinili?

— Pošto sam izgubio svoga konja, s devet protiv deset, zamislite, pade mi na pamet da igram u vašeg.

— Ali je, nadam se, ostalo na tome.

— Nije; tu sani misao odmah priveo u delo.

— Ah, to je već mnogo! — uzviknu d’Artanjan, nespokojan.

— Igrao sam i izgubio sam.

— Moga konja?

— Vašeg; sa sedam protiv osam; samo jedan manje… vi znate poslovicu.

— Tako mi boga, Atose, vi niste pri čistoj pameti!

— Dragi moj, to je trebalo da mi kažete juče, kad sam pričao svoje glupe priče, a ne jutros. Izgubio sam ga, dakle, sa svom opremom i sedlom.

— Ta to je užasno!

— Stanite, to nije sve; ja bih bio odličan igrač da umem na vreme da prestanem, ali ja ne znam šta je dosta, kao i kad pijem; nastavio sam, dakle…

— Ali u šta ste mogli igrati, kad vam nije ostalo ništa?

— Jeste, prijatelju, jeste; ostao nam je bio taj brilijant koji se blista na vašoj ruci i koji mi je juče pao u oči.

— Ovaj brilijant! — uzviknu d’Artanjan i živo prinese ruku prstenu.

— I kako se u njima razumem, jer sam ih imao nekoliko, ocenio sam da taj vredi hiljadu pistola.

— Nadam se — reče ozbiljno d’Artanjan, polumrtav od straha — da niste ništa pominjali o mome brilijantu?

— Naprotiv, dragi prijatelju; kao što znate, brilijant nam je bio još jedini, izvor, pomoću njega mogao sam povratiti i pribor i konje, a uz to dobiti novac za put.

— Atose, vi me plašite! — uzviknu d’Artanjan.

— Govorio sam, dakle, o vašem brilijantu svome partneru, kome je isto tako pao u oči. Do đavola, dragi moj, nosite na prstu nebesnu zvezdu, a nećete da je svet vidi! To je nemoguće!

— Dovršite, dragi moj, dovršite — reče d’Artanjan — jer, tako mi boga, ubijate me tom vašom hladnokrvnošću!

— Podelili smo, dakle, taj brilijant na deset delova, svaki po sto pistola.

— Ah, vi se šalite i kušate me? — reče d’Artanjan, koga gnev poče hvatati za kosu kao Minerva Ahila u Ilijadi.

— Ne, bogami, ne šalim se. Voleo bih da vidim vas na mome mestu. Punih petnaest dana nisam video nikakvo ljudsko lice i čisto sam bio oglupeo drugujući sa bocama.

— To nije nikakav razlog da prokockate moj brilijant! — odgovori d’Artanjan i grozničavo stisnu ruku.

— Ta saslušajte kraj; deset partija, svaka po sto pistola, u deset puta, bez revanša; u trinaest puta izgubim sve; broj trinaest bio je uvek koban po mene, trinaestog jula je…

— Sto mu muka! — uzviknu d’Artanjan, koji je zbog današnje priče sasvim zaboravio na jučerašnju, i ustade od stola.

— Samo strpljenja! — reče Atos. — Ja sam imao svoj plan. Englez beše neki osobenjak; to jutro video sam kad je razgovarao s Grimoom, i Grimo mi reče da mu je predlagao da stane kod njega u službu. Ja uložim u kocku Grimoa, ćutljivog Grimoa, koga smo podelili u deset delova.

— Ha, ha! To je dobro! — reče d’Artanjan i prsnu u smeh, iako mu nije bilo do smeha.

— Grimoa glavom, i sa deset delova Grimoa, koji ne vredi ni jedan dukat, povratim brilijant! Recite sad da istrajnost nije vrlina.

— Zaista, vrlo smešno — uzviknu d’Artanjan, utešen i držeći se od smeha za slabine.

— Čim sam osetio da mi se sreća okrenula, odmah sam, naravno, stao igrati u brilijant.

— Ah, do đavola! — reče d’Artanjan i ponovo se namršti.

— Tako povratim vaš pribor, pa vašeg konja, pa moj pribor i moga konja: zatim sve izgubim. Ukratko, povratio sam vaš pribor i moj. Eto na čemu smo sad. To je bila kocka! Zato nisam više igrao.

D’Artanjan dahnu dušom kao da mu se gostionica svalila s grudi.

— I tako, brilijant mi ostaje? — reče on plašljivo.

— Nedirnut, dragi prijatelju; uz to pribor od vašega Bukefala i moga.

— Ali šta će nam pribor bez konja?

— Ja sam nešto smislio.

— Atose, vi me plašite.

— Slušajte, d’Artanjane, vi se odavno niste kockali?

— I nemam za to nimalo volje.

— Nemojte se zaricati. Vi se odavno niste kockali, rekoh, prema tome, mora da ste srećne ruke.

— Pa šta?

— Evo šta: Englez i njegov drug još su tu. Primetio sam da mu je vrlo žao pribora. Vama je stalo do vašega konja. Da sam na vašem mestu, ja bih uložio pribor za konja.

— Ali on neće hteti samo jedan pribor.

— Igrajte u oba, ja nisam tako sebičan kao vi!

— I vi, biste to učinili? — reče d’Artanjan neodlučno, toliko ga Atosovo pouzdanje poče osvajati.

— Dajem vam časnu reč, i to ujedanput.

— Ali ja sam mnogo želeo sačuvati pribor, kad sam već izgubio konje.

— Onda igrajte u brilijant.

— O, to je nešto sasvim drugo; nikad, nikad.

— Do vraga — reče Atos — ja bih vam preporučio da igrate u Planšea; ali kako je to već bilo, Englez možda neće više hteti.

— Najbolje je, dragi Atose, da ništa i ne stavljam na kocku.

— Šteta — reče hladno Atos. — Englez je pun pistola. Ta, zaboga, pokušajte, samo jedanput!

— A ako izgubim?

— Dobićete.

— Ali ako izgubim?

— Ništa, daćete oba pribora.

— Pa dobro — reče d’Artanjan.

Atos potraži Engleza i nađe ga u štali kako lakomim okom razgleda pribor. Prilika je bila zgodna. On postavi uslove: dva pribora za jednoga konja ili sto pistola. Englez proračuna brzo: dva pribora vredela su tri stotine pistola; on pristade.

D’Artanjan dršćući baci kokce i dobi broj tri; njegovo bledilo poplaši Atosa, koji samo reče:

— Bedan hitac, druže; vi ćete, gospodine, imati konje potpuno osedlane.

Englez, pobedonosan, ne htede se potruditi ni da promeša kocke; on ih izruči na sto i ne gledajući, toliko je bio siguran u pobedu; d’Artanjan se beše okrenuo da prikrije svoju zlovolju.

— Gle, gle — reče Atos sasvim mirno — ovaj je hitac velika retkost; video sam ga samo četiri puta u svome životu: dva keca!

Englez pogleda i začudi se, d’Artanjan pogleda i obradova se.

— Jest — nastavi Atos — samo četiri puta: jedanput kod gospodina od Krekija; drugi, put kod mene na poljskom dobru, u mome zamku… kad sam imao zamak; treći put kod gospodina od Trevila, gde smo se svi iznenadili; i najzad četvrti put u krčmi, kad sam na njemu izgubio sto zlatnika i jednu večeru.

— Prema tome, gospodin uzima natrag svoga konja — reče Englez.

— Da — reče d’Artanjan.

— Dakle, neće biti revanša?

— Pogodba je, kao što znate, da nema revanša.

— To je istina, konj će biti vraćen vašem momku, gospodine.

— Jedan časak — reče Atos — dopustite, gospodine, da kažem nešto svome prijatelju.

— Kažite.

Atos odvede d’Artanjana na stranu.

— Šta je? — reče d’Artanjan — šta hoćeš, iskušioče, hoćeš da se kockam i dalje, je li?

— Ne, hoću da se promislite.

— O čemu.

— Vi hoćete da uzmete konja, je l’ te?

— Naravno.

— Grešite, ja bih uzeo sto pistola; vi znate da ste igrali u konja ili sto pistola, pa šta izaberete?

— Znam.

— Ja bih uzeo sto pistola.

— A ja hoću konja.

— I opet vam kažem da grešite; šta ćemo s jednim konjem nas dvojica? Ja ne mogu jahati na sapima; izgledali bismo kao dva sina Emonova³⁵ koji su izgubili brata; vi me ne možete poniziti da jašete pored mene, da jašete na tome divnom paripu. Ja bih bez ustezanja uzeo sto pistola; nama je potreban novac da se možemo vratiti u Pariz.

— Meni je mnogo stalo do toga konja, Atose.

— Nemate pravo, prijatelju, konj se lako saplete i slomi nogu, konj jede iz jasala iz kojih je jeo kakav konj sa sakagijom i onda ste izgubili konja ili, bolje reći, sto pistola; gospodar treba da hrani svoga konja, dok, naprotiv, sto pistola hrane svoga gospodara.

— Ali kako ćemo se vratiti?

— Na konjima naših slugu. Po našem licu poznaće se da smo otmeni ljudi.

— Lepo ćemo izgledati na kljusinama kad Aramis i Portos stanu podigravati na svojim konjima!

— Aramis! Portos! — uzviknu Atos i stade se smejat.

— Šta? — upita d’Artanjan, koji nije shvatio smeh svoga prijatelja.

— Ništa, ništa, nastavite — reče Atos.

— I tako, vaše mišljenje?…

— Da uzmete sto pistola, d’Artanjane; sa sto pistola častićemo se do kraja meseca; vidite, izdržali smo dosta umora, dobro će biti da se malo odmorimo.

— Da se odmorimo! Oh, ne! Atose, čim stignem u Pariz, idem da tražim onu jadnu ženu.

— Mislite li da će vam zato konj biti od koristi toliko koliko zlatnici? Uzmite sto pistola, dragi moj, uzmite.

D’Artanjanu je bio potreban samo jedan razlog pa da popusti. Ovaj mu se učini odličan. Uostalom, on se poboja da ne izgleda sebičan u očima Atosovim ako se duže bude protivio; on, dakle, pristade i izabra sto pistola, koje mu Englez smesta izbroja.

Sad je ostalo samo da otputuju. Potpisan mir, pored matorog Atosovog konja, stao je šest pistola. D’Artanjan i Atos pojahaše konje svojih slugu, koji se krenuše na put peške, noseći sedla na glavi.

Ma kako rđave konje da su imali, oba prijatelja izmakoše svojim slugama i dodoše u Krevker. Oni izdaleka spaziše Aramisa, koji se melanholično beše naslonio na prozor i gledao kako se prašina diže na horizontu.

— Hej, Aramise! Šta, na đavola, radite tu? — povikaše oba prijatelja.

— Ah, vi ste to, d’Artanjane, vi ste to, Atose — reče mladi čovek — razmišljao sam kakvom brzinom prolaze dobra ovoga sveta; i moj engleski konj, koji se udaljio i izgubio u vihoru prašine, bio mi je živa slika o prolaznosti zemaljskih stvari. I sam život može se svesti na tri reči: Erat, est, fuit.

— A to znači? — upita d’Artanjan, koji poče nazirati istinu.

— To znači da sam se prevario pri prodaji; šezdeset zlatnika za konja koji u kasu može da pređe pet milja na čas!

D’Artanjan i Atos prsnuše u smeh.

— Dragi d’Artanjane — reče Aramis — nemojte mi suviše zameriti, molim vas, nužda zakon menja; uostalom, ja sam najviše kažnjen, pošto mi je onaj podli konjarski trgovac ukrao bar pedeset zlatnika. Ah, vi, vi ste vrlo čuvarni; dolazite na konjima vaših slugu, a vaše dobre konje predali ste da se polako dovedu.

U istom trenutku stadoše jedna kola, koja su se od pre nekoliko trenutaka pomolila na putu iz Amijena i iz njih iziđoše Grimo i Planše sa sedlima na glav.

Kola su se prazna vraćala u Pariz i momci behu ugodili da celim putem gase žeđ kočijašu, a da ih ovaj za to vozi.

— Šta je to — reče Aramis kad vide šta je — zar samo sedla?

— Razumete li sad? — reče Atos.

— Prijatelji, isto je to i sa mnom bilo. Ja sam sačuvao pribor po nagonu. Hej, Bazene, metnite moj novi pribor kraj pribora ove gospode.

— A šta ste učinili sa vašim sveštenicima? — upita d’Artanjan.

— Pozvao sam ih sutradan na večeru — reče Aramis. — Uzgred budi rečeno, ovde ima odlična vina; opio sam ih što sam bolje mogao i tada mi je paroh zabranio da ostavim dolamu, a jezuita me je zamolio da izradim da ga prime u musketare.

— Bez teze — reče d’Artanjan — bez teze! Ja tražim da se teza ukine.

— Otada — nastavi Aramis — živim vrlo prijatno. Otpočeo sam jedan spev u jednosložnim stihovima; to je dosta teško, ali u svakoj stvari dobra je strana uvek u teškoći. Sadržina je ljubavna, pročitaću vam prvu pesmu; ona ima četiri stotine stihova i traje jedan minut.

— Znate šta, dragi Aramise — reče d’Artanjan, koji je mrzeo stihove gotovo isto toliko koliko i latinski — spojte teškoću sa kratkoćom, pa ste bar sigurni da će vaš spev imati dve dobre strane.

— Posle — nastavi Aramis — on je prožet samo plemenitim strastima, videćete. Nego, prijatelji, mi se vraćamo u Pariz? Bravo, ja sam gotov; videćemo se, dakle, s našim dragim Portosom; nećete mi verovati da mi je bilo vrlo neobično bez njega? Taj vam ne bi prodao svoga konja ni za kraljevinu. Voleo bih već da ga vidim na njegovom konju i na sedlu. Uveren sam da će izgledati kao Veliki Mogul.³⁶

Tu se zadržaše jedan čas da se konji izduvaju; Aramis plati račun; namesti Bazena u kola s njegovim drugovima i krenuše da nađu Portosa.

Nađoše ga na nogama, manje bleda nego što beše kad ga je d’Artanjan prvi put video, i za stolom na kome je bio ručak za četiri osobe, mada beše sam; taj se ručak sastojao od lepo zgotovljenog mesa, odabranog vina i divnog voća.

— Ah — reče on i ustade — došli ste baš kao naručeni, gospodo; taman sam počeo jesti čorbu, i tako ćete ručati sa mnom.

— Oho — reče d’Artanjan — te boce nije uhvatio Musketon lasom; a posle, vidim tu frikando i goveđi f ile…

— Potkrepljujem se — reče Portos — potkrepljujem se; ništa tako ne slabi čoveka kao ti đavolski uboji; jeste li imali kadgod uboja, Atose?

— Nikad; ali se opominjem da sam prilikom borbe u Ulici Feru dobio ranu koja je, posle petnaest ili osamnaest dana, imala isto takvo dejstvo.

— Ali ovaj ručak nije bio samo za vas, dragi Portose? — reče Aramis.

— Nije — reče Portos — očekivao sam neke plemiće iz okoline, koji mi sad baš javiše da neće doći; vi ćete ih zameniti i tom zamenom neću ništa izgubiti. Hej, Musketone, stolice amo i neka se donese još ovoliko boca.

— Znate li šta mi jedemo ovde? — reče Atos posle deset minuta.

— Kako ne bih znao — odgovori d’Artanjan — ja jedem teletinu s artišokama i prženim mozgom.

— A ja jagnjeći file — reče Portos.

— A ja pileće belo meso — reče Aramis.

— Varate se svi, gospodo — odgovori ozbiljno Atos — vi jedete konja.

— Nije nego! — reče d’Artanjan.

— Konja! — reče Aramis s nekom odvratnošću.

Portos jedini ne odgovori.

— Jest, konja; je li, Portose, da jedemo konja? Štaviše, možda zajedno s priborom!

— Ne, gospodo, sačuvao sam pribor! — reče Portos.

— Vala, svi smo jednaki — reče Aramis — rekao bi čovek da smo se dogovorili.

— Šta ćete — reče Portos — taj je konj postideo moje goste i ja nisam hteo da ih ponižavam!

— A posle, vaša je vojvotkinja još u banji, je l’ te? — prihvati d’Artanjan.

— Još — odgovori Portos. — Meni se, dakle, učini da guverner ove pokrajine, jedan od plemića koje sam očekivao danas na ručak, želi tako jako moga konja da sam mu ga naposletku dao.

— Dao! — uzviknu d’Artanjan.

— Ta ono… pa jest, dao, gotovo dao! — reče Portos — jer je konj sigurno vredeo sto pedeset zlatnika, a džimrija ne htede mi ga platiti više od osamdeset.

— Bez sedla? — reče Aramis.

— Da, bez sedla.

— Kao što vidite, gospodo, — reče Atos — Portos je još najbolje pazario od sviju nas.

Na to se diže veliki smeh, koji jadnog Portosa veoma mnogo iznenadi, ali mu odmah objasniše uzrok tom smehu i on mu se, po svome običaju, i sam pridruži.

— I tako sad svi imamo novaca — reče d’Artanjan.

— Sem mene — reče Atos — meni se Aramisovo špansko vino tako dopalo da sam jedno šezdeset boca metnuo u kola naših slugu, i tu mi je mnogo novaca otišlo.

— A ja — reče Aramis — pomislite, ja sam i poslednju paru dao crkvi u Mondidiju i jezuitima iz Amijena; sem toga, uzeo sam na sebe obaveze koje sam morao održati: naručio sam za sebe i za vas, gospodo, službe, koje će se držati i koje će nam biti od velike koristi, u šta nimalo ne sumnjam.

— A ja — reče Portos — mislite li da me moja povreda nije nimalo stala, a da i ne računam Musketonovu ranu, zbog koje sam bio primoran dvaput dnevno zvati vidara, koji mi je svoje vizite dvostruko naplatio, pod izgovorom da je taj glupi Musketon dobio metak u mesto koje se obično pokazuje samo apotekarima: zato sam mu i preporučio da tu više ne bude ranjen.

— No, no — reče Atos i osmehnu se, a isto tako i d’Artanjan i Aramis — vidim da ste se velikodušno ponašali prema bednome momku; tako radi dobar gospodar.

— Ukratko — nastavi Portos — kad platim trošak, ostaće mi jedno trideset talira.

— A meni desetak pistola — reče Aramis.

— Oho — reče Atos — izgleda da smo mi Krezusi u ovome društvu! Koliko je vama ostalo, d’Artanjane, od vaših sto pistola?

— Od mojih sto pistola? Pre svega, dao sam vama pedeset.

— Mislite?

— Naravno.

— Ah, jest, opominjem se.

— Zatim, platio sam šest gostioničaru.

— Ala je životinja taj gostioničar! Što ste mu dali šest pistola?

— Vi ste mi rekli da mu ih dam.

— Zaista, ja sam i suviše dobar. Ukratko, ostalo vam je?

— Dvadeset i pet pistola — reče d’Artanjan.

— A ja — reče Atos i izvadi iz džepa nešto malo sitna novca — ja imam…

— Vi, ništa.

— Ili tako malo da nije vredno unositi u zbir.

— Sad, sračunajmo koliko imamo svega.

— Portos?

— Trideset talira.

— Aramis?

— Deset pistola.

— A vi, d’Artanjane?

— Dvadeset i pet.

— To čini svega? — reče Atos.

— Četiri stotine sedamdeset i pet livara — reče d’Artanjan, koji je računao kao Arhimed.

— Kad stignemo u Pariz, ostaće nam četiri stotine — reče Portos — i pribor.

— A naši eskadronski konji? — reče Aramis.

— Četiri momačka konja pretvorićemo u dva za gospodare i vući ćemo kocku da vidimo kome će pripasti; četiri stotine livara daćemo jednome od nas koji ostane bez konja, a ostatak iz naših džepova daćemo d’Artanjanu, koji je srećne ruke, da se kocka u prvoj kockarnici koju nađemo.

— Ta ručajmo — reče Portos — ohladi se jelo.

Četiri prijatelja, spokojniji sad za budućnost, ukazaše čast ručku, čije ostatke ostaviše g. g. Musketonu, Bazenu, Planšeu i Grimou.

Kad su stdgli u Pariz, d’Artanjan zateče pismo g. od Trevila, koji mu je javljao da mu je, na njegovu molbu, kralj ukazao čast da stupi u musketare.

Kako je to bio san njegovog života, ne računajući, razume se, želju da nađe gđu Bonasije, d’Artanjan pun radosti otrča svojim drugovima, koje pre jedno po časa beše ostavio i koje zastade vrlo tužne i vrlo zamišljene. Oni se behu iskupili na savetovanje kod Atosa, što je uvek označavalo okolnosti od izvesne važnosti.

G. od Trevila saopštio im je bio da se odmah spreme, pošto je namera Njegovog veličanstva bila da prvog maja objavi rat.

Četiri filozofa zgledaše se preneraženi; g. od Trevila nije se šalio u službi.

— A koliko će otprilike trebati za spremu? — upita d’Artanjan.

— O — reče Aramis — mi smo sa spartanskom štedljivošću sračunali troškove i našli smo da nam treba svakome hiljadu i pet stotina livara.

— Četiri puta po hiljadu i pet stotina, ravno šest hiljada livara — reče Atos.

— Meni se čini — reče d’Artanjan — da se može proći sa hiljadu livara. Istina, ja ne govorim kao Spartanac nego kao advokat.

Ova reč advokat probudi Portosa.

— Ha, ja znam šta ću! — reče on.

— To je već nešto; ja još ne znam ništa — reče hladno Atos — ali što se tiče d’Artanjana, gospodo, on ne zna šta govori od prevelike sreće što je sad musketar. Hiljadu livara! Ja izjavljujem da je meni samome potrebno dve hiljade.

— Četiri puta dve, ravno osam — reče Aramis — dakle, osam hiljada livara treba nam za konje, za koje, doduše, imamo već sedla.

— A uz to — reče Atos, čekajući da d’Artanjan, koji je otišao da zahvali gospodinu od Trevila, zatvori vrata — a uz to, onaj lepi brilijant što blista na prstu našega prijatelja. Do đavola, d’Artanjan je toliko dobar drug da neće ostaviti braću u neprilici, kad na prstu nosi kraljevski otkup!

XXIX

LOV NA OPREMU

Od četiri prijatelja najviše zabrinut bio je zacelo d’Artanjan, mada je njemu, kao gardistu, bilo mnogo lakše da se spremi nego gospodi musketarima, koji su bili plemići; ali naš Gaskonjac bio je, kao što ste mogli videti, uviđavan i gotovo tvrdica, a uz to (ko će objasniti protivnosti) toliko sujetan da je gotovo pretekao Portosa. Uz ovu brigu njegove sujete, d’Artanjan je u ovom trenutku imao drugu jednu brigu, koja nije bila toliko sebična. Ma koliko da je raspitivao za gosporđu Bonasije, on nije o njoj ništa doznao. G. od Trevila govorio je kraljici za nju; kraljica nije znala gde je mlada trgovkinja i obećala je narediti da se potraži. Ali ovo obećanje bilo je vrlo neodređeno i nije nimalo umirilo d’Artanjana.

Atos nije izlazio iz svoje sobe; beše se rešio da ne kroči nogom radi spremanja.

— Imamo pred sobom petnaest dana — govorio je svojim prijateljima; — ako za tih petnaest dana ništa ne nađem ili, bolje reći, ako me ništa ne nađe, kako sam toliko dobar katolik da neću da projurim sebi metak kroz glavu, ja ću zametnuti kavgu s četiri gardista Njegove preuzvišenosti ili sa osam Engleza, i boriću se dotle dok me neko ne ubije, što me neće mimoići kod toliko njih. Tada će se reći da sam poginuo za kralja, i tako ću završiti svoju službu, a neću imati potrebe da se spremam.

Portos je hodao s rukama na leđima i oborene glave, govoreći:

— Ja znam šta ću.

Aramis, zabrinut i razbarušen, nije govorio ništa. Po ovim žalosnim pojedinostima može se videti da je u krugu prijatelja vladala velika zabuna.

Lakeji, opet, kao Hipolitovi³⁷ atovi, učestvovali su u nevoljama svojih gospodara. Musketon je kupio kore hleba; Bazen, koji je uvek bio naklonjen pobožnosti, nije izbijao iz crkava; Planše je gledao kako lete muve; a Grimo, koga opšte očajanje nije moglo navesti da prekine ćutanje na koje ga je prisilio njegov gospodar, uzdisao je tako da bi se i sam kamen rastužio.

Tri prijatelja — jer kao što smo rekli, Atos se beše zakleo da se neće maći radi spremanja — tri prijatelja izlazila su rano ujutru i vraćala se vrlo kasno. Lutali su ulicama i zagledali kaldrmu da vide nije li kakva osoba koja je tuda prošla pre njih ostavila na njoj kakvu kesu. Rekao bi čovek da su pratili neki trag, toliko su bili pažljivi kuda god su išli. Kad bi se sreli, pogledi su im bili puni očajanja, kao da su hteli reći: „Jesi li našao šta?”

Međutim, kako je Portos došao prvi na dobru misao i kako je postojano na njoj ostao, on se prvi i dade na posao.

Uvaženi Portos bio je čovek vrlo preduzimljiv. D’Artanjan ga spazi jednog dana kako se uputio crkvi Sen-Le i po nagonu pođe za njim; Portos se nasloni na jednu stranu stuba; d’Artanjan se, neprimećen, nasloni na drugu.

Toga dana baš bila je beseda i zato je crkva bila puna. Portos se koristio prilikom da zagleda žene; zahvaljujući trudu Musketonovom, spoljašnjost musketarova nije ni izdaleka nagoveštavala jad unutrašnjosti; šešir mu je, istina, bio malo otrcan, pero izbledelo, vez potamneo, a čipke pocepane; ali u polusvetlosti sve ove sitnice gubile su se i Portos je još neprestano bio lepi Portos.

Na klupi najbližoj stubu na koji se behu Portos i on naslonili, d’Artanjan spazi jednu lepoticu koja je bila prilično u godinama, malo žuta, malo suva, ali prava i ponosita pod svojim crnim velom. Oči Portosove kradom su se spuštale na gospođu, a zatim preletale po crkvi.

Gospođa, opet, koja je s vremena na vreme crvenela, munjevitom brzinom pogledala je u nestalnog Portosa, i Portosove oči odmah bi stale gledati tamo-amo. Bilo je jasno da je to neko lukavstvo, koje je mnogo jedilo gospođu s crnim velom, jer je grizla usne, trljala nos i očajno se vrpoljila na svome sedištu.

Videći ovo, Portos ponovo rastrese brkove, po drugi put zagladi bradicu i stade davati znake jednoj lepoj ženi blizu hora, koja je ne samo bila lepa žena nego, bez sumnje, i velika gospođa, jer je imala za sobom jednog malog crnca, koji beše doneo jastuče na kome ie klečala, i sobaricu koja je nosila kesu sa izvesnim grbom, u kojoj je stajala knjiga iz koje je ona čitala službu.

Žena sa crnim velom pratila je svaki pogled Portosov i spazi da se ti pogledi zaustavljaju na gospođi s kadifenim jastučetom, s malim crncem i sa sobaricom.

Za to vreme Portos je igrao obazrivo: čas je žmirkao očima, čas prinosio prste usnama, a čas se smešio neodoljivim osmesima koji su ubijali prezrenu lepoticu.

Kao neka mea culpa³⁸ i bijući se u prsa, ona uzviknu jedno „Hm!” tako jako da su se svi, pa čak i gospoda s crvenim jastučetom, okrenuli da vide šta je; Portos ne popusti, on je, međutim, dobro razumeo, ali se činio nevešt.

Gospođa s crvenim jastučetom učinila je veliki utisak, jer je bila vrlo lepa, na ženu s crnim velom, koja je videla u njoj zaista opasnu suparnicu; veliki utisak na Portosa, koji je našao da je mnogo lepša od žene sa crnim velom; veliki utisak na d’Artanjana, koji poznade gospođu iz Mena, iz Kalea i Dovera, koju njegov gonilac, čovek sa ožiljkom, beše pozdravio imenom Miledi.

Ne gubeći iz vida gospođu s crvenim jastučetom, d’Artanjan nastavi posmatrati Portosovo lukavstvo, koje ga je veoma mnogo zanimalo; činilo mu se da je pogodio da je žena sa crnim velom advokatica iz Medveđe ulice, utoliko pre što crkva Sen-Le nije bila daleko od rečene ulice.

On iz svega izvede da Portos vraća zajam za svoj poraz u Santijiu, kad advokatica nikako nije htela da odreši kesu.

Ali d’Artanjanu isto tako pade u oči da se nijedno lice ne odaziva na Portosovo ašikovanje. Sve je to bilo uobraženje i iluzija, ali za istinitu ljubav, za stvarnu ljubomoru, ima li druge stvarnosti, do iluzije i uobraženja?

Beseda se svrši; advokatica se uputi kropionici; Portos stiže pre nje i mesto jednoga prsta zamoči celu ruku. Advokatica se nasmeši, misleći da to Portos čini nje radi, ali brzo i gorko bi razočarana; kad je bila na tri koraka od njega, on okrenu glavu i upre pogled u gospođu sa crvenim jastučetom, koja beše ustala i približavala se, praćena svojim crncem i svojom sobaricom.

Kad je gospođa s crvenim jastučetom bila blizu Portosa, ovaj izvadi svoju mokru ruku iz vodice; pobožna lepotica dodirnu svojom nežnom rukom krupnu ruku Portosovu, prekrsti se, smešeći se, i iziđe iz crkve.

To je za advokaticu bilo isuviše; više nije sumnjala da su ta gospođa i Portos u ljubavnim odnosima. Da je bila velika gospođa, pala bi u nesvest, ali kako je bila obična advokatica, ona samo reče musketaru sa uzdržanim gnevom:

— Šta, gospodine Portose, zar meni nećete da ponudite vodice?

Na zvuk ovog glasa Portos se trže kao čovek koji bi se probudio iz stogodišnjeg sna.

— Go… gospođo! — uzviknu on — jeste li vi to? Kako vam je muž, dragi gospodin Koknar? Je li još neprestano tvrdica kao što je bio? Gde su mi bile oči kad vas nisam spazio za puna dva časa koliko je trajala ova beseda?

— Ja sam bila na dva koraka od vas, gospodine — odgovori advokatica — ali me niste zapazili zato što ste neprestano gledali u onu lepu gospođu kojoj ste malopre dali svete vodice.

Portos se tobože zbuni.

— Ah, — reče — primetili ste…

— Samo slep ne bi to video.

— Da — reče Portos nemarno — to je jedna vojvotkinja, moja prijateljica, s kojom se vrlo teško viđam zbog ljubomore njenoga muža i koja mi je javila da će doći, samo da se vidi sa mnom, u ovu neuglednu crkvu na kraju ovog zabačenog kvarta.

— Gospodine Portose, — reče advokatica — hoćete li biti tako dobri da mi ponudite vašu ruku na jedno pet minuta? Htela bih da govorim s vama.

— Molim, gospođo, — reče Portos, i namignu samom sebi, kao igrač koji se smeje osobi koju će prevariti.

U tom trenutku prođe d’Artanjan, koji je išao za miledi; on pogleda kradom Portosa i spazi ovaj pobedonosni mig.

„Oho!” — reče on u sebi, razmišljajući u smislu neobično lakog morala koji je vladao u to galantno vreme — „ova lako može nabaviti svu opremu na urečeno vreme.”

Popuštajući pritisku ruke advokatičine, kao što čamac popušta krmi, Portos dođe do manastira Sen-Magloar, prolaz prilično pust, koji je i s jedne is druge strane zatvarao pokretan krst da ne bi kola prolazila. Tu su se, danju, mogli videti prosjaci koji su jeli ili deca koja su se igrala.

— Ah, gospodine Portose! — uzviknu advokatica kad se uverila da ih niko sem redovnih posetilaca ne može ni videti ni čuti — ah, gospodine Portose, vi ste, kako izgleda, veliki pobedilac!

— Ja, gospođo, — reče Portos i stade se kočoperiti — a kako to?

— A malopređašnji znaci, a sveta vodica? Ta ona gospođa sa crncem i sobaricom u najmanju je ruku princeza.

— Varate se — odgovori Portos — ona je samo vojvotkinja.

— A onaj ćirica koji je čekao na vratima, pa ona kola s kočijašem u livreji koji je čekao na svome sedištu?

Portos nije video ni ćiricu ni kola, ali svojim pogledom ljubomorne žene gospođa Koknar beše videla sve.

Portos se odmah pokaja što nije odmah rekao za gospođu sa crvenim jastučetom da je princeza.

— Ah, vi ste ljubimac lepotica, gospodine Portose, — nastavi advokatica i uzdahnu.

— The — odgovori Portos — kod ovakve spoljašnjosti kakvom me je priroda obdarila, vi ćete pojmiti da imam prilično sreće kod žena.

— Bože moj, kako ljudi brzo zaboravljaju! — uzviknu advokatica i podiže oči k nebu.

— Čini mi se, ne tako brzo kao žene — odgovori Portos — jer, gospođo, ja mogu reći da sam bio vaša žrtva kada sam smrtno ranjen ostao bez vidara; ja, potomak jedne slavne porodice, koji sam se oslonio na vaše prijateljstvo, ja umalo nisam umro, najpre od rana a zatim od gladi, u jednoj bednoj krčmi u Šantijiu, a vi mi nijedanput ne odgovoriste na strasna pisma koja sam vam pisao.

— Ali, gospodine Portose, — prošapta advokatica, koja je, sudeći po ponašanju najvećih gospoda onoga vremena, osećala da je pogrešila.

— Ja, koji sam žrtvovao radi vas baronicu od…

— Znam, znam. Groficu od…

— Gospodine Portose, nemojte me mučiti.

— Vojvotkinju od…

— Gospodine Portose, budite plemeniti!

— Imate pravo, gospođo, neću dalje nabrajati.

— Moj muž neće da čuje za zajam.

— Gospođo Koknar, — reče Portos — setite se prvoga pisma koje ste mi pisali i koje je urezano u mojoj pameti.

Advokatica duboko uzdahnu.

— Ali, — reče ona — suma koju ste iskali na zajam bila je malo prevelika.

— Gospođo Koknar, ja sam najviše voleo obratiti se vama. Trebalo je samo da pišem vojvotkinji od… Neću reći njeno ime, jer ja ne umem da kompromitujem jednu ženu, ali znam izvesno da je samo trebalo da joj pišem pa da mi pošalje hiljadu i pet stotina.

Advokatica pusti jednu suzu.

— Gospodine Portose — reče ona — ja vam se kunem da ste me strogo kaznili i da treba samo da se obratite na mene ako se opet budete našli u takvoj nezgodi.

— Phi, gospođo, — reče Portos tobože ljut — ne govorimo o novcu, molim vas, to ponižava.

— Dakle, ne volite me više! — reče lagano i tužno advokatica.

Portos je dostojanstveno ćutao.

— To li je vaš odgovor? Ah! razumem vas.

— Pomislite na uvredu koju ste mi naneli, gospođo; ona je urezana ovde — reče Portos i pritište ruku na srce.

— Ja ću je zagladiti, dragi Portose!

— Uostalom, šta sam tražio od vas? — prihvati Portos i dobrodušno sleže ramenima. — Jedan zajam i ništa više. Ja nisam lud čovek. Ja znam, gospođo Koknar, da niste bogati i da je vaš muž primoran cediti jadne parničare da bi dobio od njih koji tričavi talir. O, da ste grofica, markiza ili vojvotkinja, bilo bi nešto drugo; onda vam se ne bi moglo oprostiti.

Advokaticu ovo uvredi.

— Znajte, gospodine Portose, — reče ona — da je moja kasa, mada je kasa jedne obične advokatice, možda punija nego kasa sviju vaših propalih lutaka.

— Onda ste mi dvaput veću uvredu naneli — reče Portos i pusti ruku advokatice — jer ako ste bogati, gospođo Koknar, vaš postupak nema opravdanja.

— Kad kažem bogata — dodade advokatica, koja vide da je suviše daleko otišla — ne treba to doslovce tako razumeti. Ja nisam baš bogata, ali imam koliko mi treba.

— Molim vas, gospođo — reče Portos — ne govorimo više o tome. Vi ste me prezreli; među nama nema više naklonosti.

— Kako ste nezahvalni!

— I vi se još tužite! — reče Portos.

— Idite onda s vašom lepom vojvotkinjom! Ja vas više ne zadržavam.

„Hm, ova nije tako ojađena kao što sam ja mislio!”

— Molim vas, gospodine Portose, još jedanput, poslednji put: volite li me još?

— Vaj, gospođo, — reče Portos što je mogao više melanholično — kad polazim u rat u kome predosećam da ću poginuti…

— Oh, ne govorite tako! — uzviknu advokatica i stade jecati.

— Nešto mi kazuje da ću poginuti — nastavi Portos sve više i više melanholično.

— Recite bolje da imate neku novu ljubav.

— Ne, ja vam govorim iskreno. Nikakav me novi predmet ne zanima i ja osećam u dnu svoga srca nešto što govori za vas. Ali za petnaest dana, kao što znate ili kao što ne znate, otpočeće taj kobni rat; ja ću biti u vrlo velikom poslu oko spreme. A posle, otputovaću u Bretanju svojoj rodbini da nabavim novac koji mi je potreban za odlazak.

Portos opazi poslednju borbu između ljubavi i tvrdičenja.

— I kako — nastavi on — vojvotkinja, koju ste malopre videli u crkvi, ima imanje u blizini moga imanja, zajedno ćemo putovati. Putevi, kao što znate, izgledaju mnogo kraći kad se putuje udvoje.

— Zar nemate prijatelja u Parizu, gospodine Portose? — upita advokatica.

— Mislio sam da imam — reče Portos melanholično — ali sam se uverio da sam se varao.

— Imate ih, gospodine Portose, imate ih — nastavi advokatica sa žarom koji je i nju samu iznenadio — dođite sutra k meni. Vi ste sin moje tetke i prema tome moj srodnik: došli ste iz Noajona u Pikardiji i imate više parnica u Parizu, no nemate advokata. Hoćete li upamtiti sve to?

— Hoću, gospođo.

— Dodite u vreme ručka.

— Vrlo rado.

— I držite se dobro pred mojim mužem, koji je veoma lukav iako mu je sedamdeset i šest godina.

— Sedamdeset i šest godina! Do vraga, lepa starost! — prihvati Portos.

— Duboka starost, hoćete da kažete, gospodine Portose. I jadni čovek može me svakog trenutka ostaviti udovicom — nastavi advokatica i značajno pogleda Portosa.

— Na sreću, bračnim ugovorom naredili smo da sve nasledi ko od nas dvoje ostane u životu.

— Sve? — reče Portos.

— Sve.

— Kao što vidim, draga gospođo Koknar, vi ste vrlo uviđavna žena — reče Portos i nežno stište ruku advokatici.

— Mi smo se, dakle, izmirili, dragi gospodine Portose, — reče ona ulagujući se.

— Zanavek — odgovori Portos istim tonom.

— Onda do viđenja, nevero moja.

— Do viđenja, vi što ste me zaboravili.

— Do sutra, anđele moj!

— Do sutra, živote moj!

XXX

MILEDI

D’Artanjan je išao za miledi, no ona ga nije spazila: video je kad se popela u kola i čuo kako je naredila kočijašu da vozi u Sen-Žermen.

Bilo je izlišno pokušati ići za kolima koja su vukla u kasu dva dobra konja. D’Artanjan se, dakle, vrati u Ulicu Feru.

U Senskoj ulici srete Planšea, koji beše zastao pred jednom kolačarnicom, ushićen kolačem vrlo primamljivog oblika.

On mu naredi da osedla dva konja u štali g. od Trevila, jednog za njega, d’Artanjana, a drugog za sebe i da dođe u Atosov stan, pošto je g. od Trevila jedanput zasvagda stavio svoje štale d’Artanjanu na raspolaganje.

Planše se uputi ka Ulici golubarnika, a d’Artanjan Ulici Feru. Atos beše kod kuće, tužno ispijajući bocu onog čuvenog španskog vina koje beše doneo sa svoga puta u Pikardiju. On dade znak Grimou da donese jednu čašu za d’Artanjana i Grimo posluša kao obično.

D’Artanjan ispriča tada Atosu sve šta je bilo u crkvi između Portosa i advokatice, i kako njihov drug u ovome trenutku po svoj prilici nabavlja opremu.

— Što se mene tiče — odgovori Atos na ovu priču — ja sam sasvim spokojan, žene neće platiti troškove oko moga pribora.

— Međutim, dragi Atose, kako ste lepi, učtivi i veliki plemić, nema te kneginje, te kraljice koja bi bila van opasnosti od vaših ljubavnih strela.

— Kako je mlad ovaj d’Artanjan! — reče Atos, sležući ramenima, i dade znak Grimou da donese drugu bocu.

U tom trenutku Planše skromno promoli glavu kroz odškrinuta vrata i reče svome gospodaru da su konji spremni.

— Kakvi konji? — upita Atos:

— Dva konja koja mi je gospodin od Trevila ustupio za šetnju i kojima idem do Sen-Žermena.

— A šta ćete u Sen-Žermenu? — upita Atos.

Na to mu d’Artanjan ispriča koga je sreo u crkvi i kako je našao ženu na koju je stalno mislio, kao i plemića sa crnim ogrtačem i ožiljkom na obrazu.

— To znači da ste u tu ženu zaljubljeni kao što ste bili zaljubljeni i u gospođu Bonasije — reče Atos i prezrivo sleže ramenima, kao da je sažaljevao ljudsku slabost.

— Ja, bože sačuvaj! — uzviknu d’Artanjan. — Samo sam radoznao da rasvetlim tajnu koja je s njom vezana. Ne znam zašto, ali sam uobrazio da ta žena ima uticaja na moj život, mada mi je nepoznata i mada sam i ja njoj nepoznat.

— Zaista, imate pravo — reče Atos — ja ne poznajem nijednu ženu koju bi vredno bilo potražiti kad se izgubi. Gospođa Bonasije se izgubila, tim gore po nju, neka se sama nađe.

— Ne, Atose, ne, varate se — reče d’Artanjan. — Ja volim moju jadnu Konstanciju više no ikad i, kad bih znao gde je, pa ma to bilo na kraj sveta, otišao bih da je iščupam iz ruku njenih neprijatelja; ali ja to ne znam, sva moja traženja bila su bezuspešna. Šta ćete, treba čovek malo da se razonodi.

— Razonodite se onda s miledi, dragi d’Artanjane; želim vam to od sveg srca, ako vam to godi.

— Čujte, Atose, — reče d’Artanjan — mesto što sedite ovde kao da ste u zatvoru, pojašite konja pa hajdete sa mnom da se prošetamo do Sen-Žermena.

— Dragi moj, — odgovori Atos — ja jašem konje kad ih imam, inače idem peške.

— A ja — odgovori d’Artanjan, smešeći se Atosovoj mizantropiji, koja bi ga, da je kod drugoga, zacelo uvredila — ja nisam tako ponosit kao vi i jašem svakoga konja koga nađem. Dakle, do viđenja, dragi Atose.

— Do viđenja — reče musketar i dade znak Grimou da otvori bocu koju je doneo.

D’Artanjan i Planše pojahaše konje i odoše putem što vodi u Sen-Žermen.

Celim putem mladi čovek mislio je o onome što mu je Atos rekao o gđi Bonasije. Mada nije bio sentimentalna priroda, lepa trgovkinja učinila je stvaran utisak na njegovo srce; kao što beše rekao, bio je gotov da ide do na kraj zemlje da je traži. Ali zemlja ima mnogo krajeva, samim tim što je okrugla, i tako nije znao na koju će stranu.

Zasad je pokušavao da sazna ko je miledi. Miledi je govorila s čovekom u crnome ogrtaču, dakle, poznavala se s njim. Međutim, d’Artanjan je bio ubeđen da je čovek sa crnim ogrtačem odveo gđu Bonasije drugi put kao što je učinio i prvi put. Prema tome, d’Artanjan je samo upola lagao, što je vrlo malo, kad je rekao da, tražeći miledi, traži u isto vreme i Konstanciju.

Razmišljajući ovako i mamuzajući konja s vremena na vreme, d’Artanjan je prešao ceo put i stigao u Sen-Žermen. Prošao je pored paviljona u kome će se deset godina docnije roditi Luj XIV. Prošao je kroz jednu vrlo pustu ulicu, gledajući, desno i levo neće li naći kakva traga o lepoj Engleskinji, kad u prizemlju jedne lepe kuće; koja po ondašnjem običaju nije imala nijednoga prozora sa ulice, spazi jedno poznato lice. To lice šetalo se po terasi koja je bila ukrašena cvećem. Planše ga prvi poznade.

— Gle, gospodine, — reče on, obraćajući se d’Artanjanu — zar se ne opominjete onoga lica tamo što zija?

— Ne — reče d’Artanjan — međutim, uveren sam da ga ne vidim sad prvi put.

— Verujem — reče Planše — to je onaj jadni Luben, sluga grofa od Varda, koga ste pre mesec dana onako lepo opremili u Kaleu, na putu za poljsku kuću guvernerovu.

— Ah, jest — reče d’Artanjan — sad se sećam. Misliš li da će on tebe poznati?

— Bogami, gospodine, bio je tako zbunjen da sumnjam da me je mogao zapamtiti.

— Onda idi i razgovaraj s tim momkom — reče d’Artanjan — i gledaj da saznaš je li mu umro gospodar.

Planše sjaha s konja, ode pravo Lubenu, koji ga doista ne poznade, i upusti se s njim u najljubazniji razgovor, dok je d’Artanjan oba konja sklonio u jednu uličicu i, obišavši jednu kuću, vratio se da prisustvuje ovome razgovoru iza jedne žive ograde.

Posle jednog trenutka posmatranja iza ograde, on ču neka kola i vide kako se prema njemu zaustaviše miledine kočije. Nije bilo sumnje, miledi je bila u njima. D’Artanjan leže na vrat svoga konja da bi mogao sve videti, a da njega niko ne vidi.

Miledi promoli svoju lepu plavu glavu kroz kola i naredi nešto svojoj sobarici.

Sobarica, lepa devojka od dvadeset do dvadeset i dve godine, okretna i živa, prava subreta velike gospođe, skoči sa karučne papuče, na kojoj je sedela po ondašnjem običaju, i uputi se terasi na kojoj d’Artanjan beše spazio Lubena.

D’Artanjan stade pratiti očima subretu i vide kako se uputila terasi. Ali slučajno neko iz kuće odazva Lubena, tako da je Planše ostao sam, gledajući na sve strane kud se deo d’Artanjan.

Sobarica priđe Planšeu, za koga je mislila da je Luben, pruži mu jedno pisamce i reče:

— Za vašeg gospodina.

— Za moga gospodina? — prihvati Planše začuđeno.

— Da, i to vrlo hitno. Uzmite, no!

Posle ovih reči ona otrča kolima, koja se za to vreme behu okrenula, skoči na svoje mesto i kola se udaljiše.

Planše okrenu dva-triput pisamce, pa zatim, naviknut na slepu poslušnost, skoči sa terase, pođe uličicom i posle jedno dvadeset koraka srete d’Artanjana, koji mu je išao u susret jer je sve video…

— Za vas, gospodine, — reče Planše i pruži pismo mladome čoveku.

— Za mene? — reče d’Artanjan. — Jesi li siguran da je za mene?

— Kako da nisam siguran! Subreta je rekla: „Za tvog gospodina.” Ja nemam drugoga gospodina od vas, i prema tome… Vere mi, lepa devojka ta subreta!

D’Artanjan otvori pismo i pročita ove reči:

Jedna ličnost koja se interesuje za vas više no što može reći htela bi znati koga ćete se dana moći šetati kroz šumu. Sutra u gostionici Šandi-Dra-
-d’Or, jedan sluga u crnom i crvenom odelu čekaće vaš odgovor.

„Oho!” — reče u sebi d’Artanjan — „ovo je malo smelo. Izgleda da miledi i ja razabiramo za zdravlje jedne iste ličnosti.” — No, Planše, kako je gospodin od Varda? Nije, dakle, umro?

— Nije, gospodine, dobro mu je, ukoliko može biti dobro čoveku koji je dobio četiri rane, jer vi ste zadali četiri rane tom uvaženom plemiću, i od tih rana još je dosta slab, pošto je izgubio gotovo svu krv. Kao što sam rekao gospodinu, Luben me nije poznao i ispričao mi je od početka do kraja naš doživljaj.

— Vrlo dobro, Planše, ti si momak nad momcima; sad pojaši konja pa da stignemo kola.

Za to nije trebalo mnogo vremena; posle pet minuta ugledaše kola koja su stojala na putu; jedan bogato odeven konjanik stajao je uz kola.

Razgovor između miledi i konjanika bio je tako živ da je d’Artanjan zastao s druge strane kola, a da niko drugi nije primetio njegovo prisustvo sem lepe subrete.

Razgovor se vodio na engleskom, jezikom koji d’Artanjan nije razumevao; ali po glasu mladome se čoveku učini da je lepa Engleskinja bila vrlo ljuta; ona završi jednim pokretom koji razbi u njemu svaku sumnju o prirodi tog razgovora: to beše udarac lepezom, tako jak da je ovaj ženski predmet prsnuo u hiljadu komada.

Konjanik prsnu u smeh, koji kao da je do očajanja doveo miledi.

D’Artanjanu se učini da je to zgodan trenutak da se umeša; on priđe s druge strane, s poštovanjem skide šešir i reče:

— Gospođo, dopuštate li da vam ponudim svoje usluge? Čini mi se da vas je ovaj konjanik naljutio. Recite samo jednu reč, gospođo, i ja uzimam na se da ga kaznim za njegovu neučtivost.

Na prve reči miledi se beše okrenula, gledajući mladoga čoveka začuđeno, a kad on dovrši, ona reče vrlo čisto francuski:

— Gospodine, vrlo rado bih se stavila pod vašu zaštitu da mi ličnost koja me je naljutila nije brat.

— A, onda izvinite — reče d’Artanjan — ja to nisam znao, gospođo.

— Šta se meša taj zavrzan — uzviknu konjanik koga miledi beše označila kao svog rođaka i koji se saže u visini prozora na kolenima — što ne ide svojim putem?

— Sami ste zavrzan — reče d’Artanjan i poleže po vratu svoga konja, odgovarajući s druge strane kola — ne idem svojim putem zato što mi je volja da stojim ovde.

Konjanik reče svojoj sestri nekoliko reči na engleskom.

— Ja govorim vama francuski — reče d’Artanjan — zato budite tako dobri, molim vas, te mi odgovorite istim jezikom. Ako ste brat gospođi, srećom, niste brat meni.

Moglo bi se misliti da će se miledi, bojažljiva kao što su obično žene, umešati u ovaj početak izazivanja da svađa ne bi išla dalje, ali, naprotiv, ona se zavali u kola i hladno reče kočijašu:

— U hotel.

Lepa subreta baci pogled pun nespokojstva na d’Artanjana, čije otmeno držanje kao da je ostavilo izvestan utisak na nju.

Kola odoše i ostaviše oba čoveka licem u lice, pošto ih više nikakva stvarna prepona nije razdvajala.

Konjanik htede da pođe za kolima, ali d’Artanjan, čiji plahovit gnev postade još veći kad u njemu poznade Engleza koji mu u Amijenu beše dobio konja i koji umalo nije dobio od Atosa njegov brilijant, ščepa uzdu i zadrži ga.

— Oho, gospodine, — reče on — čini mi se da ste vi veći zavrzan nego ja, jer ste kanda zaboravili na našu svađu.

— Aha — reče Englez — vi ste to, gospodine. Vama je, dakle, suđeno da se sa mnom kockate, ovako ili onako.

— Da, i to me podseća na revanš koji, mi dugujete. Videćemo, dragi gospodine, da li mačem vladate isto tako dobro kao kupom.

— Vi vidite da nemam mača — reče Englez — hoćete li da se junačite pred čovekom bez oružja.

— Nadam se da imate mač kod kuće — odgovori d’Artanjan. — U svakom slučaju, ja imam dva i, ako hoćete, pozajmiću vam jedan.

— Nije potrebno — reče Englez — dovoljno sam snabdeven takvim alatkama.

— Lepo, uvaženi, viteže, — nastavi d’Artanjan — izaberite najdužu i dođite da mi je pokažete večeras.

— A gde, molim vas?

— Iza Luksemburga; to je divan kraj za ovakve šetnje kakvu vam predlažem.

— Dobro, biću tamo.

— U koliko časova?

— U šest.

— Zbilja, vi, bez sumnje, imate jednoga ili dva prijatelja?

— Imam ih tri, koji će smatrari za osobitu čast da se sa mnom zajedno bore.

— Tri? Divota, kako se to desilo — reče d’Artanjan — toliko imam i ja!

— Sad, ko ste vi? — upita Englez.

— Ja sam, gospodine, d’Artanjan, gaskonjski plemić, i služim u gardi, u četi gospodina od Esara. A vi?

— Ja sam lord Vinter, baron od Šefilda.

— Sluga sam, gospodine barone, — reče d’Artanjan — mada imate imena koja je vrlo teško upamtiti.

I on obode konja i u galopu odjuri putem što vodi u Pariz.

Kako je obično činio u ovakvim prilikama, d’Artanjan ode pravo Atosu.

Atos je ležao na jednom velikom kanabetu, na kome je, kako beše rekao, čekao da mu pribor sam dođe.

D’Artanjan ispriča Atosu sve što se dogodilo, samo nije ništa pričao o pismu g. od Varda.

Atos se veoma obradova kad ču da će se tući s jednim Englezom. Mi smo rekli da mu je to bio san.

Smesta poslaše sluge po Portosa i Aramisa i saopštiše im celu stvar.

Portos izvuče mač iz korica i stade njime napadati na zid, povlačeći se s vremena na vreme i savijajući kolena kao kakav igrač. Aramis, koji je neprestano radio na svome spevu, zatvori se u Atosov kabinet i zamoli da ga ne uznemiravaju dok ne bude vreme borbi.

Atos znakom zatraži od Grimoa jednu bocu.

Što se tiče d’Artanjana, on sam za se smisli jedan plan, čije ćemo izvršenje videti docnije, plan koji mu je obećavao neki prijatan doživljaj, što se moglo videti po osmesima koji su mu s vremena na vreme prelazili preko lica, čiju su zamišljenost vedrili.

(Kraj prve sveske)

DRUGA KNJIGA

I

ENGLEZI I FRANCUZI

Kad je bilo vreme, četiri prijatelja uputiše se sa svojim momcima iza Luksemburga, u jedan zagrađen prostor za koze. Atos dade čobaninu nešto novca da se ukloni. Momci dobiše nalog da čuvaju stražu.

Naskoro se približi istome mestu jedna nema grupa, uđe i priđe musketarima; zatim se, po običaju koji je vladao s one strane Kanala, izvrši predstavljanje.

Englezi su bili ljudi iz najviših krugova, te su imena njihovih protivnika bila za njih ne samo predmet iznenađenja nego i nespokojstva.

— Sve je to lepo — reče lord Vinter kad je čuo imena trojice prijatelja — ali mi ipak ne znamo ko ste vi i nećemo se tući s takvim imenima; to su čobanska imena.

— Imate pravo, milorde, imena su lažna — reče Atos.

— Utoliko više želimo da čujemo prava — odgovori Englez.

— A niste pitali za naša imena kada ste se s nama kockali i dobili naša dva konja?

— To je istina, ali tada smo stavljali na kocku samo naše pistole, a sad stavljamo na kocku našu krv; kockati se može sa svakim, ali se samo sa sebi ravnima bori.

— Imate pravo — reče Atos.

I od četiri Engleza on odvede na stranu onoga s kojim je trebalo da se bori i šanu mu svoje ime.

Portos i Aramis učiniše to isto.

— Je li vam to dovoljno — reče Atos svome protivniku — i jesam li dovoljno veliki plemić da mi možete ukazati čast da ukrstite mač sa mnom?

— Jeste, gospodine, — reče Englez i pokloni se.

— A sad, hoćete li da vam kažem nešto? — nastavi hladno Atos.

— Šta? — upita Englez.

— Da biste bolje učinili da niste tražili da vam kažem ko sam.

— Zašto to?

— Zato što se misli da sam mrtav, zato što imam razloga želeti da se ne zna da sam živ i što ću biti primoran ubiti vas da se moja tajna ne bi raščula.

Englez pogleda Atosa, misleći da se ovaj šali, ali se Atos nije šalio ni najmanje.

— Gospodo, — reče Atos, obraćajući se u isti mah i svojim drugovima i svojim protivnicima — jesmo li gotovi?

— Jesmo — odgovoriše uglas Englezi i Francuzi.

— Onda, za oružje! — reće Atos.

U istom trenutku osam mačeva zablistaše se na zracima sunca koje je izlazilo i nastade borba sa žestinom sasvim prirodnom kod ljudi koji su dvostruko neprijatelji.

Atos je vladao mačem tako mirno i tako pravilno kao da je u kakvoj dvornici za borenje.

Portos, koga je, bez sumnje, naučio pameti događaj u Šantijiu u pogledu njegovog velikog samopouzdanja, vladao je mačem vrlo vešto i vrlo obazrivo.

Aramis, koji je imao da svrši treću pesmu svoga speva, žurio je kao čovek koji ima hitna posla.

Atos, prvi, ubi svoga protivnika; zadao mu je samo jedan udarac, ali, kao što je unapred rekao, udarac beše smrtonosan, mač mu je prošao kroz srce.

Portos, drugi, obori svoga protivnika na travu; beše mu probio butinu. I kako mu je Englez bez daljeg otpora predao mač, Portos ga uze na ruke i odnese ga u njegova kola.

Aramis je saleteo svoga tako živo da je ovaj naposletku, pošto je izmakao jedno pedeset koraka, pobegao koliko ga noge nose i izgubio se, praćen podsmehom slugu.

Što se tiče d’Artanjana, on se beše ograničio isključivo na odbranu; i kad je video da mu se protivnik jako zamorio, jednim snažnim udarcem izbio mu je mač iz ruku. Videći da je obezoružan, baron odstupi dva-tri koraka, ali u tom trenutku okliznu mu se noga i pade nauznako.

D’Artanjan mu jednim skokom priskoči, podnese mu mač pod grlo i reče:

— Mogao bih vas ubiti, gospodine; vaš je život u mojoj ruci, ali ja vam ga poklanjam za ljubav vaše sestre.

D’Artanjan je bio na vrhuncu radosti; ostvario je plan koji beše unapred skovao i izvršenje toga plana izazvalo je na njegovom licu osmehe o kojima smo govorili.

Očaran što ima posla sa tako velikodušnim plemićem, Englez zagrli d’Artanjana, reče mnoge ljubaznosti musketarima i, kako Portosov protivnik beše već smešten u kola, a Aramisov pobegao, ostalo je da se pobrinu za pokojnika.

Kad su ga Portos i Aramis svlačili, u nadi da mu rana nije smrtonosna, jedna povelika kesa ispade mu iz nedara. D’Artanjan je diže i pruži lordu Vinteru.

— A kog će mi vraga — reče Englez.

— Vratićete je njegovoj rodbini — reče d’Artanjan.

— Stalo je njegovoj rodbini do te sitnice! Ona nasleđuje petnaest hiljada zlatnika prihoda; zadržite tu kesu za vaše sluge.

D’Artanjan metnu kesu u svoj džep.

— A sad, mladi prijatelju, jer ćete mi, nadam se, dopustiti da vas tako nazovem — reče lord Vinter — ja ću vas još večeras, ako hoćete, predstaviti mojoj sestri ledi Klarik, jer hoću da vam i ona zahvali; i kako ne stoji rđavo na dvoru, možda vam njena dobra reč neće biti nekorisna.

D’Artanjan pocrvene od zadovoljstva i pokloni se u znak pristanka.

Za to vreme Atos beše prišao d’Artanjanu.

— Šta ste naumili s tom kesom? — šanu mu on na uvo.

— Mislio sam da je vama predam, dragi Atose.

— Meni, a zašto?

— Pa vi ste ga ubili; ona vama pripada.

— Ja da nasledim jednog neprijatelja! — reče Atos. — Šta vi mislite o meni?

— To je običaj u ratu — reče d’Artanjan — zašto ne bi bio običaj i u dvoboju?

— Čak ni na bojnom polju — reče Atos — ja to nisam nikad činio.

Portos sleže ramenima. Aramis pokretom usana dade za pravo Atosu.

— Onda — reče d’Artanjan — da damo novac slugama, kao što je rekao lord Vinter.

— Jeste — reče Atos — da damo slugama, ali ne našim nego njihovim.

Atos uze kesu i baci je kočijašu:

— Za vas i vaše drugare.

Ovaj otmeni postupak čoveka koji je bio sasvim bez novaca iznenadio je i samoga Portosa, i ova plemenitost francuska, o kojoj su lord Vinter i njegov prijatelj pričali, naišla je svuda na veliko odobravanje, sem kod g. g. Grimoa, Musketona, Planšea i Bazena.

Na rastanku lord Vinter dade d’Artanjanu adresu svoje sestre; ona je stanovala na Kraljevskom trgu, koji je onda bio otmeni kraj, u kući broj 6. Uostalom, on reče da će doći po njega da ga predstavi. D’Artanjan mu zakaza sastanak za osam časova kod Atosa.

Ovo predstavljanje miledi nije izbijalo iz glave našega Gaskonjca. Sećao se na koji je čudnovat način ta žena bila dotle upletena u njegovu sudbinu. Bio je ubeđen da je kardinalova kreatura, a međutim, osećao je da ga njoj neodoljivo vuče jedno od onih osećanja koja čovek ne može sebi da objasni. Jedino se bojao da miledi ne pozna u njemu čoveka iz Mena i Dovera. U tom slučaju znali bi da je prijatelj g. od Trevila i, prema tome, da je dušom i telom odan kralju, što bi mu prilično smetalo, jer tada ne bi imao nikakva preimućstva nad njom.

Što se tiče one ljubavi između nje i grofa od Varda, naš sujetni vitez malo je vodio računa o tome, mada je markiz bio mlad, lep, bogat i, pre svega, ljubimac kardinalov. Nije mala stvar kad čovek ima dvadeset godina i kad je uz to rođen u Tarbu!

D’Artanjan ode najpre kući da se što lepše obuče; zatim se vrati Atosu i, po svom običaju, ispriča mu sve. Atos sasluša njegove namere, zatim odmahnu glavom i sa izvesnom gorčinom preporuči mu da bude obazriv.

— Šta — reče mu — tek što ste izgubili ženu za koju ste govorili da je dobra, divna, pravo savršenstvo, a već trčite za drugom!

D’Artanjan oseti da je prekor umestan.

— Ja sam voleo gospođu Bonasije srcem, dok miledi volim glavom — reče on — polazeći k njoj, poglavito težim da doznam kakvu ulogu igra na dvoru.

— Kakvu ulogu igra! To bar nije teško pogoditi po svemu onom što ste mi rekli. To je neka kardinalova poverenica, žena koja će vas namamiti u kakvu klopku, gde ćete ostaviti glavu.

— Do đavola, dragi Atose, meni se čini da je vama sve crno pred očima!

— Dragi moj, ja sam nepoverljiv prema ženama. Šta ćete, skupo sam to platio; naročito sam nepoverljiv prema ženama plavim! Miledi je plava, kako mi rekoste?

— Ima najlepšu plavu kosu kakva se može videti.

— Ah, jadni d’Artanjane! — reče Atos.

— Slušajte, hoću samo da sam načisto s njom; i kad budem doznao što želim znati, udaljiću se.

— Dobro — reče Atos ravnodušno.

Lord Vinter dođe u zakazani čas, ali Atos, na vreme izvešten, pređe u drugu sobu. Englez, dakle, zateče d’Artanjana samog i, kako je bilo skoro osam časova, odvede mladog čoveka.

Lepa kola, u koja su bila upregnuta dva divna konja, čekala su dole; stigli su za časak na Kraljevski trg.

Miledi Klarik primi d’Artanjana ozbiljno. Njen dom beše gospodstven i, mada gotovo svi Englezi zbog rata behu otišli iz Francuske ili se spremahu da idu, miledi je nove troškove učinila u svojoj kući, što je bio dokaz da se opšta mera koja je terala Engleze nje nije ticala.

— Pred vama je — reče lord Vinter, predstavljajući d’Artanjana svojoj sestri — mladi plemić koji je imao u svojim rukama moj život, pa se nije hteo koristiti svojom nadmoćnošću, mada smo bili dvostruko neprijatelji, jer sam ga uvredio i jer sam Englez. Zato, zahvalite mu, gospođo, ako osećate malo prijateljstva prema meni.

Miledi lako nabra obrve; jedva primetan oblak pređe joj preko čela, a na usnama joj se ukaza tako neobičan osmeh da mladog čoveka, koji je opazio ovu trostruku promenu, obuze kao neka jeza.

Brat ne vide ništa; beše se okrenuo da se igra sa omiljenim majmunom miledinim, koji ga beše povukao za dolamu.

— Dobro mi došli, gospodine, — reče miledi glasom čija je neobična blagost stajala u opreci sa znacima zlovolje koje je d’Artanjan uočio — vi ste danas stekli večita prava na moju zahvalnost.

Englez se na to okrenu i ispriča borbu do najmanjihi pojedinosti. Miledi ga sasluša sa najvećom pažnjom; međutim, ma koliko da se trudila sakriti svoje osećanje lako se videlo da joj ta priča nije nimalo prijatna. Krv joj se pela u glavu, a njena nožica nestrpljivo je tapkala pod haljinom.

Lord Vinter ne opazi ništa. I kad je dovršio svoju priču, priđe stolu na kome je stajao poslužavnik sa španskim vinom i čašama. On napuni dve čaše i jednim znakom pozva d’Artanjana da piju. D’Artanjan je znao da je za Engleza uvreda ne hteti piti s njim. Zato priđe stolu i uze drugu čašu. Međutim, nije gubio iz vida miledi i tako primeti u ogledalu promenu na njenom licu. Sad, kad je mislila da je niko ne gleda, njeno lice odade osećanje koje je ličilo na svirepost. Ona je grizla od muke svoju maramu.

Uto uđe ona lepa mala subreta koju d’Artanjan beše već zapazio; ona reče na engleskom nekoliko reči lordu Vinteru, koji odmah zamoli d’Artanjana za dopuštenje da ide, izvinjavajući se hitnim poslom i zamolivši sestru da mu izradi oproštaj.

D’Artanjan se rukova s lordom Vinterom i vrati se miledi. Njeno lice, neobično pokretljivo, beše opet dobilo svoj ljupki izraz, samo što je nekoliko crvenih pega na njenoj marami kazivalo da je grizla usne toliko dok ih nije raskrvavila.

Usne joj behu divne, rekao bi čovek da su od korala.

Razgovor postade veseliji. Miledi kao da se beše potpuno pribrala. Ona ispriča da joj lord Vinter nije brat nego dever, da je bila udata za njegovog mlađeg brata i da je ostala udovica sa jednim detetom. To bi dete bilo jedini naslednik lorda Vintera ako se lord Vinter ne oženi. U svemu ovome video je d’Artanjan neki veo koji je umotavao nešto, ali još nije video šta je pod tim velom.

Uostalom, posle razgovora od po časa d’Artanjan je bio ubeđen da je miledi njegova zemljakinja: govorila je francuski tako čisto i tako probranim izrazima da u tom pogledu nije bilo ni najmanje sumnje.

D’Artanjan se upusti u udvaranje i u uveravanja o odanosti. Na ove prazne reči našega Gaskonjca, miledi se ljupko smešila. Vreme za odlazak dođe. D’Artanjan se oprosti od miledi i iziđe iz salona kao najsrećniji čovek na svetu.

Na stepenicama srete lepu subretu, koja se u prolazu lako očeša o njega i, porumenevši do ušiju, zamoli ga za oproštaj glasom tako umiljatim da joj je oproštaj smesta dat.

Sutradan dođe d’Artanjan opet i bi primljen bolje no prošloga dana. Lord Vinter nije bio tu i tako mu je to veče miledi pravila društvo. Ona kao da se jako interesovala za nj; pitala ga je odakle je, ko su mu prijatelji i da li je ponekad pomišljao da stupi u službu g. kardinala.

D’Artanjan, koji je, kao što se zna, bio vrlo obazriv, iako nije imao više od dvadeset godina, seti se tada svoje sumnje o miledi; on mnogo pohvali Njegovu preuzvišenost; reče joj da bi zacelo stupio u gardu kardinalovu, mesto u gardu kraljevu, da je, na primer, poznavao g. od Kavoa mesto što je poznavao g. od Trevila.

Miledi skrenu razgovor bez ikakvog usiljavanja i ne može biti nemarnije upita d’Artanjana je li bio kadgod u Engleskoj.

D’Artanjan odgovori da ga je tamo bio poslao g. od Trevila radi kupovine konja i da je, štaviše, doveo četiri konja za ugled.

U toku razgovora miledi se dva-tri puta ugrize za usne; imala je posla s Gaskonjcem koji je bio vrlo obazriv.

U isti čas u koji je otišao i prošloga dana, d’Artanjan se udalji. U hodniku opet srete lepu Keti, tako se zvala subreta. Ona ga pogleda sa izrazom naklonosti koji čoveka nije mogao prevariti. Ali d’Artanjan beše toliko zanet gospođom da nije opažao baš ništa što je dolazilo od nje.

D’Artanjan poseti miledi i sutradan i prekosutra, i svake večeri primala ga je miledi sve ljubaznije.

Svako veče, bilo u predsoblju, bilo u hodniku, bilo na stepenicama, sretao je on lepu subretu.

Ali, kao što smo rekli, d’Artanjan nije poklanjao ni malo pažnje ovoj postojanosti jadne Keti.

II

RUČAK KOD ADVOKATA

Međutim, zbog dvoboja, u kome je tako sjajnu ulogu igrao, Portos nije zaboravio na ručak svoje advokatice. Sutradan, oko jedan čas, Musketon ga očetka malo i on se uputi Medveđoj ulici, hodom čoveka koji je dvostruko srećan.

Srce mu je kucalo, ali ne mladom i nestrpljivom ljubavlju, kao d’Artanjanovo. Ne, korist više materijalna šibala je njegovu krv: jedva jednom prekoračiće taj tajanstveni prag, popeće se uz nepoznate stepenice, uz koje su se jedan po jedan peli stari taliri gospodina Koknara.

Videće, u stvari, onaj sanduk čiju je sliku dvadeset puta video u svojim snovima; sanduk dugačak i dubok, zatvoren, zabravljen, prikovan za zemlju; sanduk o kome je tako često slušao, i koji će, istina, malo suve, ali ipak lepe ruke advokatičine otvoriti njegovim ushićenim pogledima.

On, čovek beskućnik, čovek bez imanja, čovek bez porodice, vojnik naviknut na kavane, mehane, krčme, primoran gotovo uvek da se zadovolji onim što nađe, ogledaće domaći ručak, uživaće u udobnoj kući i pažnji koja utoliko više godi čoveku ukoliko je suroviji, kao što vele stare vojničine.

Dolaziti kao rođak, sedeti svaki dan za dobrom trpezom, otklanjati bore na bledom i nabranom čelu staroga advokata, čerupati pomalo mlade pisare, poučavajući ih raznim kockama i dobivajući, kao nagradu za poučavanje, njihove lične uštede — sve to veoma je mnogo godilo Portosu.

Musketar se, istina, opominjao rđavih glasova koji su se još u ono vreme pronosili o advokatima i koji su ih nadživeli: tvrdičenja i gladovanja, ali kako je, izuzimajući poneke uštede, koje je uvek smatrao za vrlo neumesne, video da je advokatica dosta izdašna, razume se, kao advokatica, Portos se nadao da će naći kuću potpuno domaćinsku.

Međutim, kad je došao do vrata, musketar poče sumnjati; ulaz nije bio nimalo primamljiv: hodnik pun zadaha i mračan, stepenice rđavo osvetljene prozorčićima kroz koje je prodirala dnevna svetlost iz susednog dvorišta, na prvom spratu oniska vrata, okovana ogromnim klincima kao glavna vrata na Velikom Šatleu.

Portos zakuca; jedan dugački pisar, bled i sav zarastao u nešišanu kosu, otvori vrata i pokloni se kao čovek primoran da poštuje u drugome visoki stas koji odaje snagu, uniformu koja odaje zanimanje i rumeno lice koje odaje naviku na dobar život.

Iza prvog pisara stajao je drugi, manji, iza drugoga treći, a iza trećeg četvrti, trčkaralo od dvanaest godina.

Ukupno tri i po pisara, što je u ono vreme značilo da posao ide vrlo dobro.

Mada je musketar trebalo da dođe tek u jedan čas, advokatica ga je iščekivala još od podne, računajući da će srce, a možda i stomak, dovesti njenog ljubavnika ranije.

Gđa Koknar dođe, dakle, na vrata stana gotovo u isti mah kad i njen gost dođe na vrata stepenica, i pojava časne gospe izvede ovoga iz velike neprilike. Pisari su bili vrlo radoznali i on, ne znajući šta da kaže ovoj skali što se pela i spuštala, ni reči ne reče.

— To je moj rođak — uzviknu advokatica — uđite, uđite, gospodine Portose.

Ime Portos učini svoje dejstvo na pisare, koji se stadoše smejati, ali se Portos okrenu i sva se lica uozbiljiše.

Pošto su prešli predsoblje u kome su pisari bili, i kancelariju u kojoj je trebalo da budu, došli su u advokatov kabinet; ova poslednja soba beše neka crna sala, pretrpana hartijama. Po izlasku iz kancelarije ostaviše kujnu desno i uđoše u sobu za primanje.

Sve sobe redom ne uliše Portosu nimalo dobro mišljenje; reči su se morale čuti izdaleka kroz sva ova otvorena vrata; posle, u prolasku, on beše bacio brz i radoznao pogled na kujnu i priznavao je samome sebi, na sramotu advokatičinu, a na svoju veliku žalost, da u njoj nije video onu vatru, onu živost, ono kretanje koje, pri spremanju dobroga ručka, obično vlada u ovom hramu oblapornosti.

Advokat beše, bez sumnje, obavešten o ovoj poseti; jer se nimalo ne iznenadi kad ugleda Portosa, koji priđe dosta slobodno i pozdravi ga učtivo.

— Mi smo rođaci, kako izgleda, gospodine Portose? — reče advokat i pridiže se rukama na svojoj stolici od trske.

Starac, umotan u veliki crni grudnjak, u kome se gubilo njegovo protegljasto telo, beše krepak i suv; njegove male, sive oči sijale su se kao žeravica i, sa ustima koja su se krivila, kao da su bila jedini deo njegovog lica u kome je bilo života. Na žalost, noge behu počele otkazivati službu celoj ovoj koštanoj građi. Od pre pet ili šest meseci, kako se ova bolest pojavila, poštovani advokat beše gotovo postao rob svoje žene. Primio je rođaka kao čovek koji se pomirio sa svojom sudbinom. Da su mu noge bile zdrave, g. Koknar bi odbio svako srodstvo sa g. Portosom.

— Da, gospodine, mi smo rođaci — reče Portos, koji, uostalom, nije nikad računao da će ga muž primiti sa oduševljenjem.

— Po ženi, mislim — reče advokat zajedljivo.

Portos ne oseti ovu podrugljivost i smatrao ju je za prostodušnost kojoj se od srca smejao. Gđa Koknar, koja je znala da je prostodušan advokat vrlo velika retkost u svojoj vrsti, nasmeši se malo i pocrvene mnogo.

Čim je Portos došao, g. Koknar beše nespokojno bacio oči na jedan veliki orman prema svom hrastovom stolu. Portos razumede da je taj orman, mada po obliku nije odgovarao ormanu koji je video u svojim snovima, srećna kasa, i obradova se što je stvarnost imala u visinu šest stopa više nego san.

G. Koknar ne nastavi dalje svoja rodoslovna istraživanja nego, skidajući svoj nespokojan pogled sa ormana na Portosa, reče samo:

— Gospodin naš rođak, pre nego što ode u rat, učiniće nam milost da ruča jedanput s nama, je l’te, gospođo Koknar?

Ovaj put Portos bi pogođen posred stomaka i oseti to; izgleda da i gđa Koknar nije ostala prema ovome neosetljiva, jer dodade:

— Moj rođak neće više doći ako mu se učini da ga nismo lepo dočekali; no bude li obratan slučaj, kako mu vrlo malo vremena ostaje da provede u Parizu i, prema tome, da nas pohodi, to ćemo ga moliti da nam pokloni gotovo sve svoje trenutke koji mu još ostaju do polaska.

— Oh, moje noge, moje jadne noge, gde ste? — promrmlja Koknar.

I pokuša da se nasmeši.

Za ovu pomoć, koja je došla Portosu u trenutku kada su napadnute njegove gastronomske nade, bio je musketar veoma zahvalan svojoj advokatici.

Ubrzo dođe vreme ručku. Svi pređoše u trpezariju, veliku crnu sobu koja je bila prema kujni.

Pisari, koji, kako izgleda, behu osetili u kući mirise na koje nisu navikli, bili su vojnički tačni i držali su u ruci svoje stolice, gotovi da posedaju. Videla se kako još unapred miču vilicama sa užasnim namerama.

„Grom i pakao” — pomisli Portos, gledajući tri izgladnela pisara, jer dečku, možete misliti, nije bilo mesta za gospodinovim stolom — „grom i pakao, da sam na mestu moga rođaka, ja ne bih držao ovakve gladnice! Rekao bi čovek da su brodolomci koji šest nedelja nisu jeli.”

G. Koknar uđe; stolicu na točkovima, na kojoj je sedeo, gurala je gđa Koknar, kojoj Portos pomože da dogura svoga muža do stola.

Čim je ušao, on stade micati nosem i vilicama kao i njegovi pisari.

— Oho — reče — ova čorba vrlo prijatno miriše!

„Do đavola, čega osobitog nalaze u ovoj čorbi?” — pomisli Portos, gledajući u bledu, posnu i sasvim bistru čorbu, po kojoj je plivalo nekoliko korica, retkih kao ostrva kakvog arhipelaga.

Gđa Koknar nasmeši se i na njen znak svi žurno posedaše.

G. Koknar bi poslužen prvi, pa onda Portos, zatim gđa Koknar napuni svoj tanjir, a korice bez čorbe razdeli nestrpljivim pisarima.

U tom trenutku vrata od trpezarije otvoriše se sama, sa škripom, i kroz odškrinuta vrata Portos spazi maloga pisara koji je, ne mogući učestvovati u gozbi, jeo hleb uz miris kujne i trpezarije.

Posle čorbe sluškinja donese kuvanu kokoš, poslasticu koja je toliko raširila kapke gostiju da bi čovek rekao da će se rascepiti.

— Vidi se da volite svoju rodbinu, gospođo Koknar, — reče advokat sa osmehom gotovo tragičnim — ovo je zaista velika pažnja prema vašem rođaku.

Jadna kokoš beše mršava i pokrivena jednom od onih debelih koža koje kosti ne mogu da probiju pokraj svih svojih napora; mora da su je vrlo dugo tražili dok su je našli na motki gde se beše sklonila da umre od starosti.

„Do vraga” — pomisli Portos — „ovo je zaista vrlo žalosno; ja poštujem starost, ali je ne cenim ni pečenu ni kuvanu.”

I on pogleda po svima da vidi je li još ko njegovog mišljenja, ali, naprotiv, video je samo užagrene oči koje su unapred proždirale ovu divnu kokoš, predmet njegovog preziranja.

Gđa Koknar privuče činiju k sebi, vešto odvoji dva velika crna bataka, koja metnu na tanjir svoga muža; otkide vrat, koji zajedno sa glavom odvoji za sebe; odseče krilo za Portosa i sluškinji, koja je beše donela, predade gotovo nedirnutu kokoš, koje nestade pre no što je musketar mogao razgledati promene koje razočaranje stvara na licima, prema naravi i temperamentu onih koji ga osećaju.

Namesto kokoši dođe pasulj, u ogromnoj činiji, u kojoj kao da se pokazaše nekolike ovčje kosti za koje bi se na prvi pogled moglo misliti da imaju na sebi mesa.

Ali se pisari ne dadoše obmanuti ovom podvalom i mračna lica pretvoriše se u lica koja su se predala svojoj sudbini.

Gđa Koknar podeli ovo jelo mladim ljudima, štedljivo kao dobra domaćica.

Beše došao red na vino. Iz jedne vrlo male zemljane boce g. Koknar nasu svakom mladom čoveku trećinu čaše, gotovo isto toliko nali sebi i boca pređe odmah pred Portosa i gđu Koknar.

Mladi ljudi dopuniše čaše vodom; zatim, kad su ispili pola čaše, ponovo ih, napuniše, i tako su radili neprestano; na taj način do kraja ručka progutali su izvesnu količinu pića koje je od boje rubina prešlo bilo u boju topaza.

Portos sa snebivanjem pojede krilo i uzdrhta kad pod stolom oseti advokatičino koleno koje beše našlo njegovo. On popi i pola čaše toga vina koje se toliko štedelo i u kome poznade rđavo montrejsko vino, užas iskusnih grla.

G. Koknar pogleda ga kako pije čisto vino i uzdahnu.

— Hoćete li malo pasulja, rođače Portose? — reče gđa Koknar tonom koji kao da je hteo reći: „Slušajte, nemojte ga jesti.”

— Baš da ga ne okusim! — promrmlja tiho Portos.

Zatim dodađe glasno:

— Hvala, rođako, nisam više gladan.

Nastade ćutanje; nije znao kako da se ponaša. Advokat ponovi više puta:

— Ah, gospođo Koknar, čestitam vam, ručak vam je bio prava gozba; bože, ala sam jeo!

G. Koknar beše pojeo čorbu, oba bataka i jedinu ovčju kost na kojoj je bilo nešto mesa.

Portos je mislio da zbijaju šalu s njim i stade gladiti brke i mrštiti obrve, ali koleno gđe Koknar lagano ga posavetova da ima strpljenja.

Ova tišina i ovaj prekid posluživanja, koji su ostali nerazumljivi za Portosa, bili su za pisare od strašnog značaja: na jedan advokatov pogled, koji je propratio osmeh gđe Koknar, oni se sporo digoše od stola, saviše svoje ubruse još sporije, zatim se pokloniše i odoše.

— Idite, mladi ljudi, idite da radeći svarite ručak — reče ozbiljno advokat.

Kad su pisari otišli, gđa Koknar ustade i izvadi iz jednog ormana komad sira, slatko od dunja i kolač od badema i meda koji sama beše napravila.

G. Koknar nabra obrve, jer je video da je suviše jela; Portos se ugrize za usne, jer je video da nema šta da se ruča.

On pogleda je li još tu činija s pasuljem, ali činije beše nestalo.

— Zaista gozba — uzviknu g. Koknar i stade se vrpoljiti na stolici — prava gozba, epulae epularum;³⁹ Lukul⁴⁰ na ručku kod Lukula!

Portos pogleđa bocu koja je bila blizu njega u nadi da će ručati s vinom, hlebom i sirom; ali vina više ne beše, boca je bila prazna; g. i gđa Koknar kao da nisu to ni primetili.

„Vrlo dobro” — reče Portos u sebi — „sad znam na čemu sam.”

On uze kašičicu slatkog i prevari se da zagrize nepečeno testo gđe Koknar.

„Sad”, — reče — „žrtva je učinjena. Ah, da nemam nade da ću s gospođom Koknar zagledati u orman njena muža!…”

Posle naslade u ovakvom ručku, koji je nazivao rasipanjem, g. Koknar oseti potrebu da otpočine. Portos se nadao da će to biti odmah i na istome mestu, ali prokleti advokat ne htede za to ni da čuje; morali su ga odvesti u njegovu sobu i vikao je dotle dok ga nisu dogurali pred orman, na koji je, radi veće sigurnosti, naslonio svoje noge.

Advokatica odvede Portosa u jednu obližnju sobu, gde otpočeše pregovori oko izmirenja.

— Moći ćete triput nedeljno dolaziti kod nas na ručak — reče gđa Koknar.

— Hvala — reče Portos — neću da zloupotrebim vašu dobrotu; uostalom, treba da se postaram za opremu.

— To je istina — reče advokatica i uzdahnu — oh, ta nesrećna oprema.

— Na žalost — reče Portos — tako je.

— Ali šta treba za opremu u vašoj četi, gospodine Portose?

— Mnogo štošta — reče Portos — musketari su, kao što znate, vojnici plemići i treba im mnogo stvari koje su izlišne gardistima ili Švajcarcima.

— Pa pobrojte mi šta vam treba.

— To sve može izneti… — reče Portos, koji je više voleo da kaže ukupnu sumu nego da nabraja pojedinosti.

Advokatica očekivaše sa strahom:

— Koliko? — reče ona. — Nadam se da neće izneti više od… — ona ućuta, reč joj zastade u grlu.

— O, ne — reče Portos — neće izneti više od dve hiljade i pet stotina livara; štaviše, sa malo štednje nadam se da mogu izići nakraj sa dve hiljade livara.

— Blagi bože, dve hiljade livara! — uzviknu ona — Ta to je čitavo imanje.

Portos vrlo značajno nabra obrve i gđa Koknar to razumede.

— Ja sam tražila da mi kažete poimence šta vam treba — reče ona — jer sam bila gotovo uverena da ću sve dobiti sto posto jevtinije nego vi, pošto imam mnogo srodnika i poznanika među trgovcima.

— A — učini Portos — ako ste to hteli reći!

— Da, dragi gospodine Portose! Eto, na primer, treba li vam, pre svega, konj?

— Da, konj.

— Vrlo dobro, imam konja za vas.

— Ah — reče Portos radostan — s konjem smo, dakle, gotovi; zatim mi treba potpun pribor; on se sastoji od stvari koje samo musketar može kupiti i neće stati više od tri stotine livara.

— Tri stotine livara; dobro, recimo tri stotine livara — reče advokatica i uzdahnu.

Portos se nasmeši; vi se sećate da je imao sedlo, koje je bilo poklon od Bakingama; i tako je računao da tri stotine livara metne kradom u svoj džep.

— Dalje — nastavi on — treba mi konj za momka i putnička torba; što se tiče oružja, nije potrebno da se o njemu brinete, oružje imam.

— Konj za vašeg momka? — prihvati advokatica, ustežući se — ali, dragi moj, vi hoćete da predstavljate vrlo velikog plemića.

— Gospođo, — reče Portos — da ne mislite slučajno da sam ja niko i ništa.

— Ne; htela sam vam samo reći da lepa mazga može pokadšto podneti mesto konja i da mi se čini da, ako vam nabavim lepu mazgu za Musketona…

— Pristajem i na mazgu — reče Portos — imate pravo, ja sam video vrlo velike španske plemiće čija je cela pratnja na mazgama. Ali onda, gospođo Koknar, mazga mora biti s perjanicama i s praporcima.

— Budite spokojni — reče advokatica.

— Ostaje još torba — prihvati Portos.

— O, što se toga tiče, ne vodite brige — uzviknu gđa Koknar — moj muž ima pet-šest torbi i vi ćete izabrati najbolju; naročito ima jedna koju je najradije nosio kad je putovao i koja je tako velika da se u nju može smestiti mnogo stvari.

— Ta je torba, dakle, prazna? — upita Portos prostodušno.

— Razume se da je prazna — odgovori advokatica bezazleno.

— Ah, draga moja, — uzviknu Portos — meni treba torba dobro snabdevena.

Gđa Koknar ponovo uzdahnu. Molijer još ne beše napisao onu scenu iz Tvrdice. Gđa Koknar je, dakle, preteča Harpagona.

Najzad, oko ostatka ratne opreme pogađalo se isto tako; i rezultat tih pregovora bio je da advokatica da osam stotina livara u gotovu i da nabavi konja i mazgu, koji će imati čast da nose u slavu Portosa i Musketona.

Kad je pogodba uglavljena, Portos se oprosti od gđe Koknar. Ona ga je, istina, htela zadržati, gledajući ga umiljato, ali se Portos izgovori službom i advokatica je morala ustupiti pred kraljem.

Musketar se vrati kući gladan i vrlo zlovoljan.

III

SOBARICA I GOSPOĐA

Međutim, kao što smo rekli, pokraj svih opomena svoje savesti i mudrih saveta Atosovih, d’Artanjan je sve više i više bio zaljubljen u miledi: svaki dan je išao k njoj i udvarao joj se, ubeđen da će, a pre, a posle, morati odgovoriti na njegovo udvaranje.

Jedno veče, kad je dolazio bezbrižan kao čovek koji očekuje zlatnu kišu, srete pod kapijom sobaricu, ali ovaj put lepa Keti ne zadovolji se samo da ga se u prolasku dotakne, nego ga blago uze za ruku.

„Aha!” — pomisli d’Artanjan — „zacelo ima od gđe kakvu poruku za mene; zakazaće mi kakav sastanak koji gospođa nije imala odvažnosti da mi zakaže lično.”

I on pogleda lepu devojku vrlo pobedonosno.

— Htela bih da vam kažem dve-tri reči, gospodine viteže… — promuca sobarica.

— Govori, dete moje, govori — reče d’Artanjan — slušam.

— Ovde nije mogućno; ono što hoću da vam kažem suviše je dugo, a naročito, vrlo velika tajna.

— Pa kako ćemo onda?

— Ako bi gospodin vitez hteo poći sa mnom? — reče plašljivo Keti.

— Kud god hoćeš, moje lepo dete.

— Onda, hajdemo.

I Keti, koja mu nije puštala ruku, odvede d’Artanjana uz neke mračne zavojite stepenice i, pošto su prešli jedno petnaest stepenika, otvori jedna vrata.

— Uđite, gospodine viteže, — reče ona — ovde ćemo biti sami i moći ćemo razgovarati.

— A kakva je ovo soba, moje lepo dete? — upita d’Artanjan.

— To je moja soba, gospodine viteže, ova vrata vezuju je sa sobom moje gospođe. Ali ne bojte se, ona neće moći čuti šta govorimo, jer leže tek oko ponoći.

D’Artanjan pogleda oko sebe. Sobica beše vrlo ukusno nameštena i čista, ali, i protiv njegove volje, oči mu se zaustaviše na vratima za koja Keti reče da vode u miledinu sobu.

Keti pogodi šta se događa u duši mladoga čoveka i uzdahnu.

— Vi, dakle, mnogo volite moju gospođu, gospodine viteže? — reče ona.

— Oh, više no što umem reći, Keti, ja sam ludo zaljubljen u nju!

Keti ponovo uzdahnu.

— Ah, gospodine, — reče ona — to je baš šteta.

— A čega tako neprijatnog ima u tome? — upita d’Artanjan.

— Ima to, gospodine, — prihvati Keti — što vas moja gospođa ne voli nimalo.

— Kako — uzviknu d’Artanjan — da ti nije naredila da mi to kažeš?

— Oh, nije, gospodine, nego sam se vas radi, sama rešila da vam to kažem.

— Hvala ti, draga Keti, ali samo na dobroj nameri, jer ispovest, priznaćeš, nije nimalo prijatna.

— To će reći da ne verujete u ovo što sam vam rekla, je l’ te?

— Čoveku je uvek teško da veruje u tako šta, moje lepo dete, pa ma to bilo iz samoljublja.

— Dakle, vi mi ne verujete?

— Priznajem da, dok mi ne daš kakva dokaza o tome što si mi rekla…

— A šta velite za ovo?

I Keti izvadi iz nedara jedno pisamce.

— Za mene? — reče d’Artanjan i živo ščepa pismo.

— Ne, za drugoga.

— Za drugoga?

— Da.

— Njegovo ime! — uzviknu d’Artanjan.

— Pogledajte adresu.

— Gospodin grof od Varda.

U duši uobraženoga Gaskonjca uskrsnu namah uspomena na događaj u Sen-Žermenu; pokretom brzim kao misao on iscepa zavoj, iako je Keti uzviknula kad je videla šta hoće da učini ili, bolje reći, šta je učinio.

— Oh, bože moj, gospodine viteže, — reče ona — šta to činite?

— Ništa! — reče d’Artanjan, i pročita:

Niste odgovorili na moje prvo pismo; da niste bolesni ili da niste zaboravili kako ste me zaljubljeno gledali na igranci gospođe od Giza? Evo vam prilike, grofe, ne propuštajte je.

D’Artanjan preblede; bio je uvređen u svome samoljublju, a mislio je da je uvređen u svojoj ljubavi.

— Jadni gospodine d’Artanjane! — reče Keti glasom punim saučešća i stežući ponovo ruku mladoga čoveka.

— Ti me žališ, dobra devojko? — reče d’Artanjan.

— Oh, da, iz sveg srca, jer znam šta je ljubav!

— Znaš šta je ljubav? — reče d’Artanjan i prvi put pogleda je sa izvesnom pažnjom.

— Na žalost, da.

— Kad je tako, mesto što me žališ, učinila bi mnogo bolje da mi pomogneš da se osvetim tvojoj gospođi.

— A kakvu biste osvetu hteli?

— Hteo bih da je pobedim, da izbijem iz sedla svoga suparnika.

— U tome vam nikad neću pomagati, gospodine viteže! — reče živo Keti.

— A zašto? — upita d’Artanjan.

— Iz dva razloga.

— Koji su to razlozi?

— Prvi je taj što vas moja gospođa nikad neće voleti.

— Otkud ti to znaš?

— Vi ste je do srca uvredili.

— Ja! A čime sam je to mogao uvrediti, ja koji, otkako je poznajem, živim pred njenim nogama kao rob? Govori, molim te.

— To bih priznala samo čoveku… koji bi mogao čitati u mojoj duši!

D’Artanjan pogleda Keti po drugi put. Mlada devojka bila je svežine i lepote za koju bi mnoge vojvotkinje dale svoju krunu.

— Keti, — reče on — ja ću čitati u tvojoj duši kad hoćeš; neka te to ne uzdržava, drago dete.

I on je poljubi, zbog čega mlada devojka porumene kao trešnja.

— Oh, ne! — uzviknu Keti. — Vi me ne volite, vi volite moju gospođu, sami ste mi to rekli malopre.

— A smeta li ti to da mi kažeš drugi razlog?

— Drugi razlog, gospodine viteže, — nastavi Keti, ohrabrenija najpre poljupcem a zatim izrazom očiju mladoga čoveka — drugi je razlog taj što svaki gleda sebe kad se tiče ljubavi.

Tek sad seti se d’Artanjan umiljatih pogleda Ketinih, njenih susreta u predsoblju, na stepenicama, u hodniku, njenih dodira rukom kad god bi ga srela i njenih prigušenih uzdaha; ali zanet željom da se dopadne velikoj gospođi, on beše prezreo sobaricu; ko goni orla ne osvrće se na vrapca.

Ali ovom prilikom naš Gaskonjac vide na prvi pogled koliko koristi može izvući iz ove ljubavi koju mu je Keti tako bezazleno ili tako bezočno priznala: uzimanje pisama upućenih grofu od Varda, sporazumevanja na licu mesta, ulazak u svako doba u Ketinu sobu, koja je do sobe njene gospođe. Zlikovac jedan, kao što se vidi, žrtvovao je već u mislima mladu devojku da bi, dragovoljno ili silom, osvojio miledi.

— Pa lepo! — reče on mladoj devojci — hoćeš li, draga Keti, da ti dam dokaza o toj ljubavi u koju sumnjaš.

— O kakvoj ljubavi? — upita devojka.

— O ljubavi koju sam gotov osećati prema tebi.

— A kakav je to dokaz?

— Hoćeš li da večeras provedem s tobom vreme koje obično provodim s tvojom gospođom?

— Oh, hoću — reče Keti, pljeskajući rukama — vrlo rado!

— Onda, drago dete, — reče d’Artanjan i sede na jednu stolicu — hodi da ti kažem da si najlepša sobarica koju sam ikad video.

I to joj reče tako lepo i ubedljivo da mu jadno dete, koje je bilo gotovo da veruje, poverova… Međutim, na veliko iznenađenje d’Artanjanovo, lepa Keti branila se sa izvesnom odlučnošću.

Vreme prolazi brzo kad prolazi u napadu i odbrani. Ponoć otkuca, i gotovo u isti mah začu se zvonce u sobi miledinoj.

— Bože! — uzviknu Keti — gospođa me zove! Idi, idi brzo!

D’Artanjan ustade, uze šešir kao da namerava poslušati je; zatim živo otvori vrata od jednog velikog ormana mesto da otvori vrata što vode na stepenice i uvuče se među haljine miledine.

— Šta to radite? — uzviknu Keti.

D’Artanjan, koji unapred beše uzeo ključ, zatvori se u orman, ne odgovorivši ništa.

— No — uzviknu miledi oštrim glasom — da ne spavate te ne dolazite kad zvonim?

I d’Artanjan ču kako se naglo otvoriše vrata od miledine sobe.

— Evo me, miledi, evo me — uzviknu Keti i polete u susret svojoj gospođi.

Obe uđoše u sobu za spavanje i, kako vrata od te sobe ostadoše otvorena, d’Artanjan je još neko vreme mogao čuti kako miledi kara svoju sobaricu; ona se najzad stiša i razgovor se povede o njemu dok je Keti svlačila svoju gospođu.

— No — reče miledi — večeras nisam videla našeg Gaskonjca?

— Kako, gospođo, — reee Keti — nije dolazio? Da nije neveran pre no što je postao srećan?

— Oh, ne! Mora da ga je zadržao gospodin od Trevila ili gospodin od Esara. Ja se, Keti, razumem u ljubavi, i taj je moj.

— Šta je namislila gospođa s njim?

— Šta sam namislila… Ne brini se, Keti, između tog čoveka i mene ima nešto što on ne zna… zbog njega umalo nisam izgubila poverenje Njegove preuzvišenosti… Oh, osvetiću mu se za to.

— Ja sam mislila da ga gospođa voli?

— Ja da ga volim! Ja ga mrzim! Glupak jedan, koji ima u rukama život lorda Vintera, a ne ubija ga, i zbog koga sam izgubila tri stotine hiljada livara dohotka!

— To je istina — reče Keti — vaš je sin jedini naslednik svoga strica i do njegovog punoletstva vi biste uživali prihode njegovog imanja.

D’Artanjan se strese kad ču kako mu ovo umiljato stvorenje, onim pakosnim glasom koji je s teškom mukom krilo u razgovoru, prebacuje što nije ubio čoveka koji je obasipa prijateljstvom.

— Uostalom — nastavi miledi — ja bih mu se dosad već osvetila da mi, ne znam zašto, kardinal nije preporučio da ga štedim.

— To je istina, ali gospođa nije poštedela onu ženu koju je on voleo.

— Onu trgovkinju iz Grobarske ulice! Zar je nije već zaboravio? I to mi je neka osveta!

Hladan znoj obli čelo d’Artanjanovo: ta žena bila je pravo čudovište!

On stade osluškivati dalje, ali, na žalost, presvlačenju beše kraj.

— Dobro je — reče miledi — idite u svoju sobu, pa gledajte sutra da dobijete odgovor na pismo koje sam vam dala.

— Za gospodina od Varda? — reče Keti.

— Naravno, za gospodina od Varda.

— No — reče Keti — taj mi izgleda sušta protivnost jadnog d’Artanjana.

— Idite, gospođice, — reče miledi — ja ne volim tumačenja.

D’Artanjan ču kako se vrata zatvoriše i kako miledi navuče na njima reze. Keti, opet, što je mogla lakše, obrnu ključ u vratima, tada d’Artanjan gurnu vrata od ormana.

— Bože moj, — reče tiho Keti — šta vam je? Što ste tako bledi?

— Grozno stvorenje! — prošapta d’Artanjan.

— Ćutite, ćutite! Idite — reče Keti — između moje sobe i sobe gospođine samo je tanka pregrada; iz jedne čuje se sve što se govori u drugoj!

— Baš zato neću da idem — reče d’Artanjan.

— Kako! — reče Keti i pocrvene.

— Ili bar otići ću kasnije.

I on povuče Keti k sebi; više se nije mogla protiviti, protivljenje pravi toliku larmu! I Keti popusti.

To je bila osveta protiv miledi. D’Artanjan nađe da su pravo rekli da je osveta božansko zadovoljstvo. I da je imao malo srca, d’Artanjan bi se zadovoljio ovom novom pobedom; ali on je imao samo sujete i ponosa.

Međutim, moramo reći u njegovu pohvalu, svoj uticaj kod Keti prvo je upotrebio da pokuša doznati od nje šta je bilo s gđom Bonasije, ali mlada devojka zakle se d’Artanjanu raspećem da ne zna o tome ništa, pošto je njena gospođa samo upola otkrivala svoje tajne; mislila je samo da može reći da gđa Bonasije nije mrtva.

Što se tiče stvari zbog koje miledi umalo nije izgubila kardinalovo poverenje, Keti ni o tome nije znala ništa, ali ovog puta d’Artanjan je znao više od nje; kako beše spazio miledi na jednoj lađi kojoj je bio zabranjen odlazak iz Engleske, on nasluti da je po svoj prilici reč o brilijantskim resama.

Ali u svemu tome bilo je najjasnije to da je stvarna mržnja miledina, mržnja duboka, mržnja ukorenjena, poticala otuda što joj nije ubio devera.

Sutradan d’Artanjan ode do miledi. Miledi beše vrlo zlovoljna; d’Artanjan pogodi da je ljuta zato što nije dobila odgovor od g. od Varda. Keti uđe, ali je miledi dočeka vrlo surovo. Jedan njen pogled koji je upravila na d’Artanjana kao da htede reći: „Vidite šta ja trpim vas radi.”

Međutim, pred polazak, lepa lavica odobrovolji se; ona smešeći se sasluša slatke reči d’Artanjanove i, štaviše, dade mu svoju ruku da je poljubi.

D’Artanjan iziđe, ne znajući više šta da misli, ali, kako je bio mladić koji nije lako gubio glavu, on, udvarajući se i dalje miledi, beše u svojoj pameti skovao jedan mali plan.

On nađe Keti na vratima i, kao prošloga dana, ode u njenu sobu. Keti je bila vrlo izgrđena, okrivljena da je nemarna. Miledi nije mogla da razume ćutanje grofa od Varda i naredila je svojoj sobarici da uđe u njenu sobu u devet časova ujutru da uzme i treće pismo.

D’Artanjan uze od Keti obećanje da će mu sutradan ujutru doneti to pismo; jadna devojka obeća sve što joj je ljubavnik hteo, beše ludo zaljubljena.

Sve se dogodilo kao i prošle noći; d’Artanjan se zatvori u orman, miledi zovnu sobaricu, presvuče se, otpusti Keti i zatvori vrata. Kao i prošle noći, d’Artanjan se vrati kući tek u pet sati ujutru.

U jedanaest časova dođe Keti; u ruci je držala novo pismo miledino. Ovoga puta jadno dete i ne pokuša da ga spori d’Artanjanu; ona ga pusti da radi šta hoće; i telom i dušom pripadala je svome lepom vojniku.

D’Artanjan otvori pismo i pročita ovo:

I po treći put vam pišem da vam kažem kako vas volim. Pazite da vam ne pišem četvrti put, da vam kažem kako vas mrzim.

Ako se kajete što ste se tako ponašali prema meni, mlada devojka koja će vam predati ovo pismo reći će vam na koji način jedan dobro vaspitan čovek može dobiti oproštaj.

D’Artanjan je crveneo i bledeo naizmence čitajući ovo pismo.

— Oh, vi je još volite! — reče Keti, koja ni za trenutak nije skidala očiju sa lica mladoga čoveka.

— Ne, Keti, varaš se, ne volim je više, ali hoću da joj se osvetim za njeno preziranje.

— Ja znam vašu osvetu, rekli ste mi je.

— Šta te se tiče ona, Keti, ti znaš dobro da samo tebe volim.

— Kako to mogu znati?

— Po preziranju koje ću pokazati prema njoj.

Keti uzdahnu.

D’Artanjan uze pero i napisa:

Gospođo, ja sam dosad sumnjao da su doista meni bila upućena vaša prva dva pisma, toliko sam se smatrao nedostojnim takve počasti; uostalom, bio sam toliko slab da bih se u svakom slučaju ustezao odgovoriti na njih.

Ali danas potpuno verujem u vašu preveliku dobrotu, pošto me ne samo vaše pismo nego i vaša sobarica uverava da sam tako srećan da me volite.

Nije potrebno da mi se kaže na koji način jedan dobro vaspitan čovek može da dobije oproštaj. Doći ću, dakle, večeras u jedanaest časova da vas molim za oproštaj. Odložiti ovo ma za jedan dan, bilo bi sad, u mojim očima, naneti vam novu uvredu. Onaj koga ste učinili najsrećnijim čovekom na svetu

Grof od Varda

Ovo pismo bilo je, pre svega, falsifikat, pa onda nešto nepošteno; štaviše, s gledišta naših sadašnjih običaja, bilo je prava bestidnost, ali u ono doba nije se imalo obzira tako kao danas. Uostalom, d’Artanjan je, po sopstvenom priznanju, znao da je miledi kriva za izdaju prema važnijim ličnostima i vrlo je malo poštovanja osećao prema njoj. Međutim, iako ju je tako malo poštovao, osećao je da ga bezumna strast sažiže i vuče k toj ženi. Strast puna preziranja, ali strast, ili žudnja, kako hoćete.

Namera d’Artanjanova beše vrlo prosta; kroz Ketinu sobu ušao bi u sobu njene gospođe; koristio bi se prvim trenutkom iznenađenja, stida, straha da odnese pobedu nad njom! Lako bi mogao nasesti, ali se moralo osloniti i na slučaj. Za osam dana otpočeće rat i valjalo je ići; d’Artanjan nije imao vremena za romantičnu ljubav.

— Na — reče mladi čovek i pruži Keti zapečaćeno pismo — predaj ovo miledi; to je odgovor gospodina od Varda.

Jadna Keti preblede kao smrt, ona je slutila šta je u pismu.

— Slušaj, drago dete, — reče d’Artanjan — ti vidiš da svemu ovome mora jednom biti kraj; miledi može saznati da si prvo pismo predala mome slugi mesto da ga predaš slugi grofovom; da sam ja otvorio ostala koja je trebalo da otvori gospodin od Varda; miledi će te tada otpustiti, a ti znaš nju, njena osveta neće ostati na tome.

— Ah — reče Keti — koga radi sam se izložila svemu tome?

— Mene radi, ja to znam, lepojko, — reče mladi čovek — i zato sam ti veoma zahvalan, kunem ti se.

— Pa šta stoji u vašem pismu?

— Miledi će ti reći.

— Ah, vi me ne volite — uzviknu Keti — i ja sam vrlo nesrećna!…

Na ovo prebacivanje ima jedan odgovor koji žene uvek prevari: d’Artanjan odgovori tako da je Keti ostala u najvećoj zabludi.

Međutim, ona je dugo plakala pre no što se rešila da to pismo preda miledi; ali se naposletku reši, a to je bilo sve što je d’Artanjan hteo.

Uostalom, on joj obeća da će uveče rano izići iz sobe njene gospođe i da će tada doći k njoj.

Ovo obećanje potpuno uteši jadnu Keti.

IV

GDE JE REČ O RATNOJ OPREMI
ARAMISOVOJ I PORTOSOVOJ

Otkako su se četiri prijatelja dala u lov na ratnu opremu, redovnih sastanaka među njima nije više bilo. Ručavali su jedan bez drugoga, gde se zateknu, ili, bolje reći, gde su mogli. Međutim, i služba im je unekoliko oduzimala dragoceno vreme, koje je prolazilo tako brzo. Samo behu ugovorili da se sastaju u Atosovom stanu, pošto Atos, kao što se beše zakleo, nije prelazio prag svojih vrata.

Dan sastanka beše baš onaj u koji je Keti dolazila u d’Artanjanov stan.

Čim je Keti izišla, d’Artanjan se uputi u Ulicu Feru.

On zateče Atosa i Aramisa, koji su filozofirali. Aramis je opet pomišljao na mantiju. Atos, po svome običaju, nije ga ni odvraćao ni obodravao. Atos je bio za to da sve svakome ostavi na volju. On nije nikad davao savete kad se ne pita. Pa i onda valjalo ga je pitati dva puta.

— Uopšte, saveti se traže jedino zato — odgovorio je on — da se ne poslušaju ili, ako se poslušaju, da se ima kome prebaciti što ih je dao.

Portos dođe odmah za d’Artanjanom. Četiri prijatelja behu, dakle, na okupu, četiri lica izražavala su četiri razna osećanja: Portosovo lice spokojstvo, d’Artanjanovo nadu, Aramisovo zabrinutost, Atosovo bezbrižnost.

Posle kratkog razgovora, u kome je Portos naglasio da je jedna velika ličnost uzela na sebe da ga izvuče iz neprilike, uđe Musketon.

On beše došao da zamoli Portosa da ide u svoj stan, gde je, reče on sav utučen, njegovo prisustvo preko potrebno.

— Da nisu došli konji? — upita Portos.

— Jesu i nisu — odgovori Musketon.

— Pa zar ne možeš reći?…

— Hodite, gospodine!

Portos ustade, pozdravi se sa svojim prijateljima i ode s Musketonom.

Jedan trenutak posle toga, pojavi se na pragu Bazen.

— Šta hoćete, prijatelju? — reče Aramis sa onom blagošću u glasu koja se opažala kod njega kad god je pomišljao da se vrati crkvi…

— Jedan čovek čeka gospodina kod kuće — odgovori Bazen.

— Jedan čovek, kakav čovek?

— Jedan prosjak.

— Dajte mu milostinju, Bazene, i recite mu da se molim bogu za jednog bednog grešnika.

— Taj prosjak hoće pošto-poto da govori s vama, i veli da će vam biti vrlo milo da se vidite s njim.

— Da nije šta naročito rekao za mene?

— Jeste. Rekao je: „Ako se gospodin Aramis bude ustezao, kažite mu da dolazim iz Tura.”

— Iz Tura? — uzviknu Aramis. — Gospodo oprostite, ali taj mi čovek bez sumnje donosi vesti koje očekujem.

I on odmah ustade i žurno ode. Ostadoše Atos i d’Artanjan.

— Meni se čini da su ova dvojica našla šta im treba. Šta vi mislite, d’Artanjane? — reče Atos.

— Ja znam da je Portos na dobrom putu — reče d’Artanjan — a što se tiče Aramisa, pravo da vam kažem, za njega nisam nikad ozbiljno strahovao; ali vi, dragi Atose, vi koji ste onako plemenito razdelili Englezove pistole, koji su s punim pravom bili vaši, šta ćete vi?

— Ja sam vrlo zadovoljan što sam ubio onog ugursuza, jer je blagoslovena stvar ubiti jednog Engleza, ali da sam metnuo u svoj džep njegove pistole, bili bi mi teški kao griža savesti.

— Koješta, dragi Atose! Vi zaista imate nepojmljiva shvatanja.

— Ne govorimo više o tome! Nego, šta mi ono reče gospodin od Trevila, koji mi je ukazao čast da me juče poseti, vi često odlazite onim sumnjivim Englezima koje kardinal štiti?

— To jest, odlazim često jednoj Engleskinji, onoj o kojoj sam vam govorio.

— Ah, da, onoj plavoj ženi zbog koje sam vam dao savete koje, naravno, niste poslušali.

— Ja sam vam kazao svoje razloge.

— Da; otuda se, mislim, nadate vašoj ratnoj opremi, kako mi rekoste.

— Bože sačuvaj, nego sam stekao uverenje da je ta žena upletena u otmicu gospođe Bonasije.

— Razumem; da biste našli jednu ženu, udvarate se drugoj; to je put najduži, ali najzanimljiviji.

D’Artanjan htede sve da ispriča Atosu, ali ga jedno zadrža; Atos je bio plemić koji je imao vrlo stroge poglede u pitanjima časti, a u celom planu koji naš zaljubljeni vitez beše skrojio protiv miledi bilo je izvesnih stvari za koje je unapred bio uveren da ih ovaj puritanac neće odobriti; zato, dakle, ne reče ništa; i kako je Atos bio najmanje radoznao čovek na svetu, ispovest d’Artanjanova ostade na tome.

Zato ćemo ostaviti ova dva prijatelja, koja ništa važno nisu imala jedan drugome da kažu, i poći ćemo za Aramisom.

Mi smo videli s kakvom je brzinom mladi čovek otišao za Bazenom ili, bolje reći, pred njim, kad je čuo da čovek koji je hteo s njim da govori dolazi iz Tura; on je za tren oka prešao iz Ulice Feru u Ulicu Božirar.

Kad uđe u svoj stan, zateče doista čoveka malena, pametnih očiju i u dronjcima.

— Vi me to tražite? — upita musketar.

— To jest, tražim gospodina Aramisa; jeste li vi gospodin Aramis?

— Ja glavom; imate li nešto da mi predate?

— Da, ako mi pokažete izvesnu vezenu maramu.

— Evo je — reče Aramis, vadeći iz nedara ključ i otvarajući jedan sandučić od abonosa, išaran sedefom — evo je.

— Dobro je — reče prosjak — recite vašem slugi da iziđe.

I doista, radoznao da vidi šta će prosjak s njegovim gospodarem, Bazen beše išao u stopu za Aramisom i došao gotovo u isto vreme kad i on; ali mu ova brzina nije mnogo pomogla: na zahtev prosjakov, njegov gospodar dade mu znak da se ukloni, i on morade poslušati.

Kad Bazen iziđe, prosjak baci brz pogled oko sebe da se uveri da ga niko ne može ni čuti ni videti i, otvorivši svoj izdrti grudnjak, koji je stezao kožni pojas, stade parati gornji deo svoje haljine, odakle izvadi jedno pismo.

Aramis uzviknu od radosti kad ugleda pečat, poljubi rukopis i, sa poštovanjem gotovo pobožnim, otvori pismo u kome je stajalo, ovo:

Dragi prijatelju, sudbina hoće da još neko vreme budemo rastavljeni, ali lepi dani mladosti nisu sasvim propali. Činite vašu dužnost na bojnom polju, ja činim svoju na drugom. Primite ono što vam donosilac bude dao; borite se kao lep i dobar plemić i mislite na mene, koja nežno ljubi vaše crne oči.

Zbogom ili, bolje reći: do viđenja!

Prosjak je neprestano parao; on izvadi iz svojih prljavih haljina, jedan po jedan, sto pedeset velikih španskih pistola, koje poređa na stolu; zatim otvori vrata, pokloni se i ode pre no što se mladi čovek, preneražen, usudio da mu šta kaže.

Aramis tada ponovo pročita pismo i spazi to da pismo ima i post scriptum.

P. S. — Možete lepo primiti donosioca, koji je grof i španski grand.

„Zlatni snovi!” — uzviknu Aramis. — „Oh, lepi živote! Jest, mi smo mladi! Jest, imaćemo srećnih dana! Oh, tebi, tebi moja ljubav, moja krv, moj život, sve, sve, sve, lepa moja dragana!”

I on je strasno ljubio pismo, i ne gledajući zlato koje je sijalo na stolu.

Bazen kucnu na vrata; Aramis nije imao više razloga da ga ostavi napolju i dopusti mu da uđe.

Bazen osta preneražen kad ugleda zlato i sasvim zaboravi da prijavi d’Artanjana, koji, po odlasku od Atosa, radoznao da vidi ko je bio prosjak, beše došao Aramisu.

Kako je bio vrlo slobodan sa Aramisom, d’Artanjan se prijavi sam kad vide da ga je Bazen zaboravio prijaviti.

— Do vraga, dragi Aramise, — reče d’Artanjan — ako su to šljive koje vam šalju iz Tura, čestitaćete i u moje ime baštovanu koji ih bere.

— Varate se, prijatelju, — reče Aramis kao čovek koji ne kazuje svoje tajne — to mi je moj knjižar poslao kao nagradu za onaj spev u jednosložnim stihovima koji sam tamo bio počeo.

— Istina! — reče d’Artanjan. — E, dragi Aramise, vaš je knjižar plemenit čovek, to je sve što vam mogu reći.

— Kako, gospodine! — uzviknu Bazen. — Zar se tako skupo plaća jedan spev! Neverovatno! Oh, gospodine, vama sve ide od ruke, još možete stići gospodina od Voatira i gospodina od Benserada. Ja i to volim. Pesnik je gotovo što i sveštenik. Ah, gospodine Aramise, budite pesnik, molim vas.

— Bazene, prijatelju, — reče Aramis — meni se čini da se vi pletete u razgovor.

Bazen uvide da je pogrešio, pognu glavu i iziđe.

— Ah — reče d’Artanjan sa osmehom — vi prodajete svoje tvorevine za suvo zlato; vi ste vrlo srećni, dragi moj, ali pazite, izgubićete to pismo koje vam viri iz dolame i koje je, bez sumnje, takođe od vašeg knjižara.

Aramis pocrvene do ušiju, uvuče pismo i zakopča dolamu.

— Dragi d’Artanjane, — reče on — ako hoćete, možemo da potražimo naše prijatelje! I pošto sam sad bogat, počećemo od danas ponovo ručavati zajedno dok i vi ne budete bogati.

— Vrlo rado — reče d’Artanjan. — Odavno već nismo lepo ručali; i kako večeras imam jedno prilično drsko preduzeće, neće mi biti neprijatno, priznajem, da se malo ohrabrim kojom bocom staroga burgonjca.

— Dobro, pićemo stari burgonjac; ni ja ga ne mrzim — reče Aramis, kome zlato kao rukom beše odnelo sve misli o stupanju u manastir.

I spustivši u džep tričetiri velika pistola, koliko mu je trebalo, on zatvori ostale u koveežić od abonosa, ukrašen sedefom, u kome je već bila poznata marama koja mu je služila kao amajlija.

Oba prijatelja odoše pravo Atosu, koji, veran svojoj zakletvi da neće izlaziti, uze na sebe da naredi da se ručak donese kod njega; kako se osobito razumevao u gastronomskim sitnicama, d’Artanjan i Aramis rado mu ustupiše ovu važnu brigu.

Oni se uputiše Portosu, kad, na uglu Ulice Bak, sretoše Musketona, koji je, sav utučen, terao pred sobom jednu mazgu i jednog konja.

D’Artanjan uzviknu od iznenađenja, u kome je bilo i dosta radosti.

— Ah, moj kulaš! — uzviknu on. — Aramise, pogledajte ovoga konja.

— Da strašna kljuseta! — reče Aramis.

— Eto, dragi moj, — nastavi d’Artanjan — to je konj na kome sam došao u Pariz.

— Kako, gospodin poznaje ovoga konja? — reče Musketon.

— Vrlo je neobične boje — reče Aramis — nikad dosad nisam video takvu dlaku,

— Verujem — prihvati d’Artanjan — prodao sam ga za tri talira, i toliko sam dobio jedino zbog dlake, jer kostur zacelo ne vredi osamnaest livara. Ali otkud tebi taj konj, Musketone?

— Ah — reče sluga — manite se, gospodine, to je strašna podvala od muža naše vojvotkinje!

— Kako to, Musketone?

— Vidite, na nas je bacila oko jedna vrlo velika gospođa, vojvotkinja od… ali oprostite, gospodin mi je preporučio da ne kazujem njeno ime, ona nas je naterala da primimo jednu malu uspomenu, divnog španskog ata i andalusku mazgu, da ih je milina bilo videti; to dozna njen muž, zadrži u putu divne životinje koje su nam poslate i zameni ih ovim strašnim životinjama.

— Koje ti vraćaš? — reče d’Artanjan.

— Tako je! — nastavi Musketon. — Vi ćete razumeti da ne možemo primiti ovakve konje mesto onih koji su nam obećani.

— Razume se da ne možete, mada bih voleo videti Portosa na mome kulašu; tako bih video kakav sam ja izgledao kada sam došao u Pariz. Ali da te ne zadržavamo, Musketone; idi svrši poruku svoga gospodina. Je li on kod kuće?

— Jeste, gospodine, — reče Musketon — ali je vrlo zlovoljan.

I on nastavi put ka Keju velikih avgustinaca, dok oba prijatelja odoše i zazvoniše na vratima zlosrećnog Portosa. Ovaj ih je video kad su išli preko dvorišta i ne htede im otvoriti. Uzalud su, dakle, zvonili.

Međutim, Musketon je nastavio put i, prešavši preko Novoga mosta, neprestano terajući pred sobom svoje dve mrcine, stiže u Medveđu ulicu. Kad je tu došao, on prema nalogu svoga gospodara priveza i konja i mazgu za alku od advokatskih vrata; zatim, ne brinući se šta će sa njima biti, vrati se Portosu i reče mu da je izvršio njegovu naredbu.

Posle izvesnog vremena nesrećne životinje, koje celoga dana nisu ništa okusile, nadadoše takvu lupu, dižući i spuštajući alku od vrata, da advokat naredi svome trčkaralu da se raspita u susedstvu čiji su taj konj i ta mazga.

Gđa Koknar poznade svoj poklon; i u prvi mah ne razumede što je vraćen; ali joj to naskoro objasni Portosova poseta. Gnev, koji se ogledao u očima musketarovim, ma koliko da se uzdržavao, uplaši osetljivu draganu.

Doista, Musketon nije krio od svoga gospodara da je sreo d’Artanjana i Aramisa i da je d’Artanjan u kulašu poznao bearnsko kljuse na kome beše došao u Pariz i koje je prodao za tri talira.

Portos iziđe pošto je advokatici zakazao sastanak u manastiru Sen-Magloar. Videći da Portos odlazi, advokat ga pozva na ručak, ali musketar dostojanstveno odbi poziv.

Gđa Koknar uputi se sa strahom manastiru Sen-Magloar, jer je pogađala kakva je prebacivanja očekuju, ali ona beše zaslepljena Portosovim otmenim držanjem.

Sve klevete i sva prebacivanja koje jedan čovek, uvređen u svome samoljublju, može sručiti na glavu jedne žene sručio je Portos na pognutu glavu svoje advokatice.

— Ah — reče ona — ja sam učinila kako sam najbolje umela. Jedan od naših klijenata, konjarski trgovac, dugovao nam je nešto i nije hteo platiti dug. Ja sam onu mazgu i onoga konja uzela od njega za dug; beše mi obećao carske konje.

— E, gospođo, — reče Portos — ako vam je taj trgovac dugovao više od pet talira, on vas je pokrao.

— Nije zabranjeno, gospodine Portose, tražiti jeftinoću — reče advokatica, gledajući da se izvini.

— Nije, gospođo, ali oni koji traže jeftinoću moraju dopustiti drugima da traže velikodušnije prijatelje.

I Portos se okrenu da ide.

— Gospodine Portose, gospodine Portose, — uzviknu advokatica — priznajem da sam pogrešila, nije trebalo da se cenjkam kad je trebalo naći konja prema takvom vitezu kao što ste vi!

Portos ništa ne odgovori i pođe.

Advokatici se učini da ga vidi u svetlom oblaku, okružena vojvotkinjama i markizama koje su mu bacale pred noge kese zlata.

— Stanite, tako vam boga, gospodine Portose, — uzviknu ona — stanite da razgovaramo!

— Razgovor sa vama donosi mi nesreću — reče Portos.

— Ali, recite mi, šta zahtevate?

— Ništa, jer ne vredi od vas šta zahtevati.

Advokatica se obisnu o ruku Portosovu i u prevelikom bolu uzviknu:

— Gospodine Portose, ja se nimalo ne razumem u tome; zar ja znam šta je konj, zar ja znam šta je pribor za jahanje?

— Onda je trebalo da se oslonite na mene koji razumem te stvari, gospođo, ali vi ste hteli da štedite i prema tome da uzimate veliki interes.

— Pogrešila sam, gospodine Portose, i dajem vam reč da ću popraviti svoju pogrešku.

— Kako? — upita musketar.

— Slušajte! Večeras gospodin Koknar ide gospodinu vojvodi od Šolija, koji ga je zvao. Ostaće kod njega poslom bar dva časa, i dođite, bićemo sami.

— U dobri čas! Tako vas volim, draga moja!

— Vi mi praštate?

— Videćemo — reče Portos dostojanstveno.

I rastadoše se rekavši jedno drugome: „Do viđenja večeras!”

„Do vraga!” — pomisli Portos udaljavajući se — „čini mi se da se jedva jednom primičem kasi gospodina Koknara.”

V

NOĆU SU SVE MAČKE CRNE

Najzad dođe to veče koje su Portos i d’Artanjan s tolikim nestrpljenjem očekivali.

D’Artanjan, kao i obično, oko devet časova ode k miledi. Zateče je vrlo raspoloženu; nikad ga nije tako lepo primila. Naš Gaskonjac na prvi pogled vide da je njegovo pismo predato, i to pismo činilo je svoje dejstvo.

Keti uđe i donese šerbet. Njena gospođa bila je prema njoj vrlo dobra i smešila se na nju svojim najljubaznijim osmehom; ali, vaj, jadna devojka beše tako tužna da nije ni primetila ljubaznost miledinu.

D’Artanjan je gledao naizmence ove dve žene i morao je u sebi priznati da se priroda prevarila kad ih je stvarala: velikoj gospođi beše dala dušu podlu i zlobnu, a sobarici srce jedne vojvotkinje.

U deset časova miledi se uznemiri; d’Artanjan razumede šta to znači; pogledala je na sat, ustajala, sedala, smešila se na d’Artanjana osmehom koji kao da je hteo reći: „Nema sumnje, vi ste vrlo ljubazni, ali bi od vas bilo još lepše kad biste otišli.”

D’Artanjan ustade i uze šešir; miledi mu pruži ruku da je poljubi; mladi čovek oseti kako mu steže ruku i razumede da to nije iz želje da mu se dopadne, nego iz zahvalnosti što odlazi.

„Đavolski ga voli”— promrmlja on. Zatim iziđe.

Ovog puta Keti ga nije čekala ni u predsoblju, ni u hodniku, ni pod kapijom. D’Artanjan je morao sam naći stepenice i sobicu.

Keti je sedela, glavu beše pokrila rukama i plakala je.

Ona ču kad D’Artanjan uđe, ali ne diže glavu; mladi čovek priđe joj i uze je za ruke; ona stade jecati.

Kao što je d’Artanjan i očekivao, miledi je, kad je primila pismo, u prevelikoj radosti sve rekla svojoj sobarici; i u ime nagrade što je tako lepo izvršila njenu poruku dala joj kesu novaca.

Kad je došla u svoju sobu, Keti je bacila kesu u jedan ugao, gde beše ostala otvorena; dva-tri zlatnika ležala su na podu.

Na milovanje d’Artanjanovo, jadna devojka diže glavu. I sam d’Artanjan uplaši se od promene na njenom licu; ona sklopi ruke kao da ga moli, ali se ne usudi reći nijedne reči.

Ma kako malo bilo osetljivo srce d’Artanjanovo, njega tronu ovaj nemi bol; ali je njemu toliko bilo stalo do njegovih planova, a naročito do ovoga, da ništa nije hteo izmeniti u programu koji je unapred sastavio. On, dakle, ne ostavi Keti nikakve nade da će ga umekšati, samo joj predstavi svoj postupak kao prostu osvetu.

Ova je osveta, uostalom, postala utoliko lakša što je miledi, bez sumnje, da bi sakrila od svoga ljubavnika svoju rumen, naredila Keti da pogasi svu svetlost u stanu, pa čak i u njenoj sobi za spavanje. G. od Varda trebalo je da ode pre zore, opet po mraku.

Posle jednog trenutka ču se kako miledi uđe u svoju sobu. D’Artanjan se odmah zavuče u orman. Tek što je ušao, začu se zvonce.

Keti uđe u sobu svoje gospođe i ne ostavi vrata otvorena, ali je pregrada bila tako tanka da se čulo gotovo sve što su ove dve žene govorile.

Miledi je bila van sebe od radosti, tražila je od Keti da joj ponovi i najmanje pojedinosti tobožnjeg sastanka sobaričinog sa grofom od Varda: kako je primio njeno pismo, kako je odgovorio, kako mu je izgledalo lice, je li izgledao zaljubljen; na sva ova pitanja jadna Keti, primorana da se savlađuje, odgovarala je glasom prigušenim, čiji bolni izraz njena gospođa nije ni primetila, toliko je sreća sebična.

Najzad, kako se čas njenog sastanka s grofom primicao, miledi naredi da se pogase sve sveće i zapovedi Keti da se vrati u svoju sobu i da pusti grofa od Varda čim bude došao.

Keti nije dugo čekala; čim je kroz rupu od brave na ormanu video da je ceo stan u mraku, d’Artanjan izlete iz svoga skrovišta baš u trenutku kad je Keti zatvarala vrata što vode u sobu njene gospođe.

— Kakva je to lupa? — upita miledi.

— Ja sam — reče d’Artanjan poluglasno — ja, grof od Varda.

— Oh, bože moj, bože moj — promrmlja Keti — čak nije mogao da sačeka ni čas koji je sam odredio!

— No! — reče miledi uzdrhtalim glasom — što ne uđe? — Grofe, grofe — dodade ona — vi znate da vas očekujem.

Na ovaj poziv d’Artanjan blago ukloni Keti i uđe u sobu.

Ako besnilo i bol uopšte muče dušu, zacelo muče dušu ljubavnika koji pod tuđim imenom prima ljubavne izjave upućene njegovom srećnom suparniku.

D’Artanjan beše u mučnom položaju koji nije bio predvideo; ljubomora mu je grizla srce i patio je isto toliko koliko i jadna Keti, koja je u tom trenutku plakala u susednoj sobi.

— Jeste, grofe, — govorila je miledi svojim umiljatim glasom i stežući nežno njegovu ruku u svojoj — jest, ja sam srećna od ljubavi koju su mi vaši pogledi i vaše reči kazivale kad god smo se sreli. I ja vas volim. Oh, sutra hoću od vas kakvu zalogu za dokaz da mislite na mene; i kako biste me mogli zaboraviti, uzmite ovo.

I ona skide s ruke jedan prsten i stavi ga na prst d’Artanjanov.

D’Artanjan se opomenu da je video taj prsten na ruci miledinoj; to beše divni safir okružen brilijantima.

Prvi pokret d’Artanjanov beše da joj ga vrati, ali miledi dodade:

— Ne, ne; zadržite taj prsten meni za ljubav. Uostalom, primajući ga vi mi činite — dodade ona uzbuđenim glasom — mnogo veću uslugu no što je možete zamisliti.

„Ova žena je vrlo tajanstvena” — reče u sebi d’Artanjan.

U tom trenutku on se oseti gotovim da joj sve prizna. On otvori usta da kaže miledi ko je i u kakvom je cilju osvete došao, ali ona dodade:

— Jadni anđele, koga ono čudovište Gaskonjac umalo nije ubio!

Čudovište je bio on.

— Oh — nastavi miledi — bole li vas još vaše rane?

— Da, mnogo — reče d’Artanjan, koji nije znao šta da odgovori.

— Ne brinite se — promrmlja miledi — ja ću vas osvetiti, i to svirepo!

„Do vraga!” — reče u sebi d’Artanjan — „još nije došao trenutak za ispovest.”

D’Artanjanu je trebalo vremena da dođe k sebi od ovog razgovora, ali sve misli o osveti, s kojima beše došao, behu potpuno iščezle. Ova žena imala je neverovatnu moć; i mrzeo ju je i voleo u isti mah; nikad nije mislio da dva tako protivna osećanja mogu naći mesta u istom srcu, i zajedno obrazovati ljubav neobičnu i u neku ruku demonsku.

Međutim, izbi jedan čas; valjalo je rastati se. U trenutku kad je ostavljao miledi, d’Artanjan je samo osećao da mu je žao što odlazi i u strasnom zbogom koje su rekli jedno drugom ugovoren je drugi sastanak za iduću nedelju.

Jadna Keti nadala se da će moći progovoriti koju reč d’Artanjanu kad bude prolazio kroz njenu sobu, ali ga miledi sama izvede po mraku i ostavi ga tek na stepenicama.

Sutradan ujutru d’Artanjan odjuri Atosu. On se beše upustio u tako neobičnu avanturu da je hteo pitati Atosa za savet. On mu ispriča sve; Atos više puta nabra obrve.

— Vaša miledi — reče mu on — izgleda mi nekako podlo stvorenje, ali pri svem tom pogrešili ste što ste je prevarili; svakako navukli ste sebi na vrat jednog strašnog neprijatelja.

Govoreći mu ovo, Atos je pažljivo zagledao safir, okružen brilijantima, koji je na d’Artanjanovom prstu zamenio prsten kraljičin, brižljivo ostavljen u kutiju.

— Vi gledate ovaj prsten? — reče Gaskonjac, vrlo ponosit što svojim prijateljima može da pokaže tako bogat poklon.

— Da — reče Atos — podseća me na jedan porodični nakit.

— Je l’ te da je lep? — reče d’Artanjan.

— Divan! — odgovori Atos — nisam mislio da postoje dva safira tako čista. Da ga niste trampili za brilijant?

— Nisam — reče d’Artanjan — to je poklon od moje lepe Engleskinje ili, bolje reći, od Francuskinje; jer mada je nisam pitao, uveren sam da je rođena u Francuskoj.

— Taj ste prsten dobili od miledi? — uzviknu Atos glasom u kome se lako moglo opaziti veliko uzbuđenje.

— Od nje; dala mi ga je sinoć.

— Pokažite mi taj prsten — reče Atos.

— Evo ga — odgovori d’Artanjan i skide ga s prsta.

Atos ga pogleda i preblede; zatim ga navuče na četvrti prst leve ruke; prsten je stajao kao da je napravljen za nj. Oblak gneva i osvete pređe preko obično tako mirnog čela ovog plemića.

— Nije mogućno da je ona — reče on — ali kako je ovaj prsten došao u ruke miledi Klarik? Međutim, vrlo je teško da između dva nakita bude toliko sličnosti.

— Poznajete li taj prsten? — upita d’Artanjan.

— Učinilo mi se da ga poznajem — reče Atos — ali sam se, bez sumnje, prevario.

I on ga vrati d’Artanjanu, ali ne prestade gledati ga.

— Slušajte, d’Artanjane, — reče on posle jednog trenutka — skinite taj prsten s ruke ili okrenite unutra kamen; on budi u meni tako mučne uspomene da neću biti dovoljno hladan da mogu razgovarati s vama. Ne dođoste li da me pitate za savet, ne rekoste li da ne znate šta da radite? Ali stanite… dajte mi opet taj safir: onaj na koji sam mislio ima jednu stranu ogrebanu.

D’Artanjan ponovo skide prsten i pruži ga Atosu. Atos uzdrhta.

— Pogledajte — reče — zar to nije čudnovato?

I on pokaza d’Artanjanu ogrebotinu za koju se setio da mora postojati.

— Ali, od koga ste dobili taj safir, Atose?

— Od moje matere, koja ga je dobila od njene matere. Kao što vam kažem, to je jedan stari porodični nakit… koji nikad nije trebalo da iziđe iz porodice.

— I vi ste ga… prodali? — upita d’Artanjan sa ustezanjem.

— Ne — prihvati Atos s neobičnim osmehom — dao sam ga u jednoj ljubavnoj noći, kao što je dat vama.

D’Artanjan osta zamišljen; činilo mu se da u miledinoj duši vidi provalije, čije su dubine mračne i nepoznate.

On uze prsten, ali ga ne metnu na prst, no u džep.

— Slušajte, d’Artanjane, — reče Atos i uze ga za ruku — vi znate koliko vas ja volim; da imam sina, ne bih ga više voleo. Poslušajte me, okanite se te žene. Ja je ne poznajem, ali mi nešto kaže da je to jedno izgubljeno stvorenje i da ima nečeg kobnog u njoj.

— Imate pravo — reče d’Artanjan. — Ostaviću je; priznajem vam da ta žena i mene plaši.

— Hoćete li imati toliko odvažnosti? — reče Atos.

— Imaću — odgovori d’Artanjan — i to još ovoga časa.

— Zaista, dete moje, dobro ćete učiniti — reče plemić, stežući ruku Gaskonjcu s ljubavlju gotovo očinskom — daj bože da vam ta žena, koja je tek stupila u vaš život, ne ostavi u njemu strašan trag!

I Atos pozdravi d’Artanjana glavom, kao čovek koji daje na znanje da bi rado ostao sam sa svojim mislima.

Kad dođe kući, d’Artanjan zateče Keti, koja ga je čekala. Groznica od mesec dana ne bi tako promenila jadno dete kao što ju je promenila jedna noć nespavanja i bola.

Gospođa je beše poslala lažnom Vardu. Bila je van sebe od ljubavi, u zanosu od radosti; htela je da zna kad će joj ljubavnik pokloniti drugu noć.

I jadna Keti, bleda i uzdrhtala, čekala je odgovor d’Artanjanov.

Atos je imao velikog uticaja na mladog čoveka; saveti njegovog prijatelja, udruženi sa osećanjima njegovog sopstvenog srca, sad, kad mu je ponos bio spasen i osveta zadovoljena, odlučili su ga da više ne vidi miledi. Kao odgovor on uze pero i napisa ovo pismo:

Ne računajte na mene, gospođo, za idući sastanak; otkako sam ozdravio, toliko sam zauzet poslovima ove vrste da sam morao zavesti red. Kad bude došao red na vas, imaću čast izvestiti vas o tome.

Ljubi vam ruke Grof od Varda

O safiru nije bilo ni reči; da li je Gaskonjac hteo da ima oružje protiv miledi ili je, da budemo iskreni, sačuvao taj safir kao poslednji izvor za ratnu opremu?

Uostalom, ne bi bilo pravo postupke jednog vremena ceniti s gledišta drugog vremena. Ono što bi danas bilo stidno za jednog dobro vaspitanog čoveka bilo je u ono vreme sasvim prosto i sasvim prirodno; mladiće iz najboljih porodica obično su izdržavale njihove dragane.

D’Artanjan tako otvoreno pismo predade Keti, koja ga u prvi mah nije razumela, i koja umalo ne svisnu od radosti kad ga je pročitala po drugi put.

Keti nije mogla da veruje u toliku sreću; D’Artanjan bi primoran da joj glasno ponovi uveravanja koja je videla napismeno; i ma kolika da je bila opasnost kojoj se, sa miledinog plahovitog karaktera, izlagala dajući ovo pismo svojoj gospođi, jadna devojka pri svemu tom odjuri što je brže mogla na Kraljevski trg.

Srce najbolje žene nema sažaljenja prema bolu suparnice.

Miledi otvori pismo sa onom hitnjom sa kojom ga Keti beše donela — ali na prvu reč koju pročita ona preblede i zgužva hartiju; zatim se s munjama u očima okrenu Keti i reče:

— Kakvo je ovo pismo?

— Pa to je odgovor na pismo gospođino — odgovori Keti dršćući.

— Nije mogućno — uzviknu miledi — nije mogućno da je jedan plemić ovakvo pismo napisao jednoj ženi!

Zatim najedanput uzdrhta i reče:

— Bože moj, da ne zna… — I ona ućuta.

Zubi su joj škripali, beše bleda kao smrt, htede prići prozoru da potraži vazduha, ali je jedino mogla opružiti ruke, noge je izdadoše i ona pade na jednu stolicu.

Keti pomisli da joj je pozlilo i ona pritrča da joj raskopča struk. Ali se miledi živo diže:

— Šta hoćete sa mnom — reče — i što ste metnuli ruku na mene?

— Mislila sam da je gospođi pozlilo, pa sam htela da joj pomognem — odgovori sobarica, uplašena strašnim izrazom koji beše uzelo lice njene gospođe.

— Meni pozlilo, meni, meni! Mislite li vi da sam ja slaba žena! Kad me ko uvredi, meni nije zlo, ja se tada svetim, razumete li!

I ona rukom dade Keti znak da iziđe.

VI

SAN O OSVETI

Uveče miledi zapovedi da se pusti g. d’Artanjan čim bude došao, po svom običaju. Ali on ne dođe.

Sutradan Keti ponovo ode mladom čoveku i ispriča mu sve što se dogodilo prošle večeri; d’Artanjan se smešio; ovaj ljubomorni gnev miledin beše njegova osveta.

Uveče je miledi bila još nestrpljivija nego prošle večeri; ona ponovi svoju zapovest koja se odnosila na Gaskonjca: ali kao i prošle večeri, čekala je uzalud.

Sutradan Keti ode d’Artanjanu, ali ne više vesela i čila kao prošla dva dana, nego, naprotiv, veoma tužna.

D’Artanjan upita jadnu devojku šta joj je, ali ona mesto svakog odgovora izvadi iz džepa jedno pismo i predade mu ga.

Pismo je pisala miledina ruka, samo, ovog puta bilo je upućeno d’Artanjanu, a ne g. od Varda.

On ga otvori i pročita ovo:

Dragi gospodine d’Artanjane, nije lepo što zanemarujete svoje prijatelje, naročito u trenutku kad ih ostavljate za tako dugo vreme. Moj dever i ja očekivali smo vas uzalud i juče i prekjuče. Hoće li i večeras biti tako?

Vaša zahvalna Ledi Klarik

— To je sasvim prosto — reče d’Artanjan — i ja sam se nadao ovom pismu. Moj kredit raste, jer opada kredit grofa od Varda.

— Hoćete li ići? — upita Keti.

— Slušaj, drago dete, — reče Gaskonjac, koji je gledao da se izvini samome sebi što neće održati obećanje dato Atosu — ti ćeš pojmiti da ne bi bilo nimalo politički ne odazvati se tako jasnom pozivu. Kad bi videla da me nema, miledi ne bi razumela zašto sam prekinuo svoje posete, mogla bi posumnjati šta i ko zna dokle bi mogla ići osveta jedne žene takve prirode.

— Oh, bože — reče Keti — vi umete da predstavite stvar tako da ste uvek u pravu. Ali vi ćete joj se

opet udvarati; ako joj se ovom prilikom dopadnete pod vašim pravim imenom i s vašim pravim licem, to bi bilo mnogo gore nego prvi put!

Jadna devojka pogodila je po nagonu jedan deo onoga što će se dogoditi. D’Artanjan je umiri što je bolje mogao i obeća joj da će ostati neosetljiv prema dražima miledinim. On poruči miledi da joj je veoma zahvalan na njenoj dobroti i da će doći, ali se ne usudi da joj piše, bojeći se da neće moći dovoljno prikriti svoj rukopis od tako izvežbanih očiju kao što su oči miledine.

Tačno u devet časova d’Artanjan je bio na Kraljevskom trgu. Bilo je očevidno da su sluge, koje su čekale u predsoblju, izveštene o njegovom dolasku, jer čim se pojavio, jedan od njih otrča da ga prijavi, pre nego što je on i upitao može li ga miledi primiti.

— Pustite gospodina — reče miledi glasom kratkim, ali tako jasnim da ga je d’Artanjan čuo iz predsoblja.

Uvedoše ga.

— Nikoga ne mogu primiti — reče miledi — jeste li razumeli, nikoga.

Sluga iziđe.

D’Artanjan radoznalo pogleda miledi; bila je bleda i oči su joj bile umorne, bilo od plača, bilo od nespavanja. Običan broj sveća beše naročito smanjen, pa ipak mlada žena nije mogla sakriti tragove groznice koja ju je dva dana lomila.

D’Artanjan joj priđe sa običnim udvaranjem; ona napreže sve svoje sile da ga primi lepo, ali nikad uzbuđenije lice nije uteralo u laž ljubazniji osmeh.

Na pitanje d’Artanjanovo kako je sa zdravljem, ona odgovori:

— Rđavo, vrlo rđavo.

— Kad je tako — reče d’Artanjan — neću da vam dosađujem; bez sumnje vam je potreban odmor, i zato idem.

— Ne — reče miledi — naprotiv, ostanite, gospodine d’Artanjane, vaše prijatno društvo razgaliće me.

„Oho!” — pomisli d’Artanjan — „nikad nije bila ovako ljubazna, budimo na oprezi.”

Miledi načini što je mogla ljubaznije lice i razgovarala je što je mogla prijatnije. U isto vreme groznica, koja je beše za trenutak ostavila, povrati njenim očima sjaj, njenim obrazima boju, njenim usnama rumen. D’Artanjan poznade Kirku koja ga beše već opčinila svojim čarolijama. Njegova ljubav, za koju je mislio da je ugašena, a koja se beše samo pritajila, probudi se u njegovom srcu. Miledi se smešila, i d’Artanjan je osećao da bi za taj osmeh u pakao otišao.

Bio je jedan trenutak u kome je osetio kao neku grižu savesti.

Malo-pomalo miledi postade poverljivija. Ona upita d’Artanjana ima li draganu.

— Avaj — reče d’Artanjan što je mogao sentimentalnije — kako možete biti toliko svirepi da me tako šta pitate, mene koji, otkako sam vas video, dišem i uzdišem jedino za vas.

Miledi se nasmeši čudnovatim osmehom.

— Dakle, vi me volite? — reče ona.

— Je li potrebno da vam to kažem? Zar to niste opazili?

— Jesam; ali, kao što znate, ukoliko su srca ponositija, utoliko je teže osvojiti ih.

— Oh, ja se ne plašim teškoća — reče d’Artanjan — jedino se plašim nemogućnosti.

— Ništa nije nemogućno pravoj ljubavi — reče miledi.

— Ništa gospođo?

— Ništa — odgovori miledi.

„Do vraga!” — reče d’Artanjan u sebi — „list se okrenuo. Da se nije slučajno zaljubila u mene ova ćudljiva žena i da nije voljna dati lično meni kakav drugi safir, sličan safiru koji mi je dala misleći da sam grof od Varda.”

D’Artanjan živo primače svoju stolicu miledinoj.

— Šta biste učinili — reče ona — da dokažete tu ljubav o kojoj govorite?

— Sve što zahtevate od mene. Zapovedite, i ja sam gotov.

— Na sve?

— Na sve! — uzviknu d’Artanjan, koji je unapred znao da ne stavlja ništa na kocku obavezujući se ovako.

— Onda, da razgovaramo malo — reče miledi i primače svoju fotelju stolici d’Artanjanovoj.

— Slušam vas gospođo — reče on.

Miledi osta za trenutak neodlučna i zamišljena; zatim, kao da se rešila, reče:

— Ja imam jednog neprijatelja.

— Vi, gospođo, — uzviknu d’Artanjan tobože iznenađen — je li mogućno? Vi, tako lepi i tako dobri?

— Smrtnog neprijatelja.

— Je li mogućno?

— Neprijatelja koji me je uvredio tako ljuto da je između nas došlo do borbe na život i na smrt. Mogu li računati na vašu pomoć?

D’Artanjan odmah razumede na šta cilja ovo osvetljivo stvorenje.

— Možete, gospođo, — reče svečanim tonom — moja mišica i moj život stoje vam na raspolaganju kao i moja ljubav.

— Onda — reče miledi — kad ste toliko plemeniti koliko ste zaljubljeni…

Ona zastade.

— Onda? — upita d’Artanjan.

— Onda — prihvati miledi posle kratkog ćutanja — prestanite još danas govoriti o nemogućnosti.

— Nemojte me ubijati mojom srećom! — uzviknu d’Artanjan, pade na kolena i stade ljubiti ruke koje mu miledi beše ostavila.

„Osveti me na onom podlom Vardu” — govorila je miledi kroz zube — „a ja ću se posle lako osloboditi tebe, luda glavo, oštrice živa mača!”

„Padni dragovoljno u moja naručja, pošto si se onako drsko titrala sa mnom, licemerna i opasna ženo” — govorio je d’Artanjan u sebi — „a ja ću ti se posle smejati sa onim koga hoćeš da ubiješ mojom rukom.”

D’Artanjan diže glavu.

— Ja sam gotov — reče on.

— Vi ste me, dakle, razumeli, dragi gospodine d’Artanjane? — reče miledi.

— Ja bih svaki vaš pogled razumeo.

— Vi ćete, dakle, upotrebiti za mene svoju mišicu, koja je već stekla toliko glasa?

— Smesta.

— Ali — reče miledi — kako da vam platim tu uslugu? Ja poznajem zaljubljene; to su ljudi koji ne rade ništa bez nagrade.

— Vi znate jedini odgovor koji želim — reče d’Artanjan — jedini koji je dostojan i vas i mene!

I on je blago privuče k sebi… Ona se gotovo nije ni branila.

— Sebičnjače, — reče ona, smešeći se.

— Ah — uzviknu d’Artanjan, doista zanet strašću koju je ova žena umela raspaliti u njemu — ah, moja sreća izgleda mi neverovatna, i kako se bojim da mi ne odleti kao san, hitam da je ostvarim.

— Onda, zaslužite tu sreću.

— Ja vam stojim na raspolaganju — reče d’Artanjan.

— Doista? — reče miledi s poslednjom sumnjom.

— Kažite mi ime nitkova koji je mogao naterati suze na vaše lepe oči.

— Ko vam kaže da sam plakala? — reče ona.

— Učinilo mi se.

— Žene kao ja što sam ne plaču — reče miledi.

— Tim bolje, ali opet, recite mi njegovo ime.

— Imajte na umu da je njegovo ime moja tajna.

— Ali treba da znam njegovo ime.

— Da, treba; po tome možete videti koliko imam vere u vas.

— Vi me činite presrećnim. Kako se zove?

— Vi ga poznajete.

— Je li istina?

— Da.

— Da nije koji od mojih prijatelja? — prihvati d’Artanjan, tobože ustežući se, da bi dokazao da ne zna ko je.

— A zar biste se ustezali kad bi to bio koji od vaših prijatelja? — uzviknu miledi. I munja pretnje sevnu u njenim očima.

— Ne, pa da mi je rođeni brat! — uzviknu d’Artanjan kao zanet oduševljenjem.

Naš Gaskonjac išao je slobodno napred, jer je znao kud ide.

— Ja volim vašu odanost — reče miledi.

— Ah, zar samo to volite u meni? — upita d’Artanjan.

— Volim i vas — reče ona i uze ga za ruku.

I od strasnog stiska ruke d’Artanjan uzdrhta, kao da je dodirom prešla i na njega groznica u kojoj je miledi gorela.

— Vi me volite! — uzviknu on. — Oh, kad bi to bila istina, ja bih poludeo od radosti.

I on je obgrli. Ona i ne pokuša da ukloni svoje usne od njegovog poljupca, ali mu ga ne vrati.

Usne joj behu hladne; d’Artanjanu se učini da je poljubio stenu.

Pri svem tom bio je van sebe od radosti, sav prožet ljubavlju; gotovo je verovao u ljubav miledinu; gotovo je verovao u krivicu grofa od Varda. Da mu je grof od Varda bio u tom trenutku pod rukom, ubio bi ga.

Miledi ugrabi ovu priliku.

— On se zove… — reče ona.

— Znam, grof od Varda — uzviknu d’Artanjan.

— A otkud znate? — upita miledi i ščepa ga za ruke, pokušavajući da mu očima čita u dno duše.

D’Artanjan oseti da se zaleteo i da je pogrešio.

— Govorite, ta govorite! — ponavljala je miledi. — Otkud znate?

— Otkud znam? — reče d’Artanjan.

— Da.

— Znam otuda što je grof od Varda, juče, u jednom salonu u kome sam i ja bio, pokazao jedan prsten koji je, reče, od vas dobio.

— Nitkov! — uzviknu miledi.

Ovaj epitet, lako ćete pojmiti, odjeknuo je do u dno srca d’Artanjanovog.

— Pa? — nastavi ona.

— Ja ću vas osvetiti — nastavi d’Artanjan kao don Jafet Jermenski.

— Hvala vam, dobri prijatelju! — uzviknu miledi. — A kad ću biti osvećena?

— Sutra, smesta, kad hoćete.

Miledi htede uzviknuti: „Smesta”, ali joj pade na um da bi takvo nagljenje bilo nedovoljno ljubazno za d’Artanjana.

Uostalom, imala je da preduzme mnoge mere, da svome braniocu da mnoge savete da bi izbegao objašnjavanje s grofom pred svedocima. Svemu tome iziđe d’Artanjan na susret jednom reči.

— Sutra — reče on — bićete osvećeni ili ću poginuti.

— Ne — reče miledi — osvetićete me, ali nećete umreti. On je kukavica.

— Prema ženama, možda, ali prema muškarcima… Imao sam prilike da ga poznam.

— Ali meni se čini da se u borbi s njime niste mogli potužiti na sreću.

— Sreća je kurtizanka; juče naklonjena, sutra mi može okrenuti leđa.

— Što znači da se sada usteže.

— Ne, ne ustežem se, bože sačuvaj! Ali je li pravo pustiti me da idem u mogućnu smrt, a da ne dobijem bar nešto više od gole nade?

Miledi odgovori pogledom koji kao da je hteo reći:

— Je li samo to? Govorite onda!

I propraćajući svoj pogled rečima koje su ga objašnjavale:

— Imate potpuno pravo — reče ona nežno.

— Oh, vi ste pravi anđeo! — reče mladi čovek.

— Dakle, sve je ugovoreno? — reče ona.

— Sem onoga što tražim od vas, mila moja!

— Ali kad vam kažem da se možete osloniti na moju ljubav.

— Ko zna hoću li sutra biti živ, pa da čekam!

— Ćutite; čujem svoga devera; ne treba da vas zatekne ovde.

Ona zazvoni, Keti uđe.

— Iziđite ovuda — reče ona otvarajući jedna skrivena vrata — i dođite u jedanaest časova da dovršimo ovaj razgovor; Keti će vas uvesti u moju sobu.

Sirota devojka umalo ne pade kad ču ove reči.

— No, šta je, gospođice, što ste stali tu kao kakva statua? Ispratite viteza; pa večeras, u jedanaest časova, čuli ste?

„Izgleda da su njeni ljubavni sastanci uvek u jedanaest časova” — pomisli d’Artanjan — „to joj je navika.”

Miledi mu pruži ruku, koju on nežno poljubi.

„Hm!” — reče, izlazeći i jedva odgovarajući na prebacivanja Ketina — „hm, treba se uzeti u pamet: zaista, ova je žena veliki zločinac, budimo na oprezi.”

VII

MILEDINA TAJNA

Mesto da odmah ode u Ketinu sobu, d’Artanjan je, pokraj sveg navaljivanja mlade devojke, izišao iz kuće, i to iz dva razloga: prvo, što je na taj način izbegao prebacivanja, jadanja i molbe, i drugo, što je hteo da malo zagleda u svoje misli i, ako je mogućno, u misli te žene.

U svemu ovome bilo je najjasnije da je d’Artanjan voleo miledi do bezumlja, a da ona njega nije volela ni najmanje. U jednom trenutku d’Artanjanu se učini da će najbolje biti da ode kući i da napiše miledi dugačko pismo, u kome bi joj priznao da su on i grof od Varda bili do sada jedno isto lice i da se, prema tome, ne može primiti da ubije Varda, jer bi morao izvršiti samoubistvo. Ali i njega je mamuzala svirepa želja za osvetom; hteo je da i pod svojim pravim imenom dobije tu ženu i, kako mu se ta osveta činila u neku ruku prijatna, ne htede je se odreći.

On obiđe pet-šest puta Kraljevski trg, osvrćući se posle svakih deset koraka da posmatra svetlost u miledinom stanu, koja se videla kroz zavese; bilo je očevidno da je mlada žena ovog puta manje hitala da uđe u svoju sobu nego prošli put.

Naposletku svetlosti nestade.

S tom svetlošću ugasi se i poslednja neodlučnost u srcu d’Artanjanovom; on se opomenu sviju pojedinosti prve noći i, uzdrhtala srca, zažarena lica, uđe u dom i pohita u sobu Ketinu.

Mlada devojka, bleda kao smrt i dršćući celim telom, htede zadržati svoga dragana, ali miledi, koja je osluškivala, ču d’Artanjanove korake; ona otvori vrata.

— Hodite — reče.

Sve to bila je tako neverovatna bestidnost, tako strašna bezočnost da je d’Artanjan jedva mogao verovati onome što je video i što je čuo. Činilo mu se da je uvučen u jednu od onih fantastičnih intriga kakve se samo u snu viđaju.

Pri svem tom on pohita k miledi, podavajući se onoj privlačnoj sili koju magnet ima nad gvožđem.

Vrata se za njima zatvoriše.

Keti polete vratima.

Ljubomora, besnilo, uvređeni ponos, ukratko, sve strasti koje razdiru srce jedne zaljubljene žene gonile su je da sve kaže, ali bi propala kad bi priznala da je išla na ruku takvoj jednoj prevari, a, povrh svega, i d’Artanjan bi bio izgubljen za nju. Ova poslednja ljubavna pomisao posavetova joj da prinese još i ovu poslednju žrtvu.

D’Artanjan, sa svoje strane, beše dostigao vrhunac svojih želja; miledi nije više volela u njemu jednog suparnika, izgledalo je da voli njega samoga. Istina, neki potajni glas u srcu govorio mu je da je prosto oruđe osvete, koje se miluje dok ne zada smrt; ali ponos, ali sujeta, ali bezumlje ućutkivalo je taj glas, ugušivalo taj šapat. Dalje, s pouzdanjem koje nam je poznato, naš je Gaskonjac upoređivao sebe s grofom od Varda i pitao se zašto ga, uostalom, ne bi miledi volela radi njega samoga.

On se, dakle, sav predade trenutnom uživanju. Miledi nije više bila za njega ona žena s kobnim namerama koja ga za trenutak beše uplašila; to je bila vatrena i strasna ljubavnica koja se sva predala ljubavi, koju i sama kao da je osećala. Gotovo dva časa protekla su tako.

Međutim, zanos njihov utaloži se; miledi, koja nije imala iste razloge koje i d’Artanjan da se zaboravi, vrati se prva stvarnosti i upita mladoga čoveka je li smislio unapred mere koje će sutradan dovesti do dvoboja između njega i grofa od Varda.

Ali d’Artanjan, čije misli behu uzele sasvim drugi tok, zaboravi se kao kakav glupak i odgovori ljubazno da je vrlo kasno za razgovor o dvoboju mačevima.

Ova hladnoća prema jedinom predmetu koji je zanimaše uplaši miledi, koja ga svojim pitanjima stade sve više saletati.

Tada d’Artanjan, koji nikad nije ozbiljno pomišljao na ovaj nemogući dvoboj, htede okrenuti razgovor, ali nije mogao. Miledi ga zadrža u granicama koje su unapred bili odredili njen neodoljivi um i njena gvozdena volja.

D’Artanjan je mislio da je vrlo duhovit savetujući miledi da odustane od svojih strašnih namera i da oprosti grofu od Varda.

Ali na prve reči koje on reče, mlada žena uzdrhta i izmače se.

— Da se niste uplašili, dragi d’Artanjane? — reče ona glasom oštrim i podrugljivim, koji je neobično odjekivao u mraku.

— Znate vi dobro da nisam, mila moja — odgovori d’Artanjan — ali ako taj jadni grof od Varda nije tako kriv kao što mislite?

— U svakom slučaju — reče miledi ozbiljno — on me je prevario i, prema tome, zaslužio je smrt.

— Onda će umreti, pošto ste ga osudili! — reče d’Artanjan glasom tako odlučnim da se miledi taj glas učinio izrazom slepe odanosti.

Čim je to rekao, ona mu priđe.

Ne bismo mogli reći koliko je trajala noć za miledi, ali d’Artanjanu se činilo da nema ni dva časa kako je pored nje, kad se kroz pukotine na kapcima pomoli dan i ispuni sobu svojom bledunjavom svetlošću.

Tada miledi, videći da se d’Artanjan sprema da ode, podseti mladoga čoveka i poslednji put na njegovo obećanje da će je osvetiti na grofu od Varda.

— Ja sam gotov na to — reče d’Artanjan — ali bih pre svega hteo da budem siguran u jednoj stvari.

— U čemu? — upita mHedi.

— Da me doista volite.

— Meni se čini da sam vam o tome dala dokaza.

— To je istina, i ja sam vaš i telom i dušom.

— Hvala vam, dragi moj! Ali kao što sam ja vama dala dokaza o svojoj ljubavi, vi ćete mi dati dokaza o vašoj, je l’ te?

— Na svaki način. Ali, ako me doista volite kao što kažete — nastavi d’Artanjan — zar se ne bojite malo za mene?

— Čega bih se mogla bojati?

— Pa, da ne budem opasno ranjen ili čak da ne poginem.

— To nije mogućno — reče miledi, — vi ste tako hrabri i tako dobro vladate mačem.

— Vi, dakle, ne biste većma voleli kakvo drugo sredstvo koje bi vas isto tako osvetilo, a učinilo dvoboj izlišnim? — prihvati d’Artanjan.

Miledi pogleda nemo svoga ljubavnika; bleda svetlost prvih jutarnjih zrakova davala je njenim plavim očima izraz neobično koban.

— Zaista — reče ona — meni se čini da se sad ustežete.

— Ne, ne ustežem se, ali mi je doista žao tog jadnog grofa od Varda otkako ga više ne volite, i čini mi se da je gubitkom vaše ljubavi čovek toliko strašno kažnjen da mu druge kazne ne treba.

— A ko vam kaže da sam ga volela? — upita miledi.

— Sad bar mogu misliti bez mnogo uobraženja da volite drugoga — reče mladi čovek umiljatim glasom — i ponavljam vam da osećam izvesnu naklonost prema grofu.

— Vi? — upita miledi.

— Jest, ja.

— A zašto?

— Zato što ja jedini znam…

— Šta?

— Da ni iz daleka nije ili, bolje reći, nije bio tako kriv prema vama kao što izgleda.

— Doista? — reče miledi nespokojna. — Izjasnite se jer ja zaista ne znam šta hoćete da kažete.

I ona pogleda d’Artanjana, koji je držaše u zagrljaju, očima koje kao da su se malo-pomalo počele zagrevati.

— Jest, ja sam častan čovek — reče d’Artanjan rešen da jednom ovome učini kraj — i otkako je vaša ljubav samo moja, otkako sam uveren da je imam, jer ja je imam je l’ te?

— Svu, nastavite.

— Ja sam se čisto preobrazio, mene tišti jedno priznanje.

— Jedno priznanje!

— Da sumnjam u vašu ljubav, ja ga ne bih učinio, ali vi me volite, lepa moja dragana, je l’ te da me volite?

— Bez sumnje.

— Onda, ako sam se iz prevelike ljubavi ogrešio o vas, vi ćete mi oprostiti?

— Može biti!

D’Artanjan pokuša, sa najljubaznijim osmehom, približiti svoje usne usnama miledinim, ali ga ova odbi.

— To priznanje — reče ona i preblede — kakvo je to priznanje?

— Vi ste prošloga četvrtka zakazali sastanak grofu od Varda u ovoj istoj sobi, je li tako?

— Ja? To nije istina — reče miledi glasom tako odlučnim i lica tako mirna da bi d’Artanjan posumnjao da u to nije bio potpuno uveren.

— Nemojte lagati, lepi anđele, — reče d’Artanjan smešeći se — bilo bi uzalud.

— Kako to? Govorite; vi me ubijate.

— Oh, umirite se! Niste krivi prema meni, ja sam vam već oprostio!

— Dalje, dalje!

— Grof od Varda ne može se ničim pohvaliti.

— Zašto? Vi ste mi sami rekli da je onaj prsten…

— Onaj prsten, ljubavi moja, u mene je. Vojvoda od Varda od četvrtka i današnji d’Artanjan ista su ličnost.

Nerazboriti mladić nadao se iznenađenju u kome bi bilo stida, gnevu koji bi se pretvorio u suze, ali se ljuto prevario i njegova zabluda nije dugo trajala.

Bleda i strašna, miledi se ispravi, jednim snažnim udarcem u grudi odgurnu d’Artanjana i skoči iz postelje.

Beše gotovo sasvim svanulo.

D’Artanjan je uhvati za košulju od tankog indijskog platna da je moli za oproštaj, ali ona snažnim i odlučnim pokretom pokuša da pobegne. Batist se iscepa i razgoliti joj ramena; i na jednom od ovih lepih, oblih i belih ramena d’Artanjan sa neiskazanim užasom spazi krinov cvet, neizgladivi žig koji utiskuje ruka dželatova.

— Veliki bože! — uzviknu d’Artanjan i ispusti košulju.

I on ostade na postelji nem i nepomičan.

Ali miledi oseti po užasu d’Artanjanovom da se odala. Nema sumnje, sve je video; mladi čovek znao je sad njenu tajnu, koju niko nije znao sem njega.

Ona se okrenu, ne više kao pomamna žena nego kao ranjeni panter.

— Ah, nitkove, — reče — ti si me podlo prevario i uz to si doznao moju tajnu! Moraš umreti!

I ona pritrča jednom išaranom kovčežiću koji je bio na stolu, otvori ga rukom grozničavom i uzdrhtalom, uze iz njega nož sa zlatnom drškom, a tankim i oštrim sečivom, i polete na d’Artanjana, upola nagog.

Mada je mladi čovek, kao što se zna, bio hrabar, njega uplaši ovo preobraženo lice, ove strašno raširene zenice, bledi obrazi i krvave usne: on uzmače do zida kao da se zmija na nj ustremila i, našavši mač pod znojavom rukom, on ga trže iz korica.

Ali ne vodeći nimalo računa o maču, miledi pokuša da se popne na postelju i da ga udari nožem i zastade tek kad na svojim grudima oseti oštar vrh mača.

Ona na to pokuša da rukama ščepa taj mač, ali ga je d’Artanjan uvek uklanjao i, upravljajući joj ga čas u oči čas u grudi, on se sroza s postelje, gledajući da izmakne na vrata koja su vodila u Ketinu sobu.

Za to vreme miledi je naletala na nj sa užasnim besnilom i strašnom rikom.

Međutim, sve ovo ličilo je na dvoboj i zato d’Artanjan malo-pomalo poče dolaziti k sebi.

— No, lepa gospođo, no! — govorio je. — Stišajte se, zaboga, inače ću nacrtati nov krinov cvet na tim lepim obrazima.

— Nitkove! nitkove! — urlala je miledi.

Ali je d’Artanjan, tražeći neprestano vrata, ostao pri odbrani.

Na njihovu lupu, koju je ona činila obarajući nameštaj da mu priđe, a on zaklanjajući se iza nameštaja da se od nje sačuva, Keti otvori vrata. D’Artanjan, koji je neprestano manevrisao da se primakne tim vratima, bio je od njih samo tri koraka. On jednim skokom ulete u sobu miledine sobarice i, brzo kao munja, zatvori vrata, dok je Keti navlačila reze.

Miledi na to pokuša, natčovečnom snagom, da istavi vrata koja su je zatvarala; i kad vide da joj je sav trud uzaludan, ona ih izbode udarcima nožem, od kojih su neki skroz probili drvo.

Svaki udarac beše propraćen strašnim proklinjanjem.

— Brzo, brzo, Keti, — reče d’Artanjan poluglasno kad su reze bile navučene — izvedi me iz kuće, jer ako joj ostavimo vremena da se okrene, narediće momcima da me ubiju.

— Ali ne možete izaći tako — reče Keti.

— To je istina — reče d’Artanjan, koji tek tada primeti da je skoro nag — to je istina; obuci me kako znaš, ali samo pohitaj, u pitanju mi je život, razumeš li?

Keti je to i suviše dobro razumela; ona mu za tili čas navuče jednu šarenu haljinu, veliku žensku kapu i kratak ogrtač; dade mu papuče, u koje on uvuče svoje bose noge, i izvede ga na stepenice. Bilo je krajnje vreme: miledi beše već zazvonila i uzbunila celu kuću. Vratar otvori vrata baš u trenutku kad je miledi, takođe upola naga, viknula kroz prozor: — Ne otvarajte!

VIII

KAKO JE ATOS, NE IZLAZEĆI IZ KUĆE, DOŠAO DO RATNE OPREME

Mladi čovek uteče, dok mu je ona još pretila nemoćnim pokretom ruke. Kad ga je izgubila iz vida, miledi pade onesvešćena u svojoj sobi.

D’Artanjan beše tako zbunjen da je, i ne brinući se šta će biti s Keti, pretrčao pola Pariza, i zaustavio se tek pred vratima Atosovim. Njegova unezverenost, strah koji ga je mamuzao, uzvici nekoliko patrola koje behu pošle za njim u poteru, ismejavanje nekih prolaznika koji behu pošli svojim poslom, iako je bilo još vrlo rano, sve to samo je ubrzalo njegovo trčanje.

On pređe preko dvorišta, pope se na treći sprat, gde je bio Atosov stan, i zakuca tako jako na vrata kao da ih htede izvaliti.

Grimo otvori, bunovan. D’Artanjan jurnu u sobu s takvom silinom da ga umalo nije oborio.

Pokraj sve njegove uobičajene ćutljivosti, jadnom momku odreši se jezik.

— Hej vi, — uzviknu on — šta hoćete? Šta tražite?

D’Artanjan podiže žensku kapu i promoli ruke kroz ogrtač; kad spazi brkove i go mač, ubogi Grimo vide da ima pred sobom muškarca.

On pomisli da je neki ubica.

— Upomoć! Ovamo! Upomoć! — povika on.

— Ćuti, budalo, — reče mladi čovek — ja sam d’Artanjan, zar me ne poznaješ? Gde ti je gospodin?

— Vi, gospodine d’Artanjane! — uzviknu Grimo. — Nije mogućno!

— Grimo, — reče Atos, izlazeći iz sobe u sobnoj haljini — čini mi se da se usuđujete govoriti.

— Ah, gospodine!…

— Ćutite!

Grimo pokaza prstom d’Artanjana svome gospodinu.

Atos poznade svoga druga i, ma koliko hladan da je bio, prsnu u smeh, kome beše povod neobična maskarada koju je imao pred očima: nakrivljena ženska kapa, suknja do peta, zagrnuti rukavi, i brkovi nakostrešeni od uzbuđenja.

— Nemojte se smejati, prijatelju! — uzviknu d’Artanjan. — Tako vam boga, nemojte se smejati, jer, moje mi duše, stvar nije nimalo smešna.

I on izgovori ove reči tako svečano i s tako istinitim strahom da ga Atos uze za ruke i uzviknu:

— Da niste ranjeni, prijatelju? Vrlo ste bledi!

— Nisam, ali mi se dogodilo nešto strašno. Jeste li sami, Atose?

— Razume se! Ko bi mogao biti kod mene u ovo doba?

— Dobro, dobro.

I d’Artanjan ulete u Atosovu sobu.

— Govorite! — reče ovaj, zatvarajući vrata i reze da ih niko ne bi uznemiravao. — Da nije umro kralj, da niste ubili gospodina kardinala? Vi ste sasvim zbunjeni; govorite, zaboga, jer umirem od nespokojstva.

— Atose, — reče d’Artanjan, koji skide žensko odelo i ostade u košulji — spremite se da čujete nešto neverovatno i nečuveno.

— Uzmite, pre svega, ovu sobnu haljinu — reče musketar svome prijatelju.

D’Artanjan je obuče, pošto je najpre pogrešno bio uzeo rukave, toliko beše uzbuđen.

— Šta je bilo? — reče Atos.

— Slušajte — odgovori d’Artanjan spuštenim glasom i naže se na uvo Atosu — miledi ima na ramenu krinov cvet.

— Ah! — uzviknu musketar kao da je pogođen posred srca.

— Molim vas — reče d’Artanjan — jeste li uvereni da je mrtva ona?

— Ona? — reče Atos glasom tako ugušenim da ga je d’Artanjan jedva čuo.

— Jest, ona o kojoj ste mi govorili jednog dana u Amijenu.

Atos duboko uzdahnu i obori glavu na ruke.

— Ova je — nastavi d’Artanjan — žena od dvadeset i šest do dvadeset i osam godina.

— Plava — reče Atos — je l’ te?

— Tako je.

— Očiju plavih, neobično plavih, sa crnim trepavicama i obrvama.

— Tako je.

— Povisoka, lepo razvijena? Nema levog očnjaka?

— Tako je.

— Krin je mali, crvene boje i gotovo je iščezao pod slojevima paste?

— Tako je.

— Ali vi rekoste da je Engleskinja?

— Zovu je miledi, ali lako može biti da je Francuskinja. Uostalom, lord Vinter joj je samo dever.

— Hoću da je vidim, d’Artanjane!

— Čuvajte se, Atose, čuvajte se! Vi ste je hteli ubiti; ona je žena koja je u stanju da to isto s vama učini i da vas ne promaši.

— Neće smeti ništa reći, jer bi na taj način sama sebe prokazala.

— Ona je u stanju da učini sve! Jeste li je ikad videli gnevnu?

— Nisam — reče Atos.

— To vam je prava tigrica! Ah, dragi Atose, bojim se da sam navukao na nas dvojicu strašnu osvetu.

I d’Artanjan ispriča sve: bezumni miledin gnev i njene pretnje smrću.

— Imate pravo — reče Atos — i, duše mi, ne bih dao za svoj život jedne pare. Srećom, prekosutra odlazimo iz Pariza; po svoj prilici idemo na La Rošel, i kad budemo otišli…

— Ona će vas pratiti do nakraj sveta, Atose, ako vas pozna; zato ostavite je da svoju mržnju iskali na meni.

— Ah, dragi moj, šta mi je stalo što će me ubiti! — reče Atos. — Mislite li vi da je meni do života?

— U svemu ovome krije se neka strašna tajna. Atose, ta je žena špijun kardinalov, uveren sam.

— U tom slučaju, čuvajte se vi. Ako vam se kardinal ne divi zbog londonske afere, zacelo vas mrzi; ali kako, na kraju krajeva, ne može ništa otvoreno da vam prebaci, a mržnja se mora zadovoljiti, naročito kad je ta mržnja kardinalova, dobro se čuvajte! Ako izlazite, nemojte izlaziti sami; ako jedete, budite oprezni; jednom reči, čuvajte se svega, i same senke svoje.

— Srećom — reče d’Artanjan — glavno je proći bez neprilika do prekosutra, jer kad budemo u vojsci, imaćemo, nadam se, da se bojimo jedino ljudi.

— Međutim — reče Atos — ja odustajem od svoje namere da ne izlazim, i idem svuda s vama; vi treba da se vratite u Grobarsku ulicu i ja ću vas pratiti.

— Ali ma kako da je to blizu — prihvati d’Artanjan — ne mogu ići ovako.

— Imate pravo — reče Atos i zazvoni.

Grimo uđe.

Atos mu dade znak da ode u d’Artanjanov stan i da mu donese odelo.

Grimo odgovori drugim znakom da potpuno razume i ode.

— Nego, dragi prijatelju, — reče Atos — sve to neće nam doneti ratnu opremu jer, ako se ne varam, vi ste sve što ste imali ostavili kod miledi, koja, bez sumnje, nema namere da vam to vrati. Srećom, imate taj novi safir.

— Safir je vaš, dragi Atose! Zar mi niste rekli da je to vaš porodični prsten?

— Jest, moj ga je otac kupio za dve hiljade talira, kako mi je govorio: on je bio jedan od svadbenih poklona koje je dao mojoj materi; prsten je doista divan.

Moja mati dala ga je meni, a ja, ludak, mesto da ga čuvam kao svetinju, ja sam ga dao toj podloj ženi.

— Onda, dragi moj, uzmite taj prsten, do koga mora da vam je mnogo stalo.

— Ja da uzmem taj prsten pošto je prošao kroz ruke one nesrećnice! Nikad, taj je prsten okaljan, d’Artanjane!

— Prodajte ga onda.

— Da prodam brilijant koji sam dobio od svoje matere! Priznajem da bih to smatrao za oskrnavljenje svetinje.

— Onda ga založite: dobićete za nj bar hiljadu talira. S tim novcem nabavićete sve što vam treba i, kad prvom prilikom budete pri novcu, otkupićete ga, i dobićete ga oprana od starih mrlja, koje će proći kroz ruke zelenaša.

Atos se nasmeši.

— Vi ste, dragi d’Artanjane, divan drug; vašom večitom veselošću bodrite ožalošćene duše. Dobro, da založimo taj prsten, ali pod jednom pogodbom!

— Kojom?

— Da pet stotina talira uzmete vi, a pet stotina ja.

— To nema smisla, Atose! Meni kao gardistu ne treba ni četvrtina te sume i ja ću je nabaviti prodajom svoga sedla. Šta treba meni? Jedan konj za Planšea i ništa više. Posle, vi zaboravljate da i ja imam jedan prsten.

— Na koji, čini mi se, polažete mnogo više no ja na moj, bar tako mislim.

— Da, jer u krajnjoj prilici on nas može izvući ne samo iz kakve velike neprilike nego i iz kakve velike opasnosti; taj prsten nije samo dragoceni brilijant nego i čarobna amajlija.

— Ja vas ne razumem, ali verujem u to što kažete. Zato, vratimo se na moj prsten ili, bolje reći, na vaš; vi ćete uzeti polovinu sume koju za nj dobijemo, inače ću ga baciti u Senu i sumnjam da će kakva riba biti toliko ljubazna da nam ga, Polikratu,⁴¹ donese natrag.

— Pa dobro, pristajem — reče d’Artanjan.

U tom trenutku vrati se Grimo s Planšeom; bojeći se za svoga gospodara i radoznao da čuje šta mu se dogodilo, Planše se koristio prilikom i sam doneo odelo. D’Artanjan se obuče, Atos tako isto; i kad su obojica bili spremni da iziđu, Atos dade Grimou znak kao čovek koji nišani; ovaj odmah uze pušku i spremi se da prati svoga gospodara.

Došli su u Grobarsku ulicu bez ikakve nezgode. Bonasije beše na vratima; on pogleda d’Artanjana podrugljivo.

— Pohitajte, dragi gospodine, — reče on — pohitajte, čeka vas jedna mlada, lepa devojka, a žene, kao što znate, ne vole da čekaju dugo!

— To je Keti! — uzviknu d’Artanjan i pohita u hodnik.

I zaista, pred svojom sobom zateče jadno dete, koje se, preplašeno, beše pribilo uz vrata. Čim ga spazi, ona reče:

— Vi ste mi obećali zaštitu i obećali ste da ćete me spasti njenog gneva; imajte na umu da ste me vi upropastili.

— Tako je — reče d’Artanjan — i zato se ne boj, Keti. Nego, šta je bilo posle moga odlaska?

— A zar ja znam! — reče Keti. — Na njenu viku dotrčale su sluge; bila je van sebe od gneva; sve moguće kletve sručila je na vas. Meni tada pade na pamet da će se setiti da ste kroz moju sobu ušli u njenu i da će, prema tome, pomisliti da sam vaša saučesnica; pokupila sam ono malo novaca što sam imala, svoje najlepše haljine i pobegla sam.

— Jadno dete! Pa šta ću sad s tobom? Ja polazim prekosutra.

— Sve što hoćete, gospodine viteže; uklonite me iz Pariza, uklonite me iz Francuske.

— Ali ne mogu te povesti sa sobom u opsadu La Rošela — reče d’Artanjan.

— Ne; ali mi možete naći kakvo mesto u provinciji, na primer, kod kakve vaše poznanice u vašoj postojbini.

— Ah, draga moja, u mojoj postojbini gospođe nemaju sobarica. Nego stani, znam šta ću. Planše, idi po Aramisa, neka dođe odmah. Imamo nešto vrlo važno da mu kažemo.

— Razumem — reče Atos — ali što ne Portos? Čini mi se da njegova markiza…

— Portosovu markizu oblače pisari njenog muža — reče d’Artanjan, smejući se. — Uostalom, Keti ne bi htela da stanuje u Medveđoj ulici, je li, Keti?

— Meni je sasvim svejedno — reče Keti — samo da budem dobro skrivena i da se ne zna gde sam.

— A sad, Keti, kad je došlo vreme da se rastajemo i kad, prema tome, nisi više ljubomorna…

— Gospodine viteže, bila blizu ili daleko — reče Keti — ja ću vas uvek voleti.

— Gde ti se neće stalnost ugnezditi! — promrmlja Atos.

— I ja tebe, Keti, budi uverena. Ali, odgovori mi na jedno pitanje kome vrlo veliku važnost pridajem: jesi li ikad čula o jednoj mladoj ženi koja je jedne noći bila odvedena?

— Stanite… Oh, bože, gospodine viteže, da ne volite tu ženu?

— Ne, nju voli jedan moj prijatelj. Ovaj ovde, gospodin Atos.

— Ja? — uzviknu Atos kao čovek koji je primetio da će stati nogom na guju.

— Ti, dabogme! — reče d’Artanjan, stežući ruku Atosu. — Ti znaš koliko nam svima leži na srcu ta jadna gđa Bonasije. Uostalom, Keti neće nikome ništa reći, je li, Keti? Znaš, drago dete, — nastavi d’Artanjan — to je žena onog strašnog majmuna koga si videla na pragu vrata kad si došla.

— Oh, bože — uzviknu Keti — vi me opomenuste na moj strah; samo da me nije poznao!

— Kako poznao? Ti si, dakle, već videla tog čoveka?

— Dolazio je dvaput k miledi.

— Tako! A kad otprilike?

— Otprilike pre petnaest do osamnaest dana.

— Sasvim je tako.

— I sinoć je opet dolazio.

— Sinoć?

— Da, na jedan trenutak pre vas.

— Dragi Atose, mi smo sa svih strana opkoljeni špijunima! I ti misliš, Keti, da te je poznao?

— Kad sam ga spazila, ja sam spustila veo, ali je, možda, bilo kasno.

— Siđite, Atose, jer prema vama nije tako nepoverljiv kao prema meni i vidite je li još pred vratima.

Atos siđe i vrati se ubrzo.

— Otišao je — reče on — i kuća je zaključana.

— Otišao da javi da su u ovom trenutku svi golubovi u golubarniku.

— Onda da odletimo — reče Atos — a da ostavimo samo Planšea da nam javi što je bilo.

— Stanite, a Aramis po koga smo poslali?

— Imate pravo, d’Artanjane, da sačekamo Aramisa.

U tom trenutku uđe Aramis.

Izložiše mu stvar i rekoše mu kako je hitno da među svojim visokim poznanstvima nađe kakvo mesto za Keti.

Aramis se promisli za časak i, porumenevši, reče:

— Hoću li vam time zaista učiniti uslugu, d’Artanjane?

— Biću vam za to zahvalan celog svog života.

— Kad je tako, gospođa od Boa-Trasi pitala me je za kakvu pouzdanu sobaricu za jednu svoju prijateljicu koja, čini mi se, živi u provinciji i, ako mi možete, dragi d’Artanjane, stajati dobar za gospođicu…

— Oh, gospodine, — uzviknu Keti — ja ću, budite uvereni, biti sasvim odana ličnosti koja mi bude dala sredstva da odem iz Pariza.

— Onda je sve u redu — reče Aramis.

On sede za sto, napisa nekoliko reči, koje zapečati jednim prstenom, i dade pismo Keti.

— A sad, drago dete, — reče d’Artanjan — kao što znaš, ovde nije sigurno ni za nas ni za tebe. Zato, da se rastanemo. Naći ćemo se opet kad nastanu bolji dani.

— I ma kad i ma gde da se nađemo — reče Keti — ja ću vas uvek voleti kao što vas danas volim.

— Kartaška zakletva — reče Atos dok je d’Artanjan ispraćao Keti do stepenica.

Jedan trenutak posle toga mladi ljudi rastadoše se, pošto su zakazali sastanak u četiri časa kod Atosa i ostavili Planšea da čuva kuću.

Aramis ode kući, a Atos i d’Artanjan odoše da založe prsten.

Kao što je naš Gaskonjac predvideo, dobili su lako za prsten tri stotine pistola. Staviše, Jevrejin im reče da bi za nj dao pet stotina pistola kad bi mu ga hteli prodati, jer mu baš takav kamen treba za jedne minđuše.

Kao vredni vojnici, i ljudi koji se razumeju u svome poslu, Atos i d’Artanjan kupili su za nepuna tri časa celu ratnu opremu musketarovu. Uostalom, Atos je bio pogodan čovek i veliki plemić od pete do glave. Kad god bi mu se koja stvar dopala, platio bi za nju koliko mu je traženo i ne pokušavajući da je dobije jeftinije. D’Artanjan se bunio protiv toga, ali mu je Atos spuštao ruku na rame smešeći se, i d’Artanjan je razumeo da cenjkanje priliči njemu, malom gaskonjskom plemiću, ali ne i čoveku koji je izgledao kao kakav princ.

Musketar nađe jednog divnog andaluzijskog konja, sasvim crnog, crvenih nozdrva, nogu tankih i lepih, od šest godina. On ga pregleda i ne nađe mu mane. Dadoše mu ga za hiljadu livara.

Možda bi ga dobio i jeftinije; ali dok se d’Artanjan pogađao s trgovcem, Atos je odbrojao na sto stotinu pistola.

Grimo je dobio konja iz Pikardije, omalena i snažna, koji je plaćen tri stotine livara.

Ali kad je kupljeno sedlo za ovog konja i oružje za Grimoa, od Atosovih sto pedeset pistola ne ostade ni pare. D’Artanjan ponudi prijatelju da uzme od njegovog dela pa da mu to docnije vrati.

Ali mesto svakog odgovora Atos samo sleže ramenima.

— Koliko je Jevrejin davao za safir da bude njegova svojina? — upita Atos.

— Pet stotina pistola.

— To jest, dve stotine pistola više; sto pistola za vas, sto za mene. Ta to je čitavo imanje, dragi moj; vratite se Jevrejinu.

— Kako hoćete…

— Taj bi prsten budio u meni vrlo tužne uspomene; a posle, nećemo nikad moći da vratimo tri stotine pistola, i tako bismo na ovome poslu izgubili dve hiljade livara. Idite, d’Artanjane, recite Jevrejinu da je prsten njegov i vratite se s dve stotine pistola.

— Razmislite, Atose!

— U današnje vreme novac je vrlo skup i treba ponešto žrtvovati. Idite, d’Artanjane, idite, Grimo će vas pratiti s puškom u ruci.

Po časa posle toga d’Artanjan se vrati s dve hiljade livara; na putu mu se ne beše ništa dogodilo.

Eto kako je Atos našao izvore kojima se nije nadao.

IX

VIZIJA

U četiri časa sva četiri prijatelja behu na okupu kod Atosa. Njihovih briga oko ratne opreme beše sasvim nestalo, a na svakom licu ostao je još samo izraz sopstvenog i tajanstvenog nespokojstva, jer iza svake sreće krije se strah za budućnost.

Najedanput uđe Planše i donese dva pisma, upućena d’Artanjanu.

Jedno je bilo pisamce lepo savijeno nadugačko, s lepim pečatom od zelena voska, na kome beše utisnut golub sa zelenom grančicom u kljunu.

Drugo je bilo veliko četvrtasto pismo, na kome se blistao strašni grb Njegove preuzvišenosti kardinala — vojvode.

Kad ugleda pisamce, d’Artanjanu srce zaigra, jer mu se učini da poznaje rukopis; i mada je taj rukopis video samo jedanput, uspomena na nj beše urezana u dnu njegovog srca. On uze dakle to pisamce živo ga otvori i pročita:

Hodajte iduće srede, od šest do sedam časova uveče, putem za Šajo i pažljivo zagledajte kola koja budu prolazila; ali, ako vam je stalo do života vašeg i života onih koji vas vole, nemojte reći nijedne reči, ne činite nikakav pokret iz koga bi se moglo izvesti da ste poznavali onu koja se izlaže velikoj opasnosti samo da bi vas mogla za trenutak videti.

Potpisa nije bilo.

— To je neka zamka — reče Atos — nemojte ići, d’Artanjane.

— Ali — reče d’Artanjan — rukopis mi je dobro poznat.

— Možda je udešen — dodade Atos; — u šest ili sedam časova uveče, u to vreme put za Šajo sasvim je pust; to je kao kad biste išli da se šetate kroz šumu Bondi.

— Kako bi bilo da idemo svi — reče d’Artanjan. — Do vraga, neće nas progutati svu četvoricu, uz to i četiri lakeja, konje i oružje!

— Posle, to će biti zgodna prilika da pokažemo našu opremu — primeti Portos.

— Ali ako vam to piše neka žena — reče Aramis — i ako ta žena želi da je niko ne vidi, pomislite, d’Artanjane, da ćete je kompromitovati, što ne bi bilo lepo od jednog plemića.

— Mi ćemo malo zaostati — reče Portos — samo će on otići napred.

— Dok tek neko iz kola koja idu u galopu ne opali iz pištolja.

— Eh — reče d’Artanjan — promašiće me! Mi ćemo onda stići kola i pobićemo sve koji budu u njima. Utoliko ćemo manje imati neprijatelja.

— Pravo veli — reče Portos — borba! Uostalom, treba da ogledamo naše oružje.

— Dobro, priredićemo sebi to zadovoljstvo — reče Aramis sa svojim blagim i nemarnim izgledom.

— Kako hoćete — reče Atos.

— Gospodo, — reče d’Artanjan — sad je četiri i po časa, i jedva imamo vremena da budemo u šest na putu za Šajo.

— A posle, ako iziđemo suviše kasno — reče Portos — nas neće videti, što bi bilo šteta. Zato, gospodo, hajdemo da se spremimo.

— Ali vi zaboraviste to drugo pismo — reče Atos — međutim, meni se čini, po pečatu na njemu, da zaslužuje da se otvori; što se mene tiče, ja vam izjavljujem, dragi d’Artanjane, da me ono mnogo više kopka nego to tričavo pisamce koje ste metnuli kraj svoga srca.

D’Artanjana obli rumen.

— Dobro, gospodo, — reče mladi čovek — da vidimo šta hoće sa mnom Njegova preuzvišenost.

I d’Artanjan otvori pismo i pročita:

G. d’Artanjan, kraljev gardist iz čete g. od Esara, očekuje se u Kardinalovom dvoru večeras u osam časova.

La Hudinijer

gardijski kapetan

— Do đavola! — reče Atos — ovaj sastanak zadaje mnogo više brige no onaj prvi.

— Ja ću s prvoga otići na drugi — reče d’Artanjan — jedan je za sedam časova, drugi za osam; biće vremena da odem i na jedan i na drugi.

— Hm, ja ne bih išao — reče Aramis. — Dobro vaspitan vitez ne može da ne ode na sastanak koji mu je zakazala neka gospođa, ali obazriv plemić može se izviniti da ne ode Njegovoj preuzvišenosti, naročito kad ima razloga verovati da neće dobiti pohvale.

— I ja sam Aramisovog mišljenja — reče Portos.

— Gospodo, — odgovori d’Artanjan — ja sam već jedanput dobio, preko gospodina od Kavoa, ovakav poziv Njegove preuzvišenosti; tom se pozivu nisam odazvao i sutradan zadesila me je velika nesreća: nestalo je Konstancije; ma šta da bude, ići ću!

— Ako ste se odlučili na to, idite — reče Atos.

— A Bastilja? — reče Aramis.

— Vi ćete me osloboditi — nastavi d’Artanjan.

— Razume se — odgovoriše Aramis i Portos, s divnim pouzdanjem i kao da je to najlakše na svetu — razume se da ćemo vas osloboditi, ali kako prekosutra treba da otputujemo, bolje biste učinili da se ne izlažete opasnosti da dopadnete Bastilje.

— Učinićemo nešto bolje — reče Atos — ne ostavljajmo ga večeras, čekajmo ga svaki na po jednim vratima palate s još tri musketara; ako iziđu kakva kola sa spuštenim kapcima i iole sumnjiva, napašćemo ih. Odavno se već nismo počerupali s gardistima gospodina kardinala i gospodin od Trevila mora misliti da nismo u životu.

— Zaista, Atose, — reče Aramis — vi ste stvoreni za generala; šta velite o ovom planu, gospodo?

— Divan je! — odgovoriše u horu mladi ljudi.

— Onda — reče Portos — ja odoh u stan da kažem drugovima da budu spremni za osam časova; sastanak će biti na Trgu kardinalove palate; vi za to vreme naredite lakejima da osedlaju konje.

— Ja nemam konja — reče d’Artanjan — ali ću uzeti jednoga od gospodina od Trevila.

— Nije potrebno — reče Aramis — uzećete jednoga od mojih.

— Pa koliko ih to imate? — upita d’Artanjan.

— Tri — odgovori Aramis, smešeći se.

— Dragi moj, — reče Atos — vi ste zacelo u tom pogledu najsnabdeveniji pesnik Francuske i Navare.

— Slušajte, dragi Aramise, vi zacelo ne znate šta ćete s tri konja; štaviše, ne razumem što ste kupovali tri.

— Nisam kupio tri, trećeg mi je doveo jutros jedan sluga bez livreje, koji mi ne htede reći od koga je i koji me je uveravao da je dobio zapovest od svoga gospodara…

— Ili od svoje gospođe — prekide ga d’Artanjan.

— Svejedno — reče Aramis, porumenevši — i koji me je uveravao, rekoh, da je dobio zapovest od svoje gospođe da dovede tog konja u moju štalu, a da mi ne kaže ko ga je poslao.

— Samo se pesnicima može tako što da dogodi — reče ozbiljno Atos.

— Kad je tako — reče d’Artanjan — koga ćete konja jahati vi: koga ste kupili ili koga ste dobili?

— Koga sam dobio, razume se; ne mogu uvrediti…

— Nepoznatog darodavca — prihvati d’Artanjan.

— Ili tajanstvenu darodavku — reče Atos.

— Onda, konj koga ste kupili nije vam više potreban.

— Gotovo.

— A sami ste ga izabrali?

— I to s najvećom pažnjom; sigurnost konjanika, kao što znate, zavisi gotovo uvek od njegovog konja!

— Onda, ustupite mi ga po cenu koliko vas staje!

— Ja sam baš hteo da vam ga ponudim, dragi d’Artanjane; vratićete mi tu sitnicu kad budete mogli.

— A koliko vas staje?

— Osam stotina livara.

— Evo vam četrdeset velikih pistola, dragi prijatelju, — reče d’Artanjan, vadeći novac iz džepa. — Ja znam da je to moneta kojom se plaćaju vaše pesme.

— Vi ste, dakle, bogati — reče Aramis.

— Bogat, vrlo bogat, dragi moj!

I D’Artanjan zazveča ostatkom pistola u džepu.

— Pošaljite vaše sedlo u musketarski stan, pa će vam dovesti konja ovamo zajedno s našim.

— Vrlo dobro; ali skoro je pet časova, pohitajmo!

Četvrt časa posle toga Portos se pojavi na uglu Ulice Feru na vrlo lepom paripu. Musketon je jahao za njim na konju iz Overnja, malom, ali vrlo lepom. Portos je sijao od radosti i ponosa.

U isto vreme Aramis se pomoli na drugom kraju ulice, na divnom engleskom atu; Bazen je jahao za njim na jednom normanskom konju, vodeći u povodu snažnog meklenburškog konja; to beše konj d’Artanjanov.

Oba musketara sretoše se na vratima; Atos i d’Artanjan gledali su ih kroz prozor.

— Do vraga! — reče Aramis — ala vi imate divnog konja, dragi Portose!

— Da — odgovori Portos — to je konj koji je najpre trebalo da mi bude poslat, ali neslana šala muževljeva zamenila ga je drugim; muž je za to bio kažnjen i ja sam dobio potpuno zadovoljenje.

Zatim se pomoliše Planše i Grimo, koji su vodili konje svojih gospodara; d’Artanjan i Atos siđoše, pojahaše konje i sva se četvorica krenuše: Atos na konju za koga je imao da zahvali svojoj ženi, Aramis na konju za koga je imao da zahvali svojoj dragani, Portos na konju za koga je imao da zahvali svojoj advokatici, a d’Artanjan na konju za koga je imao da zahvali svojoj sreći, najboljoj dragani na svetu.

Sluge su jahale za njima.

Kao što je Portos mislio, povorka je učinila dobar utisak. Da se gđa Koknar našla na putu Portosovom i da je mogla videti kako ovaj otmeno izgleda na svome lepom španskom paripu, zacelo ne bi žalila krv koju je pustila kasi svoga muža.

Blizu Luvra četiri prijatelja sretoše g. od Trevila, koji se vraćao iz Sen-Žermena; on ih zaustavi da im čestita na dobrim konjima, što je za trenutak iskupilo oko njih nekoliko stotina besposličara.

D’Artanjan se koristi prilikom i reče gospodinu od Trevila za pismo s velikim pečatom i s vojvodskim grbom; razume se da mu o onom drugom nije ništa pominjao.

G. od Trevila odobri njegovu odluku i reče mu da će ga, ako se sutra ne pojavi, on umeti naći, ma gde bude bio. U tom trenutku sat na Samarićanki izbi šest; četiri prijatelja izviniše se da imaju neki sastanak i rastadoše se sa g. od Trevila.

Posle kratkog galopiranja iziđoše na put za Šajo; dan se već klonio padu, kola su prolazila tamo-amo; d’Artanjan, koga su prijatelji čuvali na daljini od nekoliko koraka, zagledao je dobro u sva kola, ali nije video nikakvo poznato lice.

Najzad, posle četvrt sata čekanja, kad je sumrak sasvim pao, ukazaše se jedna kola koja su u krupnom galopu dolazila putem iz Sevra; neko predosećanje reče d’Artanjanu da je u tim kolima ličnost koja mu je zakazala sastanak; mladi čovek i sam se začudi što mu srce tako silno bije. Gotovo u isti mah promoli se kroz vrata jedna ženska glava, držeći na ustima dva prsta, kao da je htela preporučiti ćutanje ili poslati poljubac; d’Artanjan kliknu od radosti; ta žena, ili, bolje reći, ta pojava, jer su kola prošla brzo kao vizija, beše gđa Bonasije.

I nehotice, protivno učinjenoj preporuci, d’Artanjan obode konja i u nekoliko skokova stiže kola, ali prozor na kolima beše hermetički zatvoren: vizije beše nestalo.

D’Artanjan se tada seti one preporuke: „Ako vam je stalo do vašeg života i života onih koji vas vole, ostanite nepomični i kao da niste ništa videli.”

On, dakle, zastade, bojeći se ne za sebe nego za jadnu ženu, koja se očevidno izložila velikoj opasnosti zakazavši mu ovaj sastanak.

Kola nastaviše put neprestano u trku, uđoše u Pariz i izgubiše se.

D’Artanjan beše ostao na istom mestu, zabezeknut i ne znajući šta da misli. Ako je to bila gđa Bonasije i ako se vraćala u Pariz, zašto onda ovaj trenutni sastanak, zašto ova prosta izmena pogleda, zašto ovaj izgubljeni poljubac? Ako, opet, nije bila ona, što je takođe bilo vrlo mogućno, jer se u sumraku lako čovek mogao prevariti, ako nije bila ona, da nije to bio početak kakve zamke koja je protiv njega spremljena i kojoj je mamac bila ta žena za koju se znalo da je voli?

Njegova tri druga priđoše mu. Sva trojica videla su vrlo lepo kako se neka ženska glava pojavila na vratima kolskim, ali nijedan od njih, sem Atosa, nije poznavao gđu Bonasije. Uostalom, Atosovo mišljenje beše da je zaista bila ona, ali kako je manje vodio računa o tom lepom licu nego d’Artanjan, učinilo mu se da je video u kolima još jednu mušku glavu.

— Ako je tako — reče d’Artanjan — bez sumnje je premeštaju iz jednog zatvora u drugi. Ali šta hoće oni s tim jadnim stvorenjem i kako bih se mogao sastati s njom?

— Prijatelju, — reče ozbiljno Atos — imajte na umu da samo mrtve ne može čovek sresti na zemlji. Vi to znate isto tako kao i ja, je l’ te? Dakle, ako vaša dragana nije mrtva, ako smo nju videli malopre, naći ćete je kad-tad. I može biti — dodade on sa onim mizantropskim akcentom koji je njemu bio svojstven — može biti pre no što biste želeli.

Izbi sedam i po časova; kola behu prošla za nekih dvadeset minuta kasnije no što je sastanak zakazan. Prijatelji podsetiše d’Artanjana da ima da učini jednu posetu, napominjući mu da još nije kasno da odustane od nje.

Ali d’Artanjan beše i tvrdoglav i radoznao. Bio se rešio da ide u palatu kardinalovu i da čuje šta mu je htela reći Njegova preuzvišenost. Ništa nije moglo izmeniti ovu njegovu odluku.

Dođoše u Ulicu svetog Honorija i na Trgu kardinalove palate nađoše dvanaest sazvanih musketara, koji su šetali očekujući svoje drugove. Tu im tek objasniše u čemu je stvar.

D’Artanjan beše vrlo poznat u uvaženom odredu kraljevih musketara, koji su znali da će on jednog dana stupiti u njihovu sredinu; prema tome, unapred su ga smatrali svojim drugom. Posledica toga bila je da se svaki vrlo rado primio zadatka koga radi behu sazvani; uostalom, valjalo je po svoj prilici doskočiti kardinalu i njegovim ljudima, a za tako što ovi uvaženi plemići bili su uvek gotovi.

Atos ih razdeli u tri grupe; jednom uze on da zapoveda, drugu dade Aramisu, a treću Portosu; zatim svaka grupa ode u zasedu, prema izlazima.

D’Artanjan, sa svoje strane, uđe odvažno na glavna vrata.

Mada se osećao odlično zaštićen, mladi čovek nije bio najspokojniji penjući se korak po korak uz velike stepenice. Njegovo ponašanje prema miledi prilično je ličilo na prevaru i on je slutio da postoje politički odnosi između te žene i kardinala; sem toga, grof od Varda, koga je onako teško ranio, beše jedan od vernih Njegove preuzvišenosti, a d’Artanjan je znao da je Njegova preuzvišenost koliko strašna za svoje neprijatelje toliko odana svojim prijateljima.

„Ako je gospodin od Varda ispričao ceo naš događaj kardinalu, što je nesumnjivo, i ako me je poznao, što je verovatno, mogu smatrati da sam gotovo osuđen”, — govorio je d’Artanjan, vrteći glavom. — „Ali zašto je čekao do danas? To je sasvim prosto: biće da je miledi podigla tužbu protiv mene, sa onim licemernim bolom koji je čini tako zanimljivom, i ovaj poslednji zločin zacelo je prepunio čašu.”

„Na sreću”, — dodade on — „dole su moji prijatelji, i oni me neće dati i braniće me. Ali musketarska četa gospodina od Trevila ne može se sama boriti protiv kardinala, koji raspolaže svom silom Francuske i pred kojim je kraljica bez vlasti, a kralj bez volje. D’Artanjane, prijatelju, ti si hrabar, ti imaš odličnih osobina, ali će te žene upropastiti.”

Do tog žalosnog zaključka došao je u trenutku kad je ušao u predsoblje. On predade pismo momku, koji ga pusti u čekaonicu, i uđe u unutrašnjost palate.

U toj čekaonici bilo je pet-šest gardista g. kardinala; poznavajući d’Artanjana i znajući da je on ranio Žisaka, oni ga gledahu smešeći se čudnim osmehom.

Ovaj osmeh učini se d’Artanjanu rđav znak; ali kako se naš Gaskonjac nije mogao lako zaplašiti ili kako — zahvaljujući velikom ponosu koji beše urođen ljudima iz njegovog kraja — nije lako pokazivao šta se u njegovoj duši događa kad se događa nešto nalik na strah; on ponosito stade pred gospodu gardiste i, podbočen, očekivaše u položaju koji je zaista bio dostojanstven.

Momak se vrati i dade znak d’Artanjanu da pođe s njim. Mladom čoveku učini se da gardisti, gledajući za njim, šapuću između sebe.

On pođe hodnikom, prođe kroz veliku dvornicu, uđe u jednu biblioteku i nađe se pred jednim čovekom koji je sedeo za stolom i nešto pisao.

Momak ga uvede i iziđe, ne rekavši nijedne reči. D’Artanjan ostade stojeći i stade posmatrati tog čoveka.

U prvi mah učini mu se da ima pred sobom nekog sudiju koji razmatra akta, ali vide da taj čovek piše ili, bolje reći, popravlja redove nejednake dužine, brojeći slogove na prste: bio je, dakle, pred jednim pesnikom. Posle nekoliko trenutaka pesnik sklopi rukopis, na čijim koricama beše ispisano: Mirama, tragedija u pet činova, i diže glavu.

D’Artanjan poznade kardinala.

X

STRAŠNA VIZIJA

Kardinal nasloni lakat na rukopis a obraz na ruku i pogleda mladog čoveka. Niko nije imao oštriji pogled od kardinala Rišeljea; d’ Artanjan oseti kako mu taj pogled prođe kroz celo telo kao groznica.

Međutim, on sačuva prisustvo duha, držeći šešir u ruci i očekujući, bez velikog ponosa, ali i bez velike poniznosti, da ga Njegova preuzvišenost oslovi.

— Gospodine, — reče mu kardinal — jeste li vi d’Artanjan iz Bearna?

— Jesam, monsenjeru, — odgovori mladi čovek.

— Ima više grana d’Artanjanovih u Tarbu i okolini — reče kardinal. — Kojoj vi pripadate?

— Ja sam sin onoga koji je vodio verske ratove s velikim kraljem Anrijem, ocem Njegova veličanstva.

— Lepo! Vi ste to, pre otprilike sedam-osam meseci, otišli iz svog zavičaja i došli u prestonicu da potražite sreću?

— Ja, monsenjeru.

— Došli ste preko Mena, gde vam se dogodilo nešto; ne opominjem se šta, tek dogodilo vam se nešto.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan — evo šta mi se dogodilo…

— Nije potrebno — nastavi kardinal sa osmehom koji je kazivao da zna ceo događaj isto tako dobro kao i onaj koji ga je hteo ispričati — bili ste preporučeni gospodinu od Trevila, je l’ te?

— Jeste, monsenjeru, i baš u tom nesrećnom događaju u Menu…

— Izgubili ste pismo — dodade kardinal — znam to; ali gospodin od Trevila vešt je fizionom, koji poznaje ljude na prvi pogled, i on vas je namestio u četu svoga šuraka, gospodina od Esara, dajući vam nade da ćete jednoga dana stupiti u musketare.

— Monsenjer je tačno obavešten — reče d’Artanjan.

— Od toga dana dogodilo vam se mnogo šta; jednog dana, kad bi bolje bilo da se niste tu našli, šetali ste se iza Šartrea; zatim, putovali ste s vašim prijateljima u banju Forž; oni su ostali na putu, ali vi, vi ste put nastavili. To je sasvim prirodno, imali ste posla u Engleskoj.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan zbunjen — išao sam…

— U lov, u Vindzor ili u drugo neko mesto, to se nikoga ne tiče. Ja to znam otuda što mi je dužnost da znam sve. Kad ste se vratili, primila vas je jedna vrlo velika ličnost i ja sa zadovoljstvom vidim da ste sačuvali spomen koji vam je ona dala.

D’Artanjan prinese ruku prstenu koji je dobio od kraljice i okrenu kamen unutra, ali je bilo suviše kasno.

— Sutradan primili ste posetu gospodina od Kavoa — nastavi kardinal — on vas je zamolio da dođete u palatu; vi mi tu posetu niste učinili, i pogrešili ste.

— Monsenjeru, bojao sam se da nisam pao u nemilost kod Vaše preuzvišenosti.

— A što da padnete, gospodine? Što ste izvršili zapovesti vaših starijih s više razboritosti i hrabrosti no što bi drugi ko imao? Zar da padnete kod mene u nemilost kad ste zaslužili pohvalu? Ja kažnjavam samo ljude koji ne slušaju, a ne one koji, kao vi, slušaju… suviše dobro. A za dokaz toga setite se onog dana kad sam vam poručio da mi dođete i opomenite se šta se još isto to veče dogodilo.

— To veče bila je odvedena gospođa Bonasije.

D’Artanjan uzdrhta; i on se opomenu da je na po časa pre toga jadna žena prošla pored njega, odvedena, bez sumnje, istom silom koja je i prvi put beše odvela.

— Ukratko — nastavi kardinal — kako u poslednje vreme nisam ništa čuo o vama, hteo sam znati šta radite. Uostalom, vi ste dužni da mi unekoliko zahvalite: i sami ste zapazili koliko ste u svim prilikama bili pošteđeni.

D’Artanjan se pokloni s poštovanjem.

— To je bilo — nastavi kardinal — ne samo iz osećanja pravičnosti nego i zbog plana koji sam ja smislio i koji se odnosi na vas.

D’Artanjan se sve više i više čudio.

— Taj plan hteo sam vam izložiti onog dana kad ste primili moj prvi poziv, ali vi niste došli. Na sreću, tim nije ništa izgubljeno, i vi ćete ga čuti danas. Sedite tu, preda me, gospodine d’Artanjane: vi ste dovoljno dobar plemić da ne morate slušati stojeći.

I kardinal pokaza prstom jednu stolicu mladome čoveku, koji beše tako iznenađen ovim što se događalo da je sačekao i drugi znak kardinalov, pa ga tek onda poslušao.

— Vi ste hrabri, gospodine d’Artanjane, — nastavi preuzvišenost — vi ste razboriti, što je još bolje. Ja volim ljude razumne i od srca; nemojte se plašiti — reče on, smešeći se — pod ljudima od srca ja razumem hrabre ljude; ali, iako ste tako mladi i tek stupili u svet, vi imate moćne neprijatelje; ako se ne pričuvate, oni će vas upropastiti.

— Vaj, monsenjeru, — odgovori mladi čovek — bez sumnje vrlo lako jer su moćni i imaju zaštite, dok ja, ja sam sasvim sam.

— Da, to je istina; ali ma koliko da ste sami, vi ste već učinili mnogo, i učinićete još i više, u to ne sumnjam. Međutim, po mome mišljenju, vama je potrebno da vas ko rukovodi u opasnoj karijeri koju ste izabrali, jer, ako se ne varam, vi ste došli u Pariz sa slavoljubivom namerom da postignete izvestan uspeh.

— Ja sam u godinama kad se gaje lude nade, monsenjeru — reče d’Artanjan.

— Samo za glupake ima ludih nada, gospodine, a vi ste čovek uman. Šta biste rekli, na primer, da dobijete za zastavnika u mojoj gardi, a po svršenom ratu za četnog starešinu?

— Ah, monsenjeru!

— Pristajete, je l’ te?

— Monsenjeru… — prihvati d’Artanjan zbunjeno.

— Kako, odbijate moju ponudu! — uzviknu kardinal začuđeno.

— Ja sam u gardi Njegovog veličanstva, monsenjeru, i nemam nikakva razloga biti nezadovoljan.

— Ali meni se čini — reče kardinal — da je i moja garda garda Njegovog veličanstva, i da se uvek služi kralju kad se služi u francuskoj vojsci.

— Monsenjeru, Vaša preuzvišenost rđavo je razumela moje reči.

— Vi tražite kakav izgovor, je l’ te? Razumem vas. Pa lepo, imate taj izgovor. Unapređenje, rat, prilika koju vam pružam, to je za svet; za vas, potreba da imate pouzdanu zaštitu; jer dobro je da znate, gospodine d’Artanjane, da sam dobio teške tužbe protiv vas; svoje dane i svoje noći vi ne posvećujete isključivo službi kralju.

D’Artanjan pocrvene.

— Uostalom — nastavi kardinal, spustivši ruku na jedan svežanj hartije — ja imam ovde čitavu gomilu akata koja se odnose na vas, ali pre no što ih pročitam, hteo sam da razgovaram s vama. Ja vas poznajem kao odlučna čoveka i vaše usluge, dobro upućene, mesto da vam naude, mogle bi vam mnogo koristiti. Dakle, promislite i rešite se.

— Vaša me dobrota zbunjuje, monsenjeru, — odgovori d’Artanjan — i vidim u Vašoj preuzvišenosti veličinu duše, koja me čini malim kao crv; ali kad mi monsenjer dopušta da govorim iskreno…

D’Artanjan zastade.

— Da, govorite!

— Onda moram reći Vašoj preuzvišenosti da su svi moji prijatelji u musketarima i u kraljevoj gardi, a moji neprijatelji, nekim nepojmljivim kobnim slučajem, u gardi Vaše preuzvišenosti; prema tome, kad bih primio ponudu monsenjerovu, ovde bi me rđavo primili, a tamo rđavo gledali.

— Da niste već toliko ponositi, gospodine, te mislite da vam nudim manje no što zaslužujete? — reče kardinal s prezrivim osmehom.

— Monsenjeru, Vaša preuzvišenost je isuviše dobra prema meni; ja, naprotiv, mislim da još nisam zaslužio da budem dostojan tolike dobrote. Opsada La Rošela otpočeće, monsenjeru, ja ću služiti pred očima Vaše preuzvišenosti i, ako budem srećan pokazati se pri toj opsadi tako da zaslužim vašu pažnju, u tom slučaju imaću za sobom kakvo junačko delo da opravdam protekciju kojom će me Vaša preuzvišenost počastvovati. Sve treba da bude u svoje vreme, monsenjeru; možda ću docnije imati prava da vam se predam; sad bi izgledalo da vam se prodajem.

— To će reći, gospodine, da ne pristajete stati u moju službu — reče kardinal zlovoljnim tonom, u kome se, međutim, ogledalo i izvesno poštovanje; — ostanite onda slobodni i zadržite svoje mržnje i svoje simpatije.

— Monsenjeru…

— Dobro, dobro — reče kardinal — ne zameram vam; ali vi ćete razumeti, čoveku je dosta što mora da brani svoje prijatelje i da ih nagrađuje; neprijateljima svojim ne duguje ništa; pa ipak ja ću vam dati jedan savet: držite se dobro, gospodine d’Artanjane, jer od onog trenutka kad budem digao ruke od vas, ja ne bih dao za vaš život ni prebijene pare.

— Trudiću se, monsenjeru, — odgovori Gaskonjac s plemenitim pouzdanjem.

— Docnije, u izvesnom trenutku, ako vas zadesi kakva nesreća — reče Rišelje, naglašavajući svoje reči — imajte na umu da sam ja vas potražio i da sam učinio sve što sam mogao da vam se ta nesreća ne dogodi.

— Ma šta se dogodilo — reče d’Artanjan, metnuvši ruku na srce i poklonivši se — ja ću večito biti zahvalan Vašoj preuzvišenosti za ovo što čini za mene u ovom trenutku.

— Dobro, dakle; kao što ste rekli, gospodine d’Artanjane, mi ćemo se videti posle rata; ja ću vas pratiti očima, ja ću i sam biti tamo — nastavi kardinal, pokazujući d’Artanjanu prstom na divan oklop koji će nositi — i kad se budemo vratili, videćemo šta ćemo.

— Ah, monsenjeru, — uzviknu d’Artanjan — poštedite me vaše nemilosti; ostanite neutralni, monsenjeru, ako nalazite da radim kao častan čovek.

— Mladi čoveče, — reče Rišelje — ako vam još jedanput budem mogao reći ovo što sam vam rekao danas, obećavam vam da ću to učiniti.

Ove poslednje reči kardinalove izražavale su strašnu sumnju: one zaprepastiše d’Artanjana više no kakva pretnja, jer to beše opomena. Kardinal je, dakle, gledao da ga sačuva od neke nesreće koja mu je grozila. On otvori usta da odgovori, ali oholim pokretom kardinal ga otpusti.

D’Artanjan iziđe, no na vratima ga odlučnost gotovo izdade i malo je trebalo pa da se vrati. Ali mu iziđe pred oči ozbiljno i strogo lice Atosovo: kad bi primio pogodbu koju mu je kardinal predlagao, Atos mu ne bi više pružio ruku, Atos bi ga se odrekao.

To ga zadrža; toliko je silan uticaj velikog karaktera na sve što ga okružava.

D’Artanjan siđe niz stepenice uz koje se beše popeo, i nađe pred vratima Atosa i četiri musketara, koja su očekivali njegov povratak i koji se behu počeli bojati za nj. Jednom reči d’Artanjan ih umiri, i Planše otrča da javi ostalim zasedama da nije više potrebno duže stražariti, pošto je njegov gospodar zdrav i čitav izišao iz kardinalove palate.

Kad su došli u Atosov stan, Aramis i Portos zapitaše za uzrok tog neobičnog sastanka; d’Artanjan im samo reče kako ga je g. od Rišeljea zvao da mu predloži da stupi u njegovu gardu sa činom zastavnika i da je on ovu ponudu odbio.

— I dobro ste učinili — povikaše uglas Portos i Aramis.

Atos se duboko zamisli i ne odgovori ništa. Ali, kad su ostali sami, reče:

— Učinili ste što je trebalo da učinite, d’Artanjane, ali ste, možda, pogrešili.

D’Artanjan uzdahnu; jer ovaj glas odgovarao je jednom tajnom glasu u njegovoj duši koji mu je govorio da ga velike nesreće očekuju.

Sutrašnji dan prošao je u spremanju za polazak; d’Artanjan ode da kaže zbogom g. od Trevila. U to vreme još se mislilo da će razdvajanje musketara i gardista biti samo trenutno, pošto je kralj istoga dana sazvao parlament, a sutradan je trebalo da otputuje. G. od Trevila samo upita d’Artanjana trebali mu šta, ali mu d’Artanjan ponosito odgovori da ima sve što mu je potrebno.

Noć iskupi sve drugove iz gardijske čete g. od Esara i musketarske čete g. od Trevila, koji se behu sprijateljili. Rastajali su se da se vide kad bude i ako bude volja božja. Noć je, dakle, bila vrlo burna, kao što možete misliti, jer u ovakvom slučaju krajnja briga može se rasterati jedino krajnjom bezbrižnošću.

Sutradan, na prvi zvuk truba, prijatelji se rastadoše; musketari pohitaše u dom g. od Trevila, a gardisti u dom g. od Esara. Kapetani odvedoše svaki svoju četu u Luvr, gde je kralj držao smotru.

Kralj je bio sumoran i nešto slab, što je unekoliko izmenilo njegov dostojanstven izgled. Prošloga dana beše ga uhvatila groznica usred parlamenta, za vreme dok je predsedavao. Pri svem tom beše se rešio da još isto veče otputuje; i pokraj svih predstavki koje su mu činjene, hteo je da održi smotru, nadajući se da će prvim naporom savladati groznicu koja ga beše počela hvatati.

Po svršenoj smotri, gardisti se sami krenuše na put, pošto je trebalo da musketari idu tek s kraljem, što je dalo vremena Portosu da na svom divnom konju prođe kroz Medveđu ulicu.

Advokatica ga vide kad je prošao u novom odelu i na lepom konju. Ona je toliko volela Portosa da ga nije mogla pustiti da ode tako; dade mu znak da sjaše i da dođe k njoj. Portos beše veličanstven: mamuze su mu zveckale, oklop mu se blistao a mač ga je ponosito udarao po nogama. Ovog puta pisarima nije bilo do smeha, toliko je Portos izgledao opasan.

Musketar bi uveden kod g. Koknara, čije sive oči sevnuše od gneva kad je video svog rođaka u sasvim novom odelu. Međutim, njega uteši to što se svuda govorilo da će rat biti strašan; nadao se u duši da će Portos u tom ratu poginuti.

Portos pozdravi g. Koknara i oprosti se s njim; g. Koknar mu požele svaku sreću. Što se tiče gđe Koknar, ona ne mogade uzdržati suze; ali taj njen bol nije rđavo protumačen jer se znalo da je veoma odana svojim rođacima, zbog kojih se uvek morala svađati sa svojim mužem.

Ali pravi rastanak bio je u sobi gđe Koknar; on beše suviše dirljiv.

Dokle god je svoga ljubavnika mogla pratiti očima, advokatica je mahala maramom, i beše se tako nagnula kroz prozor kao da će da skoči. Sve ove znake pažnje Portos je primio kao čovek koji je navikao na njih. Samo, na uglu ulice, skide šešir i mahnu njime kao da je hteo reći zbogom.

Aramis pak pisao je jedno dugačko pismo. Kome? To niko nije znao. U obližnjoj sobi čekala je Keti, koja je još to veče trebalo da otputuje u Tur.

Atos je polako ispijao poslednju bocu svoga španskog vina.

Za to vreme d’Artanjan je defilovao sa svojom četom.

Kad je došao u predgrađe Sveti Antonije, on se okrenu i veselo pogleda Bastilju, ali, kako je gledao samo Bastilju, ne vide miledi koja ga je sa svoga kulaša pokazivala prstom dvojici sumnjivih ljudi, koji odmah priđoše redovima da ga bolje zagledaju. Na pitanje koje učiniše pogledom, miledi im znakom odgovori da je to. Zatim, uverena da više ne može biti nesporazuma u vršenju njenih naloga, ona obode konja i nestade je.

Ova dva čoveka pođoše za četom i na izlasku iz predgrađa Sveti Antonije usedoše na spremne konje, koje je jedan momak bez livreje držao za uzde, očekujući ih.

XI

OPSADA LA ROŠELA

Opsada La Rošela bila je jedan od velikih političkih događaja za vlade Luja XIII i jedno od velikih vojnih preduzeća kardinalovih. Prema tome, zanimljivo je, pa čak i potrebno, da progovorimo o njoj nekoliko reči; uostalom, više pojedinosti ove opsade stoje u tako tesnoj vezi s našom pričom da ih ne možemo prećutati.

Politički planovi kardinalovi, kad je preduzeo ovu opsadu, bili su veliki. Da izložimo prvo njih, pa ćemo posle preći na lične ciljeve, koji možda nisu bili od manjeg uticaja na Njegovu preuzvišenost nego prvi.

Od važnih varoši koje je Anri IV ustupio hugenotima, beše ostala jedino jos La Rošel. Trebalo je, dakle, uništiti i to poslednje utočište kalvinizma, opasan kvasac s kojim su se neprestano mešale klice građanske bune ili spoljnog rata.

Španci, Englezi, nezadovoljni Talijani, pustolovi sviju narodnosti, najamnici svake sekte slegali su se na prvi poziv pod protestantske zastave i organizovali kao neko veliko udruženje, čije su se grane slobodno širile ka svim tačkama Evrope.

La Rošel, koji je propašću ostalih kalvinskih varoši dobio veću važnost, beše, dakle, ognjište razdora i ambicija. Još nešto: njegovo pristanište beše poslednja kapija u kraljevini Francuskoj otvorena Englezima; i zatvarajući tu kapiju večitoj neprijateljici Francuske, kardinal je dovršio delo Jovanke od Arka i vojvode od Giza.

Basonpjer, koji beše u isti mah i protestant i katolik, protestant iz ubeđenja, a katolik kao vitez ordena

Svetog Duha; Basonpjer, koji beše po rođenju Nemac, a po srcu Francuz; Basonpjer, najzad, koji je imao naročitu komandu pri opsadi La Rošela, jurišajući na čelu više drugih vitezova koji su bili protestanti kao i on, govorio je:

„Videćete, gospodo, mi ćemo biti toliko ludi da ćemo osvojiti La Rošel.”

I Basonpjer je imao pravo: kanonada sa ostrva Re predskazivala mu je Sevenske dragonade; zauzeće La Rošela beše predgovor Nantskog edikta.

Ali, kao što smo rekli, pored ovih planova ministra političara, koji pripadaju istoriji, hroničar je primoran obazreti se i na sitne planove zaljubljenog čoveka i ljubomornog suparnika.

Rišelje, kao što je poznato, beše zaljubljen u kraljicu; da li je ta ljubav imala kod njega prost politički cilj ili je bila jedna od onih dubokih strasti koje je Ana od Austrije ulivala svojoj okolini, to ne bismo umeli reći; u svakom slučaju, iz ranijih razvoja ove priče videli smo da je Bakingem odneo pobedu nad njim i da ga je u dve-tri prilike, a naročito prilikom onog događaja s brilijantskim resama, strašno izigrao, zahvaljujući odanosti trojice musketara i hrabrosti d’Artanjanovoj.

Rišeljeu je, dakle, bilo stalo ne samo da oslobodi Francusku jednog neprijatelja nego i da se osveti jednom suparniku; uostalom, osveta je trebalo da bude velika i sjajna i u svemu dostojna čoveka koji je u svojoj ruci držao snagu čitave jedne kraljevine.

Rišelje je znao da se, boreći se protiv Engleske, bori protiv Bakingema, da bi, pobedivši Englesku, pobedio Bakingema i da bi, ponizivši Englesku u očima Evrope, ponizio Bakingema u očima kraljičinim.

Bakingem, opet, ističući napred čast Engleske, rukovodio se interesima koji su bili potpuno slični interesima kardinalovim: i on je vršio jednu ličnu osvetu; ne mogući ni pod kakvim izgovorom vratiti se u Francusku kao poslanik, Bakingem je hteo vratiti se u nju kao osvajač.

Iz ovoga izlazi da je u ovoj igri, koju su dve najsilnije kraljevine priredile za ljubav dva zaljubljena čoveka, pravi ulog bio jedan pogled Ane od Austrije.

Prvo preimućstvo imao je vojvoda od Bakingema; došavši iznenada pred ostrvo Re sa dvadeset lađa i blizu dvadeset hiljada ljudi, on je iznenadio grofa od Toaraka, koji je u ime kraljevo komandovao na ostrvu, i posle krvave borbe izvršio je iskrcavanje.

Pomenimo uzgred da je u toj borbi poginuo baron od Šantala; baron od Šantala ostavio je za sobom siroče, devojčicu od osamnaest meseci.

Ta devojčica bila je docnije gospođa od Sevinjea.

Grof od Toaraka povuče se sa svojim garnizonom u tvrđavu Sen Marten, a jedno stotinu ljudi baci u jedan gradić koji se zvao La Pre.

Taj događaj ubrzao je kardinalovu odluku; i dok kralj i on ne budu mogli preduzeti opsadu La Rošela koja beše odlučena, on je poslao Gospodina da rukovodi prvim operacijama i otpravio je na bojište sve trupe kojima je mogao raspolagati.

U tom odredu, koji je poslat kao avangarda, bio je i naš prijatelj d’Artanjan.

Kralj, kao što smo rekli, trebalo je da dođe čim zaključi sednice parlamenta, ali posle jedne takve sednice, 23. juna, njega uhvati groznica; no pri svem tom hteo je da se krene; ali, kako mu je pozlilo, morade se zaustaviti u Vileroa.

Gde se zaustavljao kralj, tu su se zaustavljali i musketari; zbog toga je d’Artanjan, koji je bio u gardi, bar za neko vreme bio odvojen od svojih dobrih prijatelja Atosa, Portosa i Aramisa; ovo odvajanje, koje je za nj bilo jedna obična neprijatnost, pretvorilo bi se zacelo u ozbiljno nespokojstvo da je mogao pogoditi kakve ga ozbiljne opasnosti okružuju.

Pri svem tom on bez ikakve nezgode dođe u logor pred La Rošelom, oko 10. septembra 1627. godine.

Sve je bilo u istom stanju: vojvoda od Bakingema i njegovi Englezi, gospodari ostrva Re, nastavljali su, ali bez uspeha, opsadu tvrđave Sen Marten i utvrđenja La Pre, a neprijateljstva sa La Rošelom behu otpočela pre dva-tri dana, oko jednog utvrđenja koje vojvoda od Angulema beše podigao blizu varoši.

Garda, pod komandom g. od Esara, bila je sa stanom kod Minima.

Ali, kao što znamo, d’Artanjan, koji je neprestano želeo da pređe u musketare, retko se prijateljio sa svojim drugovima; on je, dakle, bio usamljen i zanet svojim mislima.

Njegove misli nisu bile vesele; za dve godine, otkako je došao u Pariz, umešao se u državne stvari; njegove privatne stvari, kao ljubav i sreća, nisu imale mnogo uspeha.

Što se tiče ljubavi, jedina žena koju je voleo beše gospođa Bonasije, i nje je tako nestalo da još nije mogao doznati šta je sa njom.

Što se tiče sreće, on, malen, postao je neprijatelj kardinala, to jest čoveka pred kojim su drhtali najveći ljudi u kraljevini, počinjući od kralja.

Taj čovek mogao ga je smrviti, pa ipak nije to učinio; za tako pronicljiv duh kao što je d’Artanjanov ti obziri bili su znak nade, u kome je on gledao bolju budućnost.

Sem toga, stekao je još jednog neprijatelja, koji po njegovom mišljenju nije bio tako opasan, ali koji ipak nije bio za preziranje; taj neprijatelj beše miledi.

U zamenu za to stekao je zaštitu i naklonost kraljičinu, ali naklonost kraljičina bila je u to vreme jedan razlog više za ganjanje, a njena zaštita, kao što je poznato, štitila je vrlo malo; svedok su tome Šale i gospođa Bonasije.

Jedina njegova dobit u svemu ovome beše brilijantski prsten od pet-šest hiljada livara, koji je nosio na ruci; ali i taj prsten, budući da ga d’Artanjan htede sačuvati kao znak po kome će ga kraljica jednog dana poznati, nije vredeo, pošto ga nije mogao prodati, nimalo više od šljunka po kome je gazio.

Rekosmo od šljunka po kome je gazio, jer je d’Artanjan ovako razmišljao šetajući usamljen po lepom putu koji je iz logora vodio u selo Anguten; ove misli odvele su ga dalje no što je mislio, i dan se već beše počeo kloniti padu kad se d’Artanjanu, pri poslednjem zraku sunca na zahodu, učini da se iza jedne žive ograde zablista grlo puške.

D’Artanjan je imao oštro oko i brz um; on shvati da puška tu nije došla sama i da se onaj koji ju je nosio nije sakrio iza ograde u prijateljskoj nameri. On se, dakle, reši da pobegne, kad s druge strane puta, iza jedne stene, spazi cev druge puške.

To je očevidno bila neka zaseda.

Mladi čovek baci pogled na prvu pušku i vide s izvesnim nespokojstvom kako se spustila u pravcu njega; ali čim vide da su usta cevi nepomična, on pade na zemlju. U isti mah puška puče i on ču zviždanje zrna koje je proletelo iznad njegove glave.

Nije trebalo gubiti vremena; d’Artanjan skoči i u istom trenutku zrno iz druge puške izbaci šljunak baš na onom mestu na kome je d’Artanjan ležao.

D’Artanjan nije bio od onih ljudi koji su izlišno hrabri i ludo traže smrt samo da se kaže da nisu uzmakli; uostalom, ovde nije ni moglo biti reči o hrabrosti, pošto je d’Artanjan zapao u zasedu.

„Ako plane i treća puška”, — reče u sebi — „propao sam.”

I on pobeže u pravcu logora brzinom njegovih zemljaka, koji su toliko čuveni sa svoje hitrine; ali ma koliko brzo da je trčao, prvi koji je pucao, imajući vremena da ponovo napuni pušku, opali još jedan metak, nanišanivši tako dobro da je zrno probilo d’Artanjanov šešir i odnelo ga na deset koraka od njega.

Međutim, kako nije imao drugi šešir, d’Artanjan ga u trčanju dohvati, dođe vrlo zaduvan i sav bled u svoj stan, sede, ne govoreći nikome ništa, i stade razmišljati.

Ovaj događaj mogao je imati tri uzroka.

Prvi i najprirodniji: to je mogla biti kakva zaseda La Rošelaca, kojima ne bi bilo neprijatno da ubiju jednog gardista Njegovog veličanstva, pre svega, zato što bi imali jednog neprijatelja manje, a drugo i zato što je taj neprijatelj mogao imati u džepu punu kesu.

D’Artanjan uze šešir, zagleda rupu od zrna i odmahnu glavom. Zrno nije bilo iz muskete, nego iz šešane; tačnost pogotka beše ga već navela na misao da je na nj pucano iz naročite puške; to, dakle, nije bila vojnička zaseda, pošto zrno nije bilo kalibra vojničkih pušaka.

To je mogla biti prijateljska uspomena od gospodina kardinala. Vi se sećate da se d’Artanjan, u trenutku kad je zahvaljujući onom srećnom sunčanom zraku spazio puščanu cev, čudio strpljenju Njegove preuzvišenosti prema njemu.

Ali d’Artanjan opet odmahnu glavom. Za ljude na koje je trebalo samo da pruži svoju ruku, kardinal je retko pribegavao ovakvim sredstvima.

To je mogla biti osveta miledina.

Ovo je već bilo verovatnije.

On se uzalud trudio da se opomene crta ili odela ubica; udaljio se beše od njih tako brzo da nije imao vremena zapamtiti ma šta.

„Ah, jadni moji prijatelji”, — promrmlja d’Artanjan, — „gde ste, kako ste mi sad potrebni!”

D’Artanjan provede noć vrlo rđavo. Tri-četiri puta trzao se iza sna misleći da neki čovek prilazi njegovoj postelji da ga probode nožem. Međutim, dan dođe bez ikakve nesreće u noći.

Ali je d’Artanjan slutio da se nije odustalo od onoga što je omanulo.

On ostade u svome stanu ceo dan; samome sebi izvinio se rđavim vremenom.

Posle dva dana, u devet časova, zabubnjaše doboši, Vojvoda od Orleana obilazio je straže. Gardisti pohitaše k oružju, d’Artanjan stade na svoje mesto među drugove.

Gospodin prođe duž fronta; zatim mu svi viši oficiri priđoše da ga pozdrave, među njima i g. od Esara, zapovednik garde.

Posle jednog trenutka d’Artanjanu se učini da mu g. od Esara daje znak da priđe; on sačeka još jedan znak svog starešine, bojeći se da se nije prevario; i kad se taj znak ponovi, on iziđe iz redova i primi zapovest.

— Gospodin će tražiti dobrovoljce za jedan opasan zadatak, koji će služiti na čast onima koji ga izvrše, i ja sam vam dao znak da budete spremni.

— Hvala, gospodine kapetane! — odgovori d’Artanjan, koji je jedva čekao da se pokaže pred vrhovnim starešinom.

Rošelci behu izvršili prekonoć ispad i povratili jedan bastion koji kraljevska vojska pre dva dana beše otela; sad je trebalo poslati jednu izvidnicu da se vidi kako vojska čuva taj bastion.

I zaista, posle nekoliko trenutaka Gospodin glasno reče:

— Za taj posao trebalo bi mi tri-četiri dobrovoljca, koje će voditi jedan pouzdan čovek.

— Što se tiče pouzdanog čoveka, takvog imam, monsenjeru, — reče g. od Esara, pokazujući d’Artanjana — a što se tiče vojnika koji će dobrovoljno ići, monsenjer treba samo da kaže svoje namere, pa će se ljudi javiti.

— Četiri čoveka koji će dobrovoljno poći sa mnom da poginu! — reče d’Artanjan i podiže mač.

Dva njegova druga iz garde izdvojiše se odmah i, kako su im se pridružila i dva vojnika, traženi je broj bio popunjen; d’Artanjan, dakle, odbi sve druge, ne hoteći da učini nepravdu onima koji su se javili prvi.

Nije se znalo da li su Rošelci napustili bastion pošto su ga oteli ili su ostavili u njemu posadu; trebalo je, dakle, iz blizine ispitati označeno mesto da se stvar proveri.

D’Artanjan se krenu sa svoja četiri druga; išli su sve rovom, gardisti naporedo s njim, a vojnici pozadi.

Tako su došli, zaklanjajući se bedemom, do na sto koraka od bastiona. Tu d’Artanjan, okrenuvši se, vide da je ona dva vojnika nestalo.

On pomisli da su izostali iz straha i produži ići napred.

Na uglu bedema nađoše se otprilike na šezdeset koraka od bastiona.

Niko se nije video i bastion je izgledao napušten.

Tri odvažna mladića stadoše se savetovati da li da idu još napred, kad najedanput pojas od dima opasa džinovski zid i jedno dvanaestinu zrna prozviždaše oko d’Artanjana i njegovih drugova.

Sad su znali što su hteli znati: bastion je bio posednut. Duže zadržavanje na ovom opasnom mestu bilo bi, dakle, izlišna nerazboritost; d’Artanjan i oba gardista obrnuše leđa i stadoše se povlačiti tako da je to povlačenje ličilo na bekstvo.

Kad su došli na ugao rova, koji bi im služio kao bedem, jedan gardist pade, pogođen u grudi; drugi, koji beše ostao zdrav i čitav, nastavi trčati u pravcu logora.

D’Artanjan ne htede ostaviti tako svoga druga i naže se k njemu da ga podigne i pomogne mu da se vrati, ali u tom trenutku planuše dve puške; jedno zrno razmrska glavu gardistu koji već beše ranjen a drugo se spljošti o stenu, pošto je prošlo na dva prsta pored d’Artanjana.

Mladi čovek živo se okrenu, jer taj napad nije mogao biti iz bistiona, koji je zaklanjao ugao rova. Njemu padoše na um ona dva vojnika što su ga ostavila i seti se ubica od pre dva dana; reši se, dakle, da dozna na čemu je i pade preko tela svoga druga kao da je mrtav.

U isti mah spazi dve glave koje se pomoliše iznad jednog napuštenog šanca, na trideset koraka odatle; to behu glave naša dva vojnika. D’Artanjan se nije prevario, ta dva čoveka pošla su s njima samo zato da ga ubiju, nadajući se da će se smrt mladoga čoveka pripisati neprijatelju.

No kako je mogao biti samo ranjen i prokazati njihov zločin, oni mu priđoše da ga dotuku; na sreću, prevareni lukavstvom d’Artanjanovim, propustiše da ponovo napune puške.

Kad su bili na deset koraka od njega, d’Artanjan, koji se postarao da ne pusti mač iz ruku, ustade najedanput i jednim skokom stvori se pred njima.

Ubice shvatiše da će ih ovaj čovek, ako uteknu u logor, a ne ubiju ga, optužiti, i prva im je misao bila da prebegnu neprijatelju. Jedan od njih uze pušku za cev i izmahnu njome da udari d’Artanjana; d’Artanjan skoči u stranu i izbeže udarac, ali ovim pokretom otvori put razbojniku, koji odmah pobeže u pravcu bastiona. Kako nisu znali u kakvoj nameri ovaj čovek trči k njima, Rošelci opališe na nj iz pušaka, i on pade, pogođen zrnom u rame.

Za to vreme d’Artanjan je napao mačem na drugog vojnika; borba nije trajala dugo, jer je ovaj nitkov imao za odbranu samo svoju praznu pušku; mač gardistov skliznu niz cev oružja, koje nije bilo ni od kakve koristi, i prođe kroz butinu ubici, koji pade. D’Artanjan mu odmah prinese vrh mača pod grlo.

— Oh, nemojte me ubiti! — uzviknu razbojnik. — Milost, milost, gospodine oficiru, pa ću vam sve reći.

— Vredi li bar ta tvoja tajna toliko da te zbog nje ostavim u životu? — upita mladi čovek, zadržavši ruku.

— Vredi, ako smatrate da je život nešto kad čovek ima dvadeset i dve godine, kao vi, i kad može daleko doterati, budući lep i hrabar kao vi.

— Nitkove! — reče d’Artanjan — govori brzo, ko ti je naredio da me ubiješ?

— Jedna žena koju ne poznajem i koju su zvali miledi.

— Kad ne poznaješ tu ženu, otkud znaš njeno ime?

— Moj ju je drug poznavao i tako je zvao; s njim se ona i sporazumevala, a ne sa mnom; štaviše, on ima u džepu pismo od te ličnosti, koje je za vas od velike važnosti, kako mi reče.

— Ali otkud i ti u ovoj zasedi?

— On mi je predložio da zajedno izvršimo ovo delo i ja sam pristao.

— A koliko vam je ta žena dala za taj lepi posao?

— Sto zlatnika!

— U dobri čas! — reče mladi čovek, smejući se — prilično me ceni; sto zlatnika, to je velika suma za takva dva nitkova kao što ste vi; sad razumem što si pristao i poklanjam ti život, ali pod jednom pogodbom.

— Kojom? — upita vojnik nespokojno, videći da još nije svemu kraj.

— Da mi doneseš pismo koje je u džepu tvoga druga.

— Pa vi me opet ubijate — uzviknu razbojnik — samo na drugi način; kako da vam donesem pismo, kad će sa bastiona pucati na mene?

— Pa ipak, moraš se rešiti da mi ga doneseš, inače ćeš poginuti od moje ruke, kunem ti se.

— Milost, gospodine, milost! Tako vam one mlade žene koju volite iza koju možda mislite da je mrtva, a nije mrtva! — uzviknu razbojnik, klečeći i oslanjajući se na ruku, jer je gubitkom krvi počeo gubiti snagu.

— A otkud znaš da ima neka žena koju volim i za koju sam mislio da je mrtva? — upita d’Artanjan.

— Iz pisma koje je u džepu moga druga.

— Eto vidiš da moram imati to pismo — reče d’Artanjan — zato da se nisi ustezao jer, ma kako da mi je odvratno umočiti po drugi put mač u krv takvog nitkova kao što si ti, kunem ti se svojom čašću da ću to učiniti.

Na ove reči d’Artanjan učini tako strašan pokret da se ranjenik podiže.

— Stojte! Stojte! — uzviknu on, dobivši snage od silnog straha. — Ići ću… ići ću!…

D’Artanjan uze pušku pokojnikovu, pusti ovoga preda se i stade ga gurati ka njegovom drugu, bodući ga u leđa vrhom svoga mača.

Strašno je bilo pogledati ovog nesrećnika, koji je ostavljao za sobom krvav trag i, bled kao smrt, pokušavao da se neprimećen dovuče do tela svoga saučesnika, koji je ležao na dvadeset koraka odatle.

Na njegovom licu, koje beše oblio hladan znoj, ogledao se takav strah da se d’Artanjan sažali i, gledajući ga s preziranjem, reče:

— Ja ću ti pokazati razliku između čoveka hrabrog i kukavice kao što si ti; ostani, ja ću ići.

I lakim korakom, posmatrajući oštrim okom kretanje neprijatelja i pomažući se neravnim zemljištem, d’Artanjan dođe do drugog vojnika.

Bilo je dva načina da se dođe do cilja: pretresti ga na mestu ili ga doneti, služeći se njegovim telom kao štitom, i pretresti ga u rovu.

D’Artanjan izabra drugi način i natovari ubicu na leđa baš u trenutku kad neprijatelj pripuca.

Lak potres, potmuo zvuk tri zrna koja su probušila meso, poslednji uzvik i samrtna drhtavica uveriše d’Artanjana da mu je onaj koji ga htede ubiti spasao život.

D’Artanjan se vrati u rov i baci leš pred ranjenika.

Odmah otpoče pretresanje; kožni beležnik, kesa u kojoj je očevidno bio jedan deo novca što ga je razbojnik dobio, kupa i kocke, to beše sva zaostavština umrloga.

On ostavi kupu i kocke gde su ispale, baci kesu ranjenome i žudno otvori beležnik.

Među hartijama bez vrednosti nađe pismo; to beše pismo radi koga je svoj život stavio na kocku:

Kad ste već izgubili trag onoj ženi, te je sad u sigurnosti u manastiru u koji nikad nije trebalo dopustiti da uđe, gledajte bar da ne promašite čoveka; inače, vi znate da je u mene ruka duga i da ćete skupo platiti sto zlatnika koje sam vam dala.

Potpisa nije bilo, ali je bilo očevidno da je pismo miledino. Prema tome on ga zadrža kao dokaz i, u sigurnosti za uglom rova, stade ispitivati ranjenoga. Ovaj mu priznade da je sa svojim drugom, onim istim koji je poginuo, uzeo na sebe da otme jednu mladu ženu, koja je trebalo da iziđe iz Pariza na barijeri La Vilet, no da su svratili u jednu krčmu da popiju koju i tako zakasnili za deset minuta.

— A šta biste učinili sa tom ženom? — upita d’Artanjan sa strahom.

— Trebalo je da je odvedemo u jednu kuću na Kraljevskom trgu — reče ranjenik.

— Da — promrmlja d’Artanjan — u miledin stan.

Tada mladi čovek sa užasom vide kakva je strašna žeđ za osvetom gonila ovu ženu da ga upropasti, i njega i one koji ga vole, i koliko je posvećena u dvorske stvari, kad je sve doznala. Bez sumnje je sva ta obaveštenja dobila od kardinala.

Ali pored svega toga on uvide, sa osećanjem stvarne radosti, da je kraljici pošlo za rukom da pronađe zatvor u kome je jadna gđa Bonasije ispaštala za svoju odanost, i da ju je izbavila iz tog zatvora. Na taj način bilo mu je potpuno objašnjeno pismo koje je dobio od mlade žene i njen prolazak putem za Šajo.

Kao što je Atos prorekao, sad je već bilo mogućno naći gđu Bonasije, jer manastir nije nešto što se ne može osvojiti.

Ta misao povrati mu u srce dobrotu. On se okrenu ranjenome, koji je sa strahom pratio razne promene na licu d’Artanjana, i, pruživši mu ruku, reče:

— No, neću te ostaviti tako. Nasloni se na mene, pa da se vratimo u logor.

— Hoću — reče ranjenik, koji čisto nije mogao verovati u toliku velikodušnost — ali nećete me poslati na vešala.

— Ja sam ti dao reč — reče d’Artanjan — i po drugi put ti poklanjam život.

Ranjenik pade na kolena i ponovo poljubi skut svoga spasioca, ali d’Artanjan, koji nije više imao nikakva razloga da ostane blizu neprijatelja, sam učini kraj znacima njegove zahvalnosti.

Gardist koji se beše vratio posle prvog plotuna javio je da su mu sva četiri druga poginula. Prema tome, svi su se u puku mnogo začudili i obradovali kad se mladi čovek pojavi zdrav i čitav.

D’Artanjan objasni ranu svoga druga jednim ispadom koji je izmislio. On ispriča o smrti drugog vojnika i o opasnosti koja im je grozila. To pričanje bilo je za njega prilika za pravi trijumf. Cela je vojska govorila čitavog dana o toj ekspediciji, a Gospodin mu je čestitao.

Uostalom, kako svako junačko delo nosi sobom i nagradu, delo d’Artanjanovo donelo je ovome spokojstvo koje beše izgubio. Doista, d’Artanjan je mislio da može biti miran, pošto je jedan njegov neprijatelj poginuo, a drugi mu postao odan.

To spokojstvo dokazivalo je jedno: da d’Artanjan još nije poznavao miledi.

XII

ANŽUJSKO VINO

Posle gotovo očajnih vesti o kralju, u logoru se poče širiti glas o njegovom ozdravljenju; i kako je on jedva čekao da lično dođe u opsadu, govorilo se da će se krenuti na put čim bude mogao jahati.

Za to vreme Gospodin, koji je znao da će ga danas-sutra zameniti vojvoda od Angulema ili Basonpjer ili Šomberg, koji su se otimali o komandu, radio je malo, gubio je dane u izviđanju, i nije se usuđivao na kakvo veliko preduzeće da otera Engleze sa ostrva Re, koji su tu držali u opsadi tvrđavu Sen-Marten i utvrđenje La Pre, dok su Francuzi držali u opsadi La Rošel.

D’Artanjan, kao što smo rekli, beše postao spokojniji, što uvek biva posle kakve opasnosti i kad izgleda da opasnosti više nema; samo ga je jedno bacalo u brigu: što ništa ne čuje o svojim prijateljima.

Ali, jednog jutra početkom meseca novembra, sve mu je objasnilo ovo pismo iz Vileroa:

Gospodine d’Artanjane,

G. G. Atos, Portos i Aramis, pošto su se lepo proveli kod mene i mnogo razveselili, napravili su takav nered da ih je istražni sudija, čovek vrlo strog, pritvorio za nekoliko dana; ali ja ispunjavam njihov nalog i šaljem vam dvanaest boca moga anžujskog vina, koje se njima mnogo dopalo; oni hoće da njihovo najmilije vino pijete u njihovo zdravlje.

Vaš ponizni i poslušni sluga

Godo,

ugostitelj gospode musketara

„U dobri čas!” — uzviknu d’Artanjan, — „oni misle na mene u svome zadovoljstvu kao što ja mislim na njih u mojoj čami; razume se da ću piti u njihovo zdravlje, i to vrlo rado; ali neću da pijem sam.”

I d’Artanjan ode dvojici gardista, s kojima je već bio u većem prijateljstvu no sa ostalima, da ih pozove da popiju s njime divno anžujsko vino koje je dobio iz Vileroa. Jedan od ove dvojice gardista beše već pozvat za to veče, a drugi za sutradan; zato ugovoriše sastanak za prekosutra.

Kad se vratio u stan, d’Artanjan posla svih dvanaest boca u gardijsku baraku, preporučivši da se dobro čuvaju; i na dan gozbe, pošto ručak beše zakazan za podne, posla Planšea još u deset časova da sve spremi.

Ponoseći se što se uzdigao na dostojanstvo nastojnika, Planše namisli da sve spremi kao umešan čovek; toga radi uze u pomoć momka jednog d’Artanjanovog gosta, po imenu Furo, i onog lažnog vojnika koji htede ubiti d’Artanjana i koji, ne pripadajući nijednom odredu, beše ostao u službi kod d’Artanjana ili, bolje reći, kod Planšea, otkako mu je d’Artanjan spasao život.

Kad je bilo vreme ručku, gosti dođoše, posedaše i jela se izneše na sto. Planše je služio sa ubrusom preko ruke, Furo je otvarao boce, a Brizmon, tako se zvao ranjenik, pretakao je u staklene boce vino koje kao da se beše zamutilo usled prenošenja. U prvoj boci vina imalo je nešto taloga; Brizmon izruči taj talog u jednu čašu i d’Artanjan mu dopusti da je ispije, jer ubogi grešnik beše još malaksao.

Pošto su pojeli čorbu, gosti htedoše da prinesu prvu čašu ustima, kad najedanput puče top sa utvrđenja Luj i utvrđenja Novog; misleći da je to kakav iznenadni napad, bilo od strane opsednutih ili od strane Engleza, gardisti dočepaše mačeve; d’Artanjan, hitar kao i oni, isto tako, i sva trojica otrčaše na svoja mesta.

Ali tek što su izišli iz barake, videše otkud taj metež; uzvici: „Živeo kralj! Živeo gospodin kardinal!” razlegali su se na sve strane, a doboši se čuli odasvud.

I zaista, kralj, nestrpljiv, kao što smo rekli, beše skratio konake i u tom trenutku stizao je sa celom svojom pratnjom i pojačanjem od deset hiljada ljudi; pred njim i za njim išli su njegovi musketari. D’Artanjan, čija četa beše postrojena, pozdravi svoje prijatelje, koji su ga pratili pogledom, i g. od Trevila, koji ga odmah poznade.

Po svršenom dočeku, sva četiri prijatelja ubrzo se sastadoše i izljubiše.

— Niste mogli doći u zgodniji čas — uzviknu d’Artanjan — meso se nije još ni ohladilo, je l’ te, gospodo? — dodade mladi čovek, okrenuvši se svojim gostima gardistima, koje predstavi svojim prijateljima.

— A, a, izgleda da smo se častili! — reče Portos.

— Nadam se — reče Aramis — da nema žena na vašem ručku.

— Ima li dobra vina u ovoj vašoj čatrlji? — upita Atos.

— Ima vaše, dragi prijatelji, — odgovori d’Artanjan.

— Naše vino? — reče Atos začuđen.

— Jest, ono što ste mi vi poslali.

— Mi vam poslali vino?

— Pa znate, ono vaše anžujsko?

— Znam o kome vinu govorite.

— O vinu koje vi najviše volite.

— Na svaki način, kad nemam ni šampanjca ni šambertena.

— E, kako nema ni šampanjca ni šambertena, zadovoljićemo se ovim.

— Dakle tako, nabavili ste anžujsko vino? — reče Portos.

— Bože sačuvaj, to je vino koje mi je poslato od vas.

— Od nas? — povikaše sva trojica musketara.

— Jeste li vi, Aramise, poslali to vino? — upita Atos.

— Nisam; a vi, Portose?

— Nisam; a vi, Atose?

— Nisam ni ja.

— Ako niste vi — reče d’Artanjan — poslao ga je vaš gostioničar.

— Naš gostioničar?

— Pa da, vaš gostioničar, Godo, ugostitelj musketara.

— Vere mi, od koga je da je — reče Portos — ogledajmo ga, pa ako bude dobro, popićemo ga.

— Ne — reče Atos — ne pijmo vino za koje ne znamo od koga je.

— Imate pravo, Atose, — reče d’Artanjan. — Dakle, nijedan od vas nije naredio gostioničaru Godou da mi pošalje vino?

— Nijedan, a međutim poslao vam ga je s naše strane?

— Evo pisma! — reče d’Artanjan.

I on pruži pismo svojim drugovima.

— To nije njegov rukopis! — reče Atos. — Ja ga poznajem; ja sam pred polazak isplatio naš račun.

— Lažno pismo — reče Portos — mi nismo ni bili zatvoreni.

— D’Artanjane, — reče Atos s prebacivanjem — kako ste mogli misliti da smo pravili nered?…

D’Artanjan preblede i sav uzdrhta.

— Ti me plašiš — reče Atos, koji mu je govorio ti samo u ozbiljnim prilikama — šta se to dogodilo?

— Pohitajmo, pohitajmo, prijatelji! — uzviknu d’Artanjan. — Strašna mi sumnja senu kroz glavu: da i to nije osveta one žene?

Sad Atos preblede.

D’Artanjan polete ka baraci, a za njim pohitaše i tri musketara i oba gardista.

Prvo što pade u oči d’Artanjanu kad je ušao u trpezariju beše Brizmon, koji je ležao na zemlji i valjao se u strašnim grčevima.

Planše i Furo, bledi kao smrt, pokušavali su da mu pomognu, ali je bilo jasno da je svaka pomoć izlišna; sve crte samrtnika grčile su se u samrtnoj borbi.

— Ah — uzviknu on kad spazi d’Artanjana — ah, to je strašno! Tobože mi poklanjate život, a ovamo me trujete!

— Ja! — uzviknu d’Artanjan. — Ja, nesrećniče, šta to govoriš?

— Velim da ste mi dali ovo vino, da ste mi vi rekli da pijem, velim da ste mi se hteli osvetiti i da je to užasno.

— Nisam, Brizmone, — reče d’Artanjan — nisam, kunem vam se, uveravam vas…

— Oh, ali ima boga! On će vas kazniti! Bože, daj da i on jednoga dana pati ovo što ja patim!

— Kunem vam se svetim jevanđeljem — uzviknu d’Artanjan nagnuvši se nad samrtnikom — da nisam znao da je vino otrovano i da sam ga i sam hteo piti.

— Ne verujem vam — reče vojnik.

I izdahnu u užasnim mukama.

— Strašno, strašno! — mrmljao je Atos, dok je Portos razbijao boce, a Aramis, malo kasno, naredio da se pošalje po ispovednika.

— Oh, prijatelji, — reče d’Artanjan — vi ste mi još jedanput spasli život, ne samo meni nego i ovoj gospodi. Gospodo, — reče on obraćajući se gardistima — ja vas molim da o ovome nikom ništa ne govorite; velike ličnosti umešane su, možda, u ovo što ste videli i sva nesreća za ovo snašla bi nas.

— Ah, gospodine, — šaputao je Planše više mrtav no živ — ah, gospodine, ja sam se srećno spasao.

— Šta, huljo, — uzviknu d’Artanjan — hteo si piti moje vino?

— U zdravlje kraljevo, gospodine; hteo sam popiti samo jednu čašu, ali mi Furo reče da me zovu.

— Ah — reče Furo, kome su zubi cvokotali od straha — ja sam hteo da ga udaljim da bih sam pio.

— Gospodo, — reče d’Artanjan, obraćajući se gardistima — vi ćete već pojmiti da bi gozba bila vrlo tužna posle ovoga što se dogodilo, zato vas molim da me izvinite i da odložimo čast za drugi put.

Oba gardista učtivo primiše d’Artanjanovo izvinjenje i, pojmivši da četiri prijatelja žele ostati sami, odoše.

Kad su mladi gardist i tri musketara ostali bez svedoka, oni se zgledaše kao ljudi koji su potpuno shvatili ozbiljnost položaja.

— Pre svega — reče Atos — iziđimo iz ove sobe; prisustvo mrtvaca koji je umro nasilnom smrću nije nimalo prijatno.

— Planše, — reče d’Artanjan — preporučujem vam leš ovog jadnika. Neka se sahrani u stalnom groblju. On je, istina, učinio jedan zločin, ali se pokajao.

I četiri prijatelja iziđoše iz sobe, ostavivši Planšeu i Furou da se pobrinu za sahranu Brizmona.

Gostioničar im dade drugu sobu, u kojoj ih posluži barenim jajima i vodom koju je Atos sam zahvatio na izvoru. U nekoliko reči Portos i Aramis bili su obavešteni.

— Kao što vidite, dragi prijatelju, — reče d’Artanjan Atosu — to je borba na život i smrt.

Atos klimnu glavom.

— Da — reče on — vidim, ali mislite li da je to ona?

— Uveren sam.

— Pravo da vam kažem, ja još sumnjam.

— Ali onaj krinov cvet na ramenu?

— To je neka Engleskinja koja je učinila kakav zločin u Francuskoj i zbog toga žigosana.

— Atose, to je vaša žena, i opet vam kažem — ponavljao je d’Artanjan — zar se ne opominjete kako se lik i opisi slažu?

— Pri svem tom ja bih rekao da je ona mrtva, tako sam je dobro bio obesio.

Sad d’Artanjan odmahnu glavom.

— Pa šta da se radi? — reče mladi čovek.

— Zaista ne možemo ostati ovako s mačem koji nam večito visi nad glavom — reče Atos; — moramo izići iz ovog položaja.

— Ali kako?

— Slušajte, gledajte da je nađete i da se objasnite s njom; recite joj: „Mir ili rat! Dajem vam svoju plemićku reč da neću nikad ništa reći za vas, da neću nikad ništa raditi protiv vas; a vi ćete mi se svečano zakleti da ćete me ostaviti na miru; inače ću naći kancelara, naći ću kralja, naći ću dželata, uzbuniću dvor protiv vas, prokazaću vas kao žigosanu, predaću vas sudu, a ako vas sud oslobodi, onda ću vas, tako mi moje plemićke reči, sam ubiti gde vas nađem, kao što bih ubio besnoga psa.”

— To je dobro sredstvo — reče d’Artanjan — ali gde da je nađem?

— Vreme, dragi prijatelju, vreme će stvoriti priliku, a prilika je prava kocka; što čovek više uloži, više ce dobiti, ako ume da čeka.

— Jest, ali čekati okružen ubicama i trovačima…

— Ne mari ništa! — reče Atos. — Bog nas je čuvao dosad, bog će nas čuvati odsad.

— Jest, nas; uostalom, mi smo muškarci i naš je poziv da stavljamo život na kocku, ali ona! — dodade poluglasno.

— Ko ona? — upita Atos.

— Konstancija.

— Gospođa Bonasije! Ah — reče Atos — jadni prijatelju, ja sam zaboravio da ste zaljubljeni.

— Pa zar niste videli iz pisma koje ste našli kod onog nitkova što je poginuo da je u nekom manastiru? — reče Aramis. — U manastiru je vrlo lepo i, čim se svrši opsada La Rošela, obećavam vam da ću i sam…

— Dobro, dobro, dragi Aramise, — reče Atos — znamo da želite stupiti u sveštenike.

— Ja sam musketar samo privremeno — reče skromno Aramis.

— Izgleda da odavno nije dobio nikakva glasa od svoje dragane — reče tiho Atos — ali ne obraćajte pažnje, mi to već znamo.

— Meni se čini — reče Portos — da ima jedno sasvim prosto sredstvo.

— Koje? — upita d’Artanjan.

— Velite da je u nekom manastiru? — prihvati Portos.

— Da

— Lepo!… Čim se opsada svrši, odvešćemo je iz tog manastira.

— Jest, ali treba znati u kom je manastiru.

— To je istina — reče Portos.

— Pa vi rekoste, dragi d’Artanjane, da je kraljica izabrala taj manastir za nju? — reče Atos.

— Tako bar mislim.

— Tu nam onda Portos može pomoći.

— A kako to, molim vas?

— Pa preko vaše markize, vaše vojvotkinje, vaše princeze; ona je bez sumnje vrlo moćna.

— Pst! — reče Portos i prinese prst ustima — ona je, čini mi se, uz kardinala, zato ne treba ništa da zna.

— Onda ću ja doznati — reče Aramis.

— Vi Aramise, — uzviknuše sva tri prijatelja — a kako?

— Preko kraljičinog sveštenika, s kojim se dobro poznajem… — reče Aramis i pocrvene.

I na ovo uveravanje četiri prijatelja, koji behu dovršili svoj skromni ručak, rastadoše se, s obećanjem da se još isto veče opet sastanu; d’Artanjan se vrati u svoj stan, a musketari odoše u kraljev dvor, gde je trebalo da se pobrinu za stan.

XIII

KRČMA „KOD CRVENOG GOLUBARNIKA”

Čim je došao, kralj, koji je toliko hitao da se nađe pred neprijateljem i koji je kao i kardinal, samo s većim pravom, mrzeo Bakingema, htede preduzeti sve mere, najpre da otera Engleze sa ostrva Re, a zatim da navali jače na La Rošel; ali i pokraj njegove volje zadržaše ga razmirice koje su izbile između Basonpjera i Šonberga protiv vojvode od Angulema.

G. G. od Basonpjera i Šomberg behu maršali i polagali su pravo na komandovanje vojskom pod zapovedništvom kraljevim; ali kardinal, bojeći se da Basonpjer, koji je u duši bio hugenot, ne napadne mlitavo Engleze i Rošelce, svoju braću po veri, isticao je vojvodu od Angulema, koga kralj po njegovom savetu beše naimenovao za glavnog komandanta. Da ne bi Basonpjer i Šomberg napustili vojsku, morala se svakome dati zasebna komanda; Basonpjer se ulogori severno od varoši, od La Lea do Donpjera; vojvoda od Angulema istočno, od Donpjera do Perinjija; a g. od Šomberga južno, od Perinjija do Angutena.

Stan Gospodina beše u Donpjeru.

Stan kraljev bio je čas u Etreu, čas u La Žariju.

Najzad, stan kardinalov beše na brežuljku, kod mosta La Pjer, u jednoj prostoj kući koja je bila bez ikakvog opkopa.

Na taj način Gospodin je motrio na Basonpjera; kralj na vojvodu od Angulema, a kardinal na g. od Šomberga.

Čim je ovaj raspored učinjen, preduzeto je da se Englezi oteraju sa ostrva.

Sticaj prilika beše povoljan; Englezi, kojima je, pre svega, bila potrebna dobra hrana da bi mogli biti dobri vojnici, ne imajući za jelo ništa drugo do usoljeno meso i rđav dvopek, imali su u svome logoru mnogo bolesnika. Pored toga, more, koje je u to doba godine vrlo nemirno na svim obalama Okeana, svaki dan je razbijalo po koju omanju lađu, i cela obala, od Egijona do šanca, beše prilikom svakog priliva sva pokrivena ostacima od raznolikih jedrilica. Posledica toga: čak da kraljevi vojnici i ne izlaze iz logora, Bakingem će, koji se na ostrvu držao jedino iz tvrdoglavosti, morati jednog dana dići opsadu.

Ali kako g. od Toaraka dostavi da se u neprijateljskom logoru uveliko sprema za nov juriš, kralju se učini da jednom treba svemu učiniti kraj i izdade potrebne naredbe za odsudnu borbu.

Kako nam nije namera da opisujemo opsadu nego, naprotiv, da saopštimo iz nje samo događaje koji imaju veze sa našom pričom, to ćemo se zadovoljiti da kažemo, u dve reči, da je preduzeće uspelo, na veliko iznenađenje kraljevo, a u veliku slavu g. kardinala. Potiskivani stopu po stopu, tučeni u svima sukobima, razbijeni pri prelasku na ostrvo Loa, Englezi biše primorani da se ponovo ukrcaju, ostavivši na bojištu dve hiljade ljudi, među kojima je bilo pet pukovnika, tri potpukovnika, dve stotine pedeset kapetana i dvadeset uglednih plemića, četiri topa i šezdeset zastava, koje je Klod od Sen-Simona doneo u Pariz, gde su sa velikom svečanošću povešane o svodove Bogorodičine crkve.

Blagodarenja su priređena u logoru, a odatle se raširiše po celoj Francuskoj.

Kardinal je, dakle, mogao nastaviti opsadu nemajući se, bar privremeno, čega bojati od strane Engleza.

Ali, kao što rekosmo, mir je bio privremen.

Jedan poslanik vojvode Bakingema, po imenu Montegi, beše uhvaćen, i tako se saznalo da postoji savez između Nemačke, Španije, Engleske i Lorene.

Taj je savez bio upravljen protiv Francuske.

Sem toga, u Bakingemovom stanu, koji je on morao napustiti brže no što je mislio, nađene su hartije koje su potvrdile postojanje tog saveza i koje su, kako tvrdi g. kardinal u svojim memoarima, jako kompromitovale gospođu od Ševreza, pa, prema tome, i kraljicu.

Sva odgovornost padala je na kardinala, jer ko hoće da bude neograničeni ministar mora biti i odgovoran; zato su svi izvori njegovog velikog genija dan i noć bili napregnuti i zauzeti osluškivanjem i najmanjeg šuma koji je dolazio iz velikih evropskih kraljevina.

Kardinal je poznavao Bakingemovu preduzimljivost, a naročito njegovu mržnju; ako savez koji je grozio Francuskoj odnese pobedu, sav njegov uticaj propao je: politika španska i politika austrijska imale bi svoje predstavnike u Luvru, u kome su dotle imale samo svoje pristalice; on, Rišelje, francuski ministar, odličan ministar narodni, propao je. Kralj, iako ga je slušao kao dete, mrzeo ga je kao što dete mrzi svoga učitelja i ostavio bi ga ličnoj osveti svoga brata i osveti kraljičinoj; on bi, dakle, propao, a možda i Francuska s njim. Valjalo je sve to preduprediti.

Zato su u kuću na mostu La Pjer, u kojoj se kardinal beše nastanio, i dan i noć dolazili ulaci, kojih je svakog trenutka bivalo sve više.

To vam behu kaluđeri kojima su mantije stajale tako rđavo da je lako bilo poznati da pripadaju crkvi koja vojuje; žene koje su bile neprestano u odelu paževa i čije široke čakšire nisu mogle potpuno da sakriju obline; najzad seljaci crnih ruku, ali finih nogu, u kojima si sa čitave milje mogao poznati otmene ljude.

Zatim druge pohode manje prijatne, jer u dva-tri maha rašču se da kardinal umalo nije ubijen.

Istina, neprijatelji kardinalovi govorili su da je on sam pootpuštao nevešte ubice, da bi po potrebi imao prava upotrebiti prinudne mere; ali ne treba verovati ni onome što govore ministri, ni onome što govore njihovi neprijatelji.

To, uostalom, nije nimalo smetalo kardinalu, kome ni njegovi najogorčeniji protivnici nisu nikad sporili ličnu hrabrost, da često izlazi noću, čas da izda vojvodi od Angulema važne zapovesti, čas da se razgovara s kraljem, čas da se dogovori s kakvim glasnikom koga nije hteo pustiti u svoj stan.

Što se tiče musketara, koji nisu imali gotovo nikakva posla u opsadi, oni nisu držani strogo i veselo su provodili život. To im je bilo utoliko lakše, naročito trojici naših drugova, što su kao prijatelji g. od Trevila lako dobijali od ovoga naročita dopuštenja da se mogu zadržati i pošto se logor zatvori.

Jedno veče, kad d’Artanjan, koji je bio u rovu, nije mogao ići s njima, Atos, Portos i Aramis, na svojim bojnim konjima, uvijeni u ogrtače, s rukom na pištoljima, vraćali su se iz jedne krčme koju pre dva dana Atos beše pronašao na putu za La Žari i koja se zvala „Kod crvenog golubarnika”. Idući putem koji je vodio u logor, s najvećom opreznošću, kao što smo rekli, jer su se bojali zasede, otprilike na četvrt milje od sela Boanara, učini im se da čuju topot konja koji su im dolazili u susret; sva trojica odmah zastadoše primakoše se jedan drugome i tako čekahu na sredini puta; posle jednog trenutka, pri svetlosti meseca koji se pomaljao iza oblaka, spaziše na savijutku puta dva konjanika, koji tako isto zastadoše kad njih ugledaše, dogovarajući se da li da nastave put ili da se vrate. Ovo ustezanje probudi sumnju kod musketara i Atos, stupivši nekoliko koraka napred, uzviknu odlučnim glasom:

— Ko je?

— Ko ste vi? — odgovori jedan od ona dva konjanika.

— To nije nikakav odgovor! — reče Atos. — Ko ide? Odgovarajte, inače ćemo vas napasti.

— Pazite šta činite, gospodo! — reče tada jedan zvučan glas koji kao da beše navikao da zapoveda.

— Ovo je neki viši oficir koji obilazi straže — reče Atos. — Šta da radimo, gospodo?

— Ko ste vi? — reče isti glas, istim zapovedničkim tonom. — Odgovarajte, jer možete rđavo proći zbog svoje neposlušnosti.

— Kraljevi musketari — reče Atos, sve više uveren da čovek koji ih pita ima prava na to.

— Iz koje čete?

— Iz čete gospodina od Trevila.

— Priđite pa mi kažite šta radite u ovo doba ovde.

Sva tri prijatelja pođoše napred, pokunjeni, jer su sad bili uvereni da imaju pred sobom neku veliku ličnost, i ostaviše Atosu da on odgovara.

Jedan od ove dvojice konjanika, onaj koji je drugi progovorio, beše na deset koraka ispred svog druga; Atos dade znak Portosu i Aramisu da i oni malo izostanu, i sam stupi napred.

— Oprostite, gospodine oficiru, — reče Atos — nismo znali ko je pred nama, ali mogli ste se uveriti da dobro čuvamo stražu.

— Vaše ime? — reče oficir, koji jedan deo svoga lica beše zaklonio ogrtačem.

— Ali, gospodine, — reče Atos, koji se poče buniti protiv ovog ispitivanja — ko ste vi? Dajte mi dokaz, molim vas, da imate prava pitati me.

— Vaše ime? — ponovi po drugi put konjanik, spustivši ogrtač tako da mu lice osta otkriveno.

— Gospodin kardinal! — uzviknu musketar preneražen.

— Vaše ime? — reče i po treći put Njegova preuzvišenost.

— Atos — odgovori musketar.

Kardinal dade znak štitonoši, koji mu priđe.

— Ova tri musketara ići će s nama — reče on tihim glasom — neću da se zna da sam izlazio iz logora; ako ih povedemo, bićemo sigurni da neće nikome ništa reći.

— Mi smo plemići, monsenjeru, — reče Atos. — Ištite od nas časnu reč pa se ništa ne bojte: bogu hvala, mi umemo čuvati tajne.

Kardinal upravi svoj oštri pogled na ovog odvažnog čoveka.

— Vi imate dobro uvo, gospodine Atose, ali sad čujte ovo: ne molim vas ja da me pratite zato što sam nepoverljiv prema vama, nego radi svoje sigurnosti; vaša dva druga su bez sumnje gospoda Portos i Aramis?

— Da, Vaša preuzvišenosti, — reče Atos, dok se musketari koji behu izostali približiše sa šeširom u ruci.

— Ja vas poznajem, gospodo, — reče kardinal. — Znam da niste sasvim moji prijatelji, i to mi je žao, ali isto tako znam da ste hrabri i čestiti plemići i da se može osloniti na vas. Gospodine Atose, ukažite mi čast da me pratite s vašim prijateljima i tako ću imati pratnju na kojoj će mi pozavideti i Njegovo veličanstvo, ako ga budemo sreli.

Tri musketara duboko se pokloniše na svojim konjima.

— Vaša je preuzvišenost vrlo dobro učinila što nas je povela sa sobom — reče Atos. — Mi smo sreli putem ljude vrlo strašna lica i, štaviše, sa četvoricom od njih imali smo svađu u krčmi „Kod crvenog golubarnika”.

— Svađu, a zašto, gospodo? — upita kardinal. — Vi znate da ja ne volim svađe!

— Baš zato i imam čast izvestiti Vašu preuzvišenost o onome što se dogodilo, jer bi mogla to čuti od drugoga i, na osnovu lažne dostave, misliti da smo mi krivi.

— A kakav je bio ishod te svađe? — upita kardinal i nabra obrve.

— Moj prijatelj Aramis ranjen je mačem u rame, što mu neće smetati, kao što Vaša preuzvišenost može videti, da sutra juriša ako Vaša preuzvišenost naredi juriš.

— Ali vi niste ljudi koji će olako primiti udarce mača — reče kardinal. — Budite iskreni, gospodo, mora da ste koji od njih vratili; ispovedite se, vi znate da ja imam prava praštati grehove.

— Monsenjeru, — reče Atos — ja nisam ni uzeo mač u ruke, nego sam ščepao svoga protivnika rukama i bacio sam ga kroz prozor; izgleda — nastavi Atos s ustezanjem — da je u padu slomio nogu.

— A, a! — reče kardinal. — A vi, gospodine Portose?

— Ja sam, monsenjeru, znajući da je dvoboj zabranjen, dohvatio jednu klupu i udario sam njome jednoga od tih razbojnika tako da sam mu, čini mi se, prebio ruku.

— Dobro — reče kardinal — a vi, gospodine Aramise?

— Ja, monsenjeru, kako sam vrlo tihe naravi i kako nameravam, što možda monsenjer i ne zna, stupiti u monahe, ja sam hteo da rastavim svoje drugove, kad mi jedan od tih nitkova mučki probode mačem levu ruku; tada sam izgubio strpljenje, izvukao mač i, kako je ponovo naleteo na mene, čini mi se da mu je moj mač prošao kroz telo; znam samo da je pao i da su ga odneli zajedno s njegovim drugovima.

— Do vraga, gospodo, tri čoveka onesposobljena za borbu i sve zbog jedne mehanske svađe; a oko čega se izrodila ta svađa?

— Ti su nitkovi bili pijani — reče Atos — i znajući da se u krčmi nalazi jedna žena, koja to veče beše došla, hteli su da obiju vrata.

— Da obiju vrata — reče kardinal — a zašto?

— Bez sumnje da izvrše nad njom nasilje — reče Atos — ja sam već imao čast reći Vašoj preuzvišenosti da su ti nitkovi bili pijani.

— A ta je žena bila mlada i lepa? — upita kardinal s izvesnim nespokojstvom.

— Mi je nismo videli, monsenjeru, — reče Atos.

— Niste je videli! Vrlo dobro — nastavi živo kardinal — dobro ste učinili što ste branili čast jedne žene i kako i sam idem u krčmu „Kod crvenog golubarnika”, znaću govorite li istinu.

— Monsenjeru,— reče Atos — mi smo plemići i nijedan od nas ne bi slagao da bi sačuvao život.

— Ja i ne sumnjam u vaš iskaz, gospodine Atose, ni najmanje ne sumnjam; dakle — dodade on da bi okrenuo razgovor — ta je žena bila sama.

— S njom je bio i jedan čovek — reče Atos — ali kako se taj čovek pored sve larme nije pojavio, znači da je neka kukavica.

— Ne sudite prenagljeno, veli jevanđelje — odgovori kardinal.

Atos se pokloni.

— A sad — nastavi Njegova preuzvišenost — znam što sam hteo znati; pođite za mnom.

Musketari prođoše iza kardinala, koji ponovo uvi lice u ogrtač i pođe hodom, tako da je išao na osam do deset koraka ispred svojih pratilaca.

Naskoro stigoše u mirnu i usamljenu krčmu: gostioničar je, bez sumnje, znao kakvog velikog gosta očekuje i, prema tome, uklonio je ostale goste.

Na deset koraka pred vratima kardinal dade znak svome štitonoši i musketarima da stanu; jedan potpuno osedlan konj beše privezan za prozor; kardinal kucnu triput i na izvestan način.

Neki čovek uvijen u ogrtač iziđe odmah i izmeni nekoliko brzih reči s kardinalom; posle toga usede na konja i ode u pravcu Siržera, u istom pravcu u kome je bio i Pariz.

— Pođite, gospodo, — reče kardinal.

— Rekli ste mi istinu, gospodo, — reče on obraćajući se musketarima — i do mene neće stajati da naš večerašnji susret ne bude koristan po vas; sad, pođite za mnom.

Kardinal sjaha i musketari učiniše to isto; kardinal dade uzdu svoga konja štitonoši, a musketari privezaše uzde svojih konja za prozor.

Krčmar je stajao na pragu; za njega je kardinal bio samo oficir koji je došao u posetu jednoj gospođi.

— Imate li kakvu sobu u prizemlju, u kojoj me ova gospoda mogu pričekati kraj dobre vatre — upita kardinal.

Krčmar otvori vrata od jedne velike sobe, u kojoj rđava peć pre kratkog vremena beše zamenjena velikim i lepim kaminom.

— Imam ovu — reče on.

— Dobro — reče kardinal — uđite u ovu sobu, gospodo, i pričekajte me; neću se zadržati više od po časa.

I dok su musketari ulazili u sobu, dotle se kardinal, ne tražeći nikakva obaveštenja, pope uz stepenice kao čovek kome nije bilo potrebno pokazivati put.

XIV

KORIST OD ČUNKOVA

Bilo je očevidno da su naši prijatelji, rukovođeni jedino svojim viteštvom i ne sluteći, učinili veliku uslugu nekome koga je kardinal naročito štitio.

Sad, ko je bio taj neko? To su se prvo zapitali musketari; i kad su videli da ih nijedan odgovor koji im je mogla dati njihova pamet ne zadovoljava, Portos dozva krčmara i zatraži kocke.

Portos i Aramis sedoše za jedan sto i stadoše se kockati. Atos je hodao i razmišljao.

Razmišljajući i hodajući gore-dole, Atos je prolazio pored slomljenog čunka od peći, čiji je kraj ulazio u gornju sobu; i kad god bi prošao, čuo je neki nejasan govor, koji naposletku privuče njegovu pažnju. Atos priđe i ču nekoliko reči, koje mu se učiniše tako vredne pažnje da dade svojim drugovima znak da ćute, a sam prisloni uvo na donji kraj čunka.

— Slušajte, miledi, — govorio je kardinal — stvar je vrlo važna; sedite da razgovaramo.

— Miledi! — promrmlja Atos.

— Slušam Vašu preuzvišenost s najvećom pažnjom — odgovori neki ženski glas od koga musketar uzdrhta.

— Jedna mala lađa s engleskom poslugom, na kojoj je kapetan moj čovek, čeka vas na ušću Šarante, kod utvrđenja La Poent; ona će odjedriti sutra ujutru.

— Onda moram još noćas otići tamo.

— Sad odmah, to jest, čim primite uputstva od mene. Dva čoveka koja ćete naći na vratima biće vam pratioci; ja ću izići prvi a vi ćete izići pola časa posle mene.

— Dobro, monsenjeru. Sad da pređemo na zadatak koji hoćete da mi poverite; kako želim i dalje uživati poverenje Vaše preuzvišenosti, izvolite mi kazati sve kratko i jasno, kako ne bih ni u čemu pogrešila.

Između ove dve ličnosti zavlada za trenutak duboka tišina; bilo je očevidno da kardinal unapred odmerava izraze koje će upotrebiti i da miledi prikuplja sve svoje umne sposobnosti da bi shvatila ono što će joj kardinal reći, da bi to posle dobro zapamtila.

Atos iskoristi ovaj trenutak te reče svojim drugovima da zabrave vrata iznutra i dade im znak da zajedno s njim slušaju.

Musketari, koji su voleli svaku udobnost, doneše stolice i za sebe i za Atosa. Zatim sva trojica posedaše, primakoše glave i naperiše uši.

— Otići ćete u London — nastavi kardinal. — Kad dođete u London, naći ćete vojvodu od Bakingema.

— Moram napomenuti Vašoj preuzvišenosti — reče miledi — da je Njegova milost vrlo nepoverljiva prema meni posle onog događaja s brilijantskim resama, za koje je uvek sumnjala na mene.

— Sad i nije reč o tome da zadobijete njegovo poverenje — reče kardinal — nego da iziđete preda nj otvoreno i pošteno, kao pregovarač.

— Otvoreno i pošteno — ponovi miledi s neiskazanim izrazom dvoličnosti.

— Jeste, otvoreno i pošteno — nastavi kardinal istim tonom — celo pregovaranje treba da bude otvoreno.

— Ja ću postupiti tačno po uputstvima koja očekujem od Vaše preuzvišenosti.

— Otići ćete vojvodi od Bakingema i reći ćete mu da znam za sve njegove pripreme i da me one nimalo ne plaše jer ću na prvi njegov pokret upropastiti kraljicu.

— Hoće li on verovati da je Vaša preuzvišenost u stanju izvršiti svoju pretnju?

— Hoće, jer imam dokaza.

— Potrebno je da mu kažem te dokaze, kako bi ih mogao oceniti.

— Na svaki način, i zato ćete mu reći da ću izneti na javnost izveštaj Boa Rovera i markiza od Botrija o njegovom sastanku s kraljicom kod gospode konetablove, ono veče kad je gospođa konetablova priredila zabavu s maskama; da bi bio potpuno uveren, reći ćete mu da je došao u kostimu Velikog Mogola, koji je trebalo da ima vitez od Giza, i koji je on kupio od ovoga za tri hiljade pistola.

— Dobro, monsenjeru.

— Reći ćete mu da ću objaviti sve pojedinosti o njegovom dolasku i odlasku one noći kad se uvukao u dvor u odelu talijanskog vračara; da ne bi i dalje sumnjao u tačnost mojih obaveštenja, reći ćete mu da je pod ogrtačem imao dugačku belu haljinu, išaranu crnim suzama, mrtvačkim glavama i ukrštenim kostima, jer, u slučaju iznenađenja, trebalo je da se izda za avet Bele gospođe koja se, kao što je poznato, javlja u Luvru uvek pred kakav veliki događaj.

— Je li to sve, monsenjeru?

— Recite mu da znam dalje i sve pojedinosti događaja u Amijenu, da ću naručiti da se o njemu napiše mali duhovit roman, s planom bašte i sa slikama glavnih junaka te noćne scene.

— Reći ću mu.

— Recite mu, dalje, da je Montegi u mojim rukama, u Bastilji, da kod njega nije nađeno nikakvo pismo, to je istina, ali da će ga muke naterati da kaže sve što zna, pa čak… i ono što ne zna.

— Divota!

— Naposletku, dodajte da je Njegova milost, ostavljajući naglo ostrvo Re, zaboravila u svome stanu izvesno pismo gospođe od Ševreza, koje veoma mnogo kompromituje kraljicu, jer dokazuje da Njeno veličanstvo ne samo voli kraljeve neprijatelje nego čak i kuje zavere s neprijateljima Francuske. Jeste li dobro upamtili sve što sam vam rekao?

— Vaša preuzvišenost može suditi: igranka gospođe konetablove, noć u Luvru, veče u Amijenu, zatvaranje Montegija, pismo gospođe od Ševreza.

— Tako je — reče kardinal — imate dobro pamćenje, miledi.

— Ali — dodade ona kojoj je kardinal ovako polaskao — ako pored svih tih razloga vojvoda ne popusti i nastavi pretiti Francuskoj?

— Vojvoda je zaljubljen do ušiju ili, bolje reći, kao kakav glupak — prihvati Rišelje s velikom gorčinom; — kao ono stari paladin; on je preduzeo ovaj rat jedino zato da dobije koji pogled od svoje lepotice. Ako zna da taj rat može stati časti a, možda, i slobode gospođu njegovih misli, kako on veli, stojim vam dobar da će se dobro promisliti.

— Pa ipak — reče miledi s navaljivanjem koje je dokazivalo da želi biti načisto dokle ide zadatak koji joj je poveren — pa ipak, ako ostane uporan?

— Ako ostane uporan — reče kardinal — to nije verovatno.

— Ali je mogućno — reče miledi.

— Ako ostane uporan…

Njegova Preuzvišenost zastade malo pa nastavi:

— Ako ostane uporan, ja ću se ponadati u jedan od onih događaja koji iz osnova remete države.

— Kad bi Njegova preuzvišenost htela da mi pobroji u istoriji nekoliko takvih događaja — reče miledi — možda bih i u budućnosti uživala njegovo poverenje.

— Eto, na primer — reče Rišelje — kad je 1610. godine slavni kralj Anri IV, sa gotovo istih razloga koji danas rukovode vojvodu, hteo zauzeti Flandriju i Italiju, da bi ujedanput s dve strane zadao udarac Austriji, zar se tada nije desio događaj koji je spasao Austriju? Zašto kralj Francuske ne bi bio isto tako srećan kao i austrijski car?

— Vaša preuzvišenost misli na udarac nožem u ulici Feroneri?

— Tako je — reče kardinal.

— Zar se Vaša preuzvišenost ne boji da smrt Ravajakova može zaplašiti one kojima bi palo na pamet da se ugledaju na nj?

— U svako doba i u svim zemljama, naročito ako su te zemlje podeljene verom, biće fanatika koji će jedva dočekati da budu mučenici. I, vidite, sad mi baš pade na pamet da su puritanci neobično gnevni na vojvodu od Bakingema i da ga njihovi propovednici označuju kao Antihrista.

— Pa — reče miledi.

— Pa — nastavi kardinal nemarno — sad, na primer, ne bi ništa drugo trebalo nego da se nađe kakva lepa, mlada, vešta žena koja bi lično imala da se osveti vojvodi. Takva se žena može naći; vojvoda je čovek vrlo srećan u ljubavi i, ako je posejao mnogo ljubavi svojim obećanjima na večitu vernost, morao je posejati i mnogo mržnje svojom večitom nevernošću.

— Nema sumnje — reče hladno miledi — takva se žena može naći.

— E, vidite, takva žena, koja bi tutnula nož Žaka Klemena ili Ravajaka u ruke kakvog fanatika, spasla bi Francusku.

— Jest, ali bi bila saučesnica u jednom ubistvu.

— Je li se ikad doznalo za saučesnike Ravajaka ili Žaka Klemena?

— Nije, jer su možda stojali tako visoko da se niko nije usudio tražiti ih; ne bi se radi svakoga zapalila Sudska palata, monsenjeru.

— Vi, dakle, mislite da Sudska palata nije izgorela slučajno? — upita kardinal tonom kojim bi upitao za neku sasvim neznatnu stvar.

— Ja ne mislim ništa, monsenjeru, — odgovori miledi — samo pominjem jedan fakat i velim da bih bila mnogo manje obazriva da se zovem gospođica od Monpansija ili kraljica Marija Mediči, mesto što se zovem prosto ledi Klarik.

— Imate pravo — reče Rišelje — pa šta biste hteli?

— Htela bih jedan nalog koji bi unapred odobrio sve što bih našla za potrebno učiniti za dobro Francuske.

— Ali trebalo bi, pre svega, naći takvu ženu koja bi imala da se osveti vojvodi.

— Nađena je — odgovori miledi.

— Posle, trebalo bi naći fanatika koji će poslužiti kao oruđe božje pravde.

— Naći će se, monsenjeru.

— Lepo — reče vojvoda — onda će biti vremena davanju naloga koji ste tražili malopre.

— Vaša preuzvišenost ima pravo — reče miledi — i ja sam pogrešila što sam u zadatku kojim mi je ukazana čast videla drugo nešto, a ne ono što je u stvari, to jest, da treba reći vojvodi: da su Vašoj preuzvišenosti poznata razna prerušavanja pomoću kojih je uspeo prići kraljici za vreme svečanosti koju je priredila gospođa konetablova; da imate dokaza o sastanku koji je kraljica imala sa izvesnim talijanskim astrologom, koji nije niko drugi do vojvoda od Bakingema; da ste naručili jedan duhovit roman o događaju u Amijenu, s planom bašte u kojoj se taj događaj desio i sa slikama junaka koji su u njemu sudelovali; da je Montegi u Bastilji i da ga muke mogu nagoniti da kaže stvari kojih se seća, pa čak i stvari koje je zaboravio; najzad, da imate izvesno pismo gospođe od Ševreza, nađeno u stanu Njegove milosti, koje neobično kompromituje ne samo onu koja ga je pisala nego i onu u čije ime je pisano. I, ako se vojvoda pored svega ovoga usprotivi, meni, čija se uloga zaustavlja na ovome što sam rekla, ne ostaje ništa drugo no da se molim bogu da kakvim čudom spase Francusku. Je li tako, monsenjeru, nemam ništa drugo da radim?

— Tako je — odgovori suvo kardinal.

— A sad — reče miledi, čineći se da nije primetila promenu tona vojvodinog prema njoj — sad kad sam čula uputstva Vaše preuzvišenosti, odnosno njenih neprijatelja, hoće li mi monsenjer dopustiti da mu kažem dve reči o svojim neprijateljima?

— Vi, dakle, imate neprijatelja? — upita Rišelje.

— Imam, monsenjeru; neprijatelja protiv kojih ste mi dužni pomoći, jer sam ih stekla služeći Vašu preuzvišenost.

— A ko su to? — upita vojvoda.

— Pre svega, neka spletkašica Bonasije.

— Ona je u zatvoru u Mantu.

— To jest, bila je tamo — nastavi miledi — ali je kraljica dobila od kralja nalog pomoću koga je tu ženu prevela u neki manastir.

— U neki manastir? — reče vojvoda.

— Jeste, u manastir.

— U koji?

— To ne znam; tajna je dobro sačuvana.

— Ja ću to doznati.

— I Vaša preuzvišenost kazaće mi u kom je manastiru ta žena?

— Zašto ne? — reče kardinal.

— Dobro; sad, imam još jednog neprijatelja mnogo opasnijeg od te gđe Bonasije.

— A taj je?

— Njen ljubavnik.

— Kako se zove?

— O, Vaša preuzvišenost dobro ga poznaje — uzviknu miledi zaneta gnevom — to je i vaš i moj demon; to je onaj što je u jednoj borbi s gardistima Vaše preuzvišenosti rešio pobedu u korist kraljevih musketara; to je onaj što je zadao tri rane grofu od Varda, vašem povereniku, i zbog koga je propala stvar s brilijantskim resama; najzad, to je onaj koji se, znajući da sam mu ja odvela gđu Bonasije, zakleo da će me ubiti.

— Aha — reče kardinal — znam o kome govorite.

— Govorim o onom podlom d’Artanjanu.

— To je odvažan mladić — reče kardinal.

— Tim više ga se treba bojati.

— Trebalo bi imati dokaza o njegovom sporazumu sa Bakingemom — reče vojvoda.

— Dokaza! — uzviknu miledi. — Imaću ih deset.

— Onda je stvar vrlo prosta; dajte mi takav dokaz, pa ću ga poslati u Bastilju.

— Dobro, monsenjeru. Ali posle?

— Kad je čovek u Bastilji, nema posle — reče kardinal potmulim glasom. — Ah — nastavi on — kad bi mi tako lako bilo oprostiti se moga neprijatelja kao što mi je lako oprostiti se vaših, iako mi vi protiv takvih ljudi ištete razrešnicu.

— Monsenjeru, — nastavi miledi — usluga za uslugu, život za život, čovek za čoveka; dajte mi ovoga, ja ću vam dati onog drugog.

— Ne znam i neću da znam šta hoćete time da kažete — reče kardinal — ali želim da vam učinim po volji i ne vidim nikakvog razloga da vam ne dam to što mi ištete za jednu tako sitnu ličnost; utoliko pre što je taj mali d’Artanjan, kako rekoste, razvratnik, ubojica, izdajnik.

— Nevaljalac, monsenjeru, nevaljalac!

— Dajte mi hartije, pero i mastilo — reče kardinal.

— Evo, monsenjeru.

Nastade za časak tišina, koja je bila dokaz da kardinal bira izraze koje će upotrebiti u pismu ili da ga već piše. Atos, koji nije izgubio nijednu reč od ovoga razgovora, uze svoje drugove za ruke i odvede ih na drugi kraj sobe.

— No — reče Portos — šta hoćeš, što nas ne pustiš da čujemo i svršetak ovog razgovora.

— Pst! — reče Atos tiho — čuli smo sve što je bilo potrebno da čujemo; uostalom, ja vam ne branim da slušate i dalje; samo, ja moram da idem.

— Moraš da ideš — reče Portos — ali ako kardinal bude pitao za tebe, šta da odgovorimo?

— Nemojte ni čekati da pita nego mu odmah recite da sam otišao u izvidnicu, jer sam iz reči našega krčmara zaključio da put nije siguran; ja ću tako reći kardinalovom štitonoši; ostalo je moja stvar, ne brini se.

— Budite obazrivi, Atose, — reče Aramis.

— Ne bojte se — odgovori Atos — vi znate da sam ja hladnokrvan.

Portos i Aramis vratiše se na svoja mesta kraj čunka od peći.

Što se tiče Atosa, on iziđe ne krijući se, uze svoga konja, koji beše privezan zajedno sa konjima njegovih prijatelja, ubedi u četiri reči štitonošu o potrebi jedne izvidnice za povratak, pregleda tobože pažljivo okidač na svome pištolju, uze mač u zube i ode putem koji je vodio u logor.

XV

BRAČNA SCENA

Kao što je Atos predvideo, kardinal ubrzo siđe; on otvori vrata sobe u koju behu ušli musketari i nađe Portosa gde se uveliko kocka sa Aramisom. Jednim brzim pogledom pregleda on sve uglove sobe i vide da mu nema jednoga od njegovih ljudi.

— Šta je sa gospodinom Atosom? — upita on.

— Monsenjeru, — reče Portos — otišao je napred u izvidnicu, jer mu se učinilo da put nije siguran.

— A vi šta ste radili, gospodine Portose?

— Ja sam dobio od Aramisa pet pistola.

— Sad se možete vratiti sa mnom.

— Stojimo na službi Vašoj preuzvišenosti.

— Onda, na konje, gospodo, jer je već kasno.

Štitonoša beše na vratima i držaše za uzdu kardinalovog konja. Malo dalje, videla su se u mraku dva čoveka i tri konja; ta dva čoveka trebalo je da odvedu miledi u utvrđenje Poent i da paze na njeno ukrcavanje.

Štitonoša potvrdi kardinalu ono što mu musketari već behu rekli o Atosu. Kardinal mahnu u znak odobravanja i nastavi put, preduzevši u povratku iste mere koje je i u polasku bio preduzeo.

Ostavimo ga na putu za logor, pod zaštitom štitonoše i dvojice musketara, i vratimo se Atosu.

Atos je jedno stotinu koraka išao pravo putem; no čim je toliko odmakao da ga niko nije mogao videti, udari desno i vrati se na jedno dvadeset koraka od krčme u čestaru, da vidi kad prođe kardinal; poznavši opervažene šešire svojih drugova i pozlaćenu kitku na ogrtaču gospodina kardinala, on sačeka da konjanici zađu za savijutak puta i, kad ih izgubi iz vida, vrati se u galopu krčmi, koju mu odmah otvoriše.

Krčmar ga poznade.

— Moj starešina — reče Atos — zaboravio je reći ovoj gospođi na prvom spratu nešto vrlo važno i poslao me je da popravim tu zaboravnost.

— Popnite se — reče krčmar — još je u sobi.

Atos, iskoristi dopuštenje, pope se hitro uz stepenice, dođe do sobe i kroz odškrinuta vrata vide miledi kako namešta šešir.

On uđe u sobu i zatvori vrata za sobom.

Na šum koji je učinio navlačeći rezu, miledi se okrenu.

Atos je stajao kod vrata, uvijen u svoj ogrtač, sa šeširom natučenim na oči.

Kad vide ovo lice, nemo i nepomično kao kakva statua, miledi se uplaši.

— Ko ste vi i šta hoćete? — uzviknu ona.

„Jest, ona je” — promrmlja Atos.

I spustivši svoj ogrtač i podigavši obod od šešira, on priđe miledi.

— Poznajete li me, gospođo? — reče on.

Miledi priđe jedan korak, a zatim se stade povlačiti kao da je zmiju ugledala.

— No — reče Atos — vidim da me poznajete.

— Grof od La Fere! — promrmlja miledi prebledela, uzmičući sve dok od zida nije mogla dalje.

— Jest, miledi, — odgovori Atos — grof od La Fere glavom, koji je naročito došao s onog sveta samo da vas vidi. Sedite da razgovaramo, kako veli monsenjer kardinal.

Miledi, obuzeta neiskazanim strahom, sede, ne izustivši nijedne reči.

— Vi ste, dakle, demon koji je poslat na zemlju! — reče Atos. — Vaša je moć velika, ja to znam; ali vi znate i to da su ljudi božjom pomoću često pobedili i najstrašnije demone. Vi ste se već jedanput našli na mome putu i ja sam mislio da sam vas uništio, gospođo, ali, ili sam se prevario, ili vas je pakao vaskrsao.

Na ove reči, koje izazvaše u njoj strašne uspomene, miledi obori glavu s prigušenim uzdahom.

— Jest, pakao vas je vaskrsao — nastavi Atos — pakao vas je obogatio, pakao vam je dao drugo ime, pakao vam je izmenio lice; ali nije izgladio ni pokvarenost vaše i duše ni sramni žig na vešem telu.

Miledi skoči i oči joj sevnuše. Atos ostade sedeći.

— Mislili ste da sam mrtav, je l’te, kao što sam ja za vas mislio? No ime Atos prikrilo je grofa od La Fere, kao što je ime miledi Klarik prikrilo Anu od Buela! Niste li se tako zvali kad nas je vaš uvaženi brat venčao? Naš je položaj zaista čudnovat — nastavi Atos smejući se — oboje smo živeli dosad samo zato što smo mislili jedno za drugo da smo mrtvi i što uspomena manje muči nego živi stvor, mada je pokadšto i uspomena strašna stvar.

— Ali — reče miledi potmulim glasom — šta vas je dovelo k meni? I šta hoćete sa mnom?

— Hoću da vam kažem da vas nisam gubio iz vida, iako vi mene niste videli.

— Vi znate šta sam počinila?

— Mogu vam redom ispričati dan po dan sva vaša dela, otkako ste stupili u službu kardinalovu pa do večeras.

Osmeh neverovanja pređe preko bledih usana miledinih.

— Slušajte: vi ste odsekli dve brilijantske rese sa grudi vojvode od Bakingema; vi ste izveli otmicu gospođe Bonasije, vi ste, zaljubljeni u grofa od Varda i misleći da provodite noć sa njim, otvorili svoja vrata gospodinu d’Artanjanu; vi ste, misleći da vas je grof od Varda prevario, hteli ovoga ubiti pomoću njegovog suparnika; a kad je taj suparnik otkrio vašu sramnu tajnu, vi ste i njega hteli ubiti, pomoću dvojice ubica koje ste poslali za njim u poteru; videći da su puščana zrna promašila cilj, vi ste poslali otrovano vino s lažnim pismom, kako bi vaša žrtva pomislila da je vino dobila od svojih prijatelja; vi ste, najzad, u ovoj sobi, sedeći na ovoj stolici na kojoj ja sada sedim, uzeli na se obavezu da ubijete vojvodu od Bakingema, a zato vam je kardinal dopustio da ubijete d’Artanjana.

Miledi beše bleda kao mrtvac.

— Ta vi ste prava satana! — reče ona.

— Može biti — reče Atos — ali, u svakom slučaju, čujte dobro ovo: ubijte vojvodu od Bakingema ako hoćete, malo me se tiče, ja ga ne poznajem; uostalom, on je Englez; ali da niste prstom taknuli nijednu vlas d’Artanjanovu, koji je veran prijatelj, koga ja volim i branim, inače će vam zločin koji budete učinili biti poslednji, kunem vam se uspomenom svoga oca!

— Gospodin d’Artanjan me je strašno uvredio — reče miledi potmulim glasom — gospodin d’Artanjan će umreti.

— Zbilja, zar je mogućno vas uvrediti, gospođo? — reče Atos smejući se. — Dakle, tako, uvredio vas je i umreće.

— Umreće — prihvati miledi — najpre ona, zatim on.

Atosu se smrče pred očima; prisustvo ovog stvorenja, koje nije imalo na sebi ničeg ženskog, izazvalo je u njemu strašne uspomene; on se seti da je jednog dana, u prilici koja nije bila tako opasna kao ova sad, hteo već žrtvovati ovo stvorenje svojoj časti; želja za ubistvom ponovo ga obuze, silna kao kakva jaka groznica; on ustade, prinese ruku pojasu, trže jedan pištolj i zape ga.

Miledi, bleda kao smrt, htede vikati, ali joj ukočeni jezik jedva mogade izustiti neki promukli glas, koji nije imao u sebi ničeg ljudskog i koji je ličio na krkljanje neke zveri; naslonjena na mračni zid, razbarušene kose, izgledala je kao užasna slika straha.

Atos diže lagano pištolj, pruži ruku tako da je cev skoro dodirivala čelo miledino, zatim, glasom utoliko strašnijim što se u njemu ogledala najveća mirnoća nepokolebljive odluke, reče:

— Gospođo, smesta da mi date hartiju koju vam je potpisao kardinal, inače, moje mi duše, projuriću vam kuršum kroz glavu.

Da je to rekao svaki drugi čovek, miledi bi možda i posumnjala u to, ali ona je poznavala Atosa; pa ipak ostade nepomična.

— Dajem vam jedan trenutak da se rešite — reče on.

Miledi vide po grčenju njegova lica da će pištolj planuti; ona živo prinese ruku nedrima, izvuče iz njih hartiju i pruži je Atosu.

— Evo — reče — i prokleti da ste!

Atos uze hartiju, zadenu pištolj za pojas, priđe lampi da se uveri je li to ta hartija, razvi je i pročita:

Sve što je nosilac ovog pismena učinio, učinio je po zapovesti mojoj i za dobro države.

5. avgusta 1628. Rišelje

— A sad — reče Atos, uzevši ogrtač i metnuvši šešir na glavu — sad kad sam ti iščupao zube, zmijo, ujedi ako možeš.

I on iziđe iz sobe i ne osvrnuvši se.

Na vratima nađe dva čoveka i konja koga su držali.

— Gospodo, — reče Atos — monsenjerova je zapovest, kao što znate, da smesta odvedete ovu ženu u tvrđavu Poent i da je ostavite tek kad bude na lađi.

Kako su se ove reči potpuno slagale s nalogom koji behu dobili, oni mahnuše glavom u znak odobravanja.

Što se tiče Atosa, on se lako baci u sedlo i ode u galopu; samo, mesto da ide putem, udari preko njiva, mamuzajući živo konja i zaustavljajući se s vremena na vreme da osluškuje.

Kad je jedanput tako zastao, ču topot više konja. Nije nimalo sumnjao da su to kardinal i njegova pratnja. Odmah pođe napred, istrlja konja travom i lišćem i stade nasred puta, otprilike na dve stotine koraka ispred logora.

— Ko ide? — uzviknu on izdaleka kad spazi konjanike.

— To je, čini mi se, naš hrabri musketar — reče kardinal.

— Jest, monsenjeru, — odgovori Portos — on je.

— Gospodine Atose, — reče Rišelje — zahvaljujem vam na dobrom stražarenju. Gospodo, stigli smo; uđite na vrata levo, odziv je Kralj i Re.

Rekavši ove reči, kardinal pozdravi glavom tri prijatelja i udari desno sa svojim štitonošom, jer je te noći i sam spavao u logoru.

— Slušaj — rekoše zajedno Portos i Aramis kad je kardinal toliko odmakao da ih nije mogao čuti — slušaj, on je potpisao hartiju koju mu je iskala.

— Znam — reče mirno Atos — pošto je u mene.

I tri prijatelja ne progovoriše više nijednu reč do svoga stana, sem što su kazivali odziv stražama.

Samo, odmah poslaše Musketona da kaže Planšeu da njegov gospodar smesta dođe u stan musketara čim se vrati iz rova.

S druge strane, kao što je Atos predvideo, miledi, našavši pred vratima ljude koji su je čekali, pošla je za njima bez ikakve teškoće, istina, u jedan mah beše je obuzela želja da ode kardinalu i sve mu ispriča, ali njeno kazivanje izazvalo bi kazivanje Atosovo; rekla bi da ju je Atos obesio, ali bi Atos rekao da je žigosana. Zato joj se učini da će bolje biti da ćuti, da otputuje i sa svojom običnom veštinom izvrši teški zadatak koji je uzela na sebe, pa kad sve svrši na zadovoljstvo kardinalovo, da ga moli za osvetu.

Pošto je celu noć putovala, u sedam časova ujutru bila je u tvrđavi Poent, u osam se ukrcala, a u devet časova lađa, za koju se mislilo da će u Bajonu, digla je lenger i odjedrila za Englesku.

XVI

BASTION SEN-ŽERVE

Došavši svojim prijateljima, d’Artanjan ih nađe na okupu u istoj sobi; Atos je razmišljao, Portos je gladio brke, a Aramis je čitao molitve iz jednog divnog molitvenika koji beše povezan u plavu kadifu.

— Gospodo, — reče on, — nadam se da je ono što imate da mi kažete dosta važno; inače vam, da znate, neću oprostiti što ste me zvali, mesto da me ostavite da se odmorim posle noći provedene u osvajanju jednog bastiona. Ah, gospodo, šteta što niste bili tamo! Što je bila vatra!

— Mi smo bili na drugom mestu, gde takođe nije bilo hladno — odgovori Portos, vrteći jedan brk kako je samo on umeo.

— Pst! — reče Atos.

— Oho — reče d’Artanjan, shvatajući lako nabiranje obrva musketarovih — izgleda mi da ovde ima nešto novo!

— Aramise, — reče Atos — vi ste, čini mi se, večerali prekjuče u krčmi kod Parpajoa.

— Jesam.

— Kako je tamo?

— Što se mene lično tiče, ja sam jeo vrlo rđavo; prekjuče je bio post, a oni su imali samo mrsna jela.

— Kako — reče Atos — zar u morskom pristaništu nemaju ribe?

— Kažu — odgovori Aramis, nastavljajući čitanje svoje pobožne knjige — da ih je brana koju podiže gospodin kardinal oterala na široko more.

— Ali ja nisam to pitao, Aramise, — reče Atos — pitao sam vas jeste li bili slobodni, da vas nije ko uznemiravao?

— Čini mi se da nije bilo mnogo gostiju; zaista, u tom pogledu, Atose, bilo bi nam kod Parpajoa dosta dobro.

— Onda, hajdemo tamo — reče Atos — jer ovde su zidovi kao list hartije.

D’Artanjan, koji beše navikao na postupke svoga prijatelja i koji je po jednoj reči njegovoj, po jednom pokretu, po jednom znaku pogađao da su prilike ozbiljne, uze Atosa pod ruku i iziđe s njim ne rekavši ništa; Portos iziđe za njima ćeretajući sa Aramisom.

Uz put sretoše Grimoa; Atos mu dade znak da priđe: Grimo po svom običaju posluša ćuteći; siromah momak beše zaboravio da govori.

Dođoše u baraku kod Parpajoa; bilo je sedam časova ujutru, dan se beše počeo pomaljati; prijatelji poručiše doručak i uđoše u jednu sobu u kojoj ih, kako reče krčmar, neće niko uznemiravati.

Na nesreću, behu izabrali rđav čas za tajni razgovor; doboši su udarali za ustajanje, svaki je stresao sa sebe noćni san i, da bi rasterao vlažni jutarnji vazduh, dolazio u krčmu da popije koji gutljaj; dragoni, Švajcarci, gardisti, musketari, laki konjanici ređali su se brzinom koja je, bez sumnje, bila dobrodošla krčmaru, ali koja se nimalo nije svidela četvorici prijatelja; zato su vrlo turobno odgovarali na pozdrave, zdravice i pošalice svojih drugova.

— Vidim — reče Atos — da ćemo navući kakvu svađu, a to nam ne treba u ovom trenutku. D’Artanjane, pričajte nam šta ste radili noćas, a mi ćemo posle pričati vama.

— Zbilja — reče jedan konjanik koji se klatio, držeći u ruci čašu rakije koju je lagano ispijao — zbilja, gospodo gardisti, vi ste bili noćas u rovu i čini mi se da ste se potukli sa Rošelcima.

D’Artanjan pogleda Atosa kao da ga pita treba li da odgovori ovom nezvanom gostu koji se umešao u razgovor.

— No — reče Atos — zar ne čuješ da te gospodin od Buzinjija pita nešto. — Pričaj šta je bilo noćas, kad gospoda žele da čuju.

— Niste li zauzeli neki bastion? — upita jedan Švajcarac koji je pio rum iz pivske čaše.

— Jesmo, gospodine, — odgovori d’Artanjan i pokloni se — imali smo tu čast; štaviše, kao što ste mogli čuti, uvukli smo pod jedan bedem bure baruta, koje je svojom eksplozijom napravilo lepu brešu, a da i ne računamo da je ceo bastion mnogo popustio, pošto nije nov ni bio.

— A koji je to bastion? — upita jedan dragon, koji beše natakao na sablju gusku i doneo je da se peče.

— Bastion Sen-Žerve — odgovori d’Artanjan — iza koga su Rošelci uznemiravali naše ratnike.

— I borba je bila jaka?

— Nego! Mi smo izgubili pet ljudi, a Rošelci osam do deset.

— Do vraga — reče Švajcarac, koji pored tolikih psovki u nemačkom jeziku beše navikao da psuje francuski.

— Ali je verovatno — reče konjanik — da će oni poslati pionire da bastion poprave.

— Verovatno je — reče d’Artanjan.

— Gospodo, — reče Atos — primate li jednu opkladu?

— Aha, opkladu? — reče Švajcarac.

— Kakvu? — upita konjanik.

— Stanite — reče dragon, spustivši svoju sablju, kao kakav ražanj, na dve velike gvozdene kuke koje su držale vatru u kaminu — i ja sam tu. Prokleti krčmaru, odmah ovamo jednu činiju da ne izgubim nijednu kap masti ove dragocene živine.

— Ima pravo — reče Švajcarac — guščija je džigerica vrlo dobra uz slatko.

— Tako! — reče dragon. — A sad da čujemo opkladu! Govorite, gospodine Atose!

— Čujmo! — reče konjanik.

— Evo, gospodine Buzinji, — reče Atos — kladim se s vama da ćemo ja i moja tri prijatelja Portos, Aramis i d’Artanjan otići u bastion Sen-Žerve da doručkujemo i da ćemo tamo ostati tačno jedan čas, ma šta radio neprijatelj da nas istera.

Portos i Aramis zgledaše se; oni počeše razumevati.

— Ali — reče d’Artanjan na uvo Atosu — ti hoćeš nemilosrdno da nas pobiješ.

— Gore će nam biti — odgovori Atos — ako ne odemo.

— Aha, gospodo, — reče Portos, zavalivši se na stolici i gladeći brke — ovo je, čini mi se, lepa opklada!

— I ja je primam — reče g. od Buzinjija — samo, u šta se kladimo?

— Vas je četvorica, gospodo, — reče Atos — i nas je četvorica; pristajete li da opklada bude ručak za osmoricu.

— Vrlo dobro! — prihvati g. od Buzinjija.

— Pristajem — reče dragon.

— I ja — reče Švajcarac.

Četvrti slušalac, koji je u celom ovom razgovoru igrao nemu ulogu, mahnu glavom u znak da prima predlog.

— Gotov je doručak za gospodu — reče krčmar.

— Donesite ga — reče Atos.

Krčmar ga donese, Atos dozva Grimoa, pokaza mu poveliku kotaricu koja je ležala u jednom uglu i dade mu znak da uvije u ubruse doneto pečenje.

Grimo odmah razumede da je reč o doručku na travi, dohvati kotaricu, uvi pečenje, složi nekoliko boca vina i uze kotaricu na ruku.

— Ali gde ćete to da doručkujete? — upita krčmar.

— Šta vas se tiče — reče Atos — glavno je da vam se plati.

I on dostojanstveno baci na sto dva pistola.

— Hoćete li kusur? — reče krčmar.

— Ne; dodaj samo još dve boce šampanjca, a ostalo zadrži za ubruse.

Krčmar nije tako mnogo ćario kao što je u prvi mah mislio, ali nadoknadi to time što je mesto dve boce šampanjca utrapio svojim gostima dve boce anžujskog vina.

— Gaspodine od Buzinjija, — reče Atos — hoćete li biti tako dobri da doterate vaš sat prema mom ili da mi dopustite da moj sat doteram prema vašem.

— Drage volje, gospodine, — reče konjanik i izvadi iz džepa vrlo lep sat optočen brilijantima — sad je sedam i po — reče on.

— Sedam i trideset i pet minuta — reče Atos — dakle, moj ide pet minuta napred, gospodine.

I pozdravivši zapanjene prisutne, četiri mlada čoveka uputiše se ka bastionu Sen-Žerve, sa Grimoom koji je nosio kotaricu; ovaj nije znao kuda ide, ali kako kod Atosa beše navikao na slepu poslušnost, nije ni pomišljao da pita.

Dok su bili u krugu logora, prijatelji ne progovoriše nijedne reči; uostalom, za njima je išlo dosta radoznalih, koji su, znajući za opkladu, hteli da vide kako će proći… No kad su prešli liniju opkopa i našli se nasred polja, d’Artanjanu, koji nije razumeo u čemu je stvar, učini se da je vreme da zatraži objašnjenje.

— A sad, dragi Atose, — rede on — kažite mi, molim vas, kuda mi idemo?

— Zar ne vidite — reče Atos — idemo u bastion.

— Ali šta ćemo tamo?

— Da doručkujemo.

— Ali zašto nismo doručkovali kod Parpajoa?

— Zato što imamo da govorimo o stvarima vrlo ozbiljnim i što je bilo nemoguće pet minuta razgovarati na miru u onoj krčmi kod tolikih ljudi koji dolaze, odlaze, pozdravljaju, zapitkuju; ovde nas bar niko neće uznemiravati — nastavi Atos, pokazujući bastion.

— Meni se čini — reče d’Artanjan, sa onom obazrivošću koja je tako lepo i tako prirodno pristala uz njegovu neobičnu hrabrost — meni se čini da smo mogli naći kakvo drugo usamljeno mesto, na obali mora.

— Gde bi nas videli svu četvoricu kako se sporazumevamo, tako da bi kardinal posle četvrt sata doznao od svojih špijuna da smo nešto većali.

— Tako je — reče Aramis — Atos ima pravo: Animadvertuntur in desertis.⁴²

— Pustinja ne bi bila rđava — reče Portos — ali bi je trebalo naći.

— Nema pustinje u kojoj ptica ne bi mogla preleteti iznad glave, u kojoj riba ne bi mogla iskočiti iz vode, zec ne bi mogao skočiti sa legla, a meni se čini da su i ptica i riba i zec špijuni kardinalovi. Bolje je, dakle, da nastavimo naše preduzeće, od koga sad, uostalom, ne možemo odustati bez sramote. Primili smo opkladu koju niko nije mogao predvideti i kojoj niko nije u stanju pogoditi pravi povod; da bismo tu opkladu dobili, ostaćemo u bastionu jedan čas. Za to vreme ili ćemo biti napadnuti ili nećemo. Ako ne budemo, imaćemo dovoljno vremena za razgovor i niko nas neće čuti, jer ja vam dobar stojim da zidovi toga bastiona nemaju uši; ako budemo, razgovaraćemo ipak o našim stvarima i, štaviše, braneći se, proslavićemo se. Kao što vidite, u svakom slučaju dobijamo.

— Tako je — reče d’Artanjan — ali nema sumnje da ćemo dobiti koje puščano zrno.

— Eh, dragi moj! — reče Atos — vi znate da nisu neprijateljska zrna ona kojih se treba najviše bojati.

— Ali meni se čini da je za ovakvu ekspediciju trebalo bar poneti puške.

— Koješta, dragi Portose, što bismo se tovarili izlišnim teretom?

— Meni pred neprijateljem ne izgleda izlišna dobra puška, dvanaest metaka i kesa baruta.

— O, — reče Atos — a zar niste čuli šta je rekao d’Artanjan?

— Šta je rekao? — upita Portos.

— Rekao je da je u noćašnjem napadu poginulo osam do deset Francuza i toliko Rošelaca.

— Pa?

— Njih niko nije imao vremena opljačkati, jer je imao važnija posla.

— I?

— I mi ćemo naći njihove puške, njihove kese s barutom i njihove metke; i mesto četiri kratke puške i dvanaest metaka, imaćemo petnaestinu dugih pušaka i na stotinu metaka.

— O, Atose! — reče Aramis — ti si zaista veliki čovek!

Portos klimnu glavom u znak odobravanja.

Samo d’Artanjan nije izgledao ubeđen.

Grimo je, bez sumnje, osećao sumnju mladog čoveka, jer kad vide da se i dalje ide ka bastionu, u šta je dotle sumnjao, on povuče svoga gospodara za skut.

— Kuda idemo? — upita on pokretom.

Atos mu pokaza bastion.

— Ama — reče ćutljivi Grimo istim dijalektom — mi ćemo ostaviti tamo našu kožu.

Atos podiže oči i prst k nebu.

Grimo spusti kotaricu na zemlju i sede, vrteći glavom. Atos trže iza pojasa pištolj, pogleda je li dobro potprašen, zape ga i nasloni cev na uvo Grimou. Grimo skoči kao oparen.

Atos mu dade znak da uzme kotaricu i da ide napred. Grimo se povinova. U celoj ovoj pantomimi od jednog trenutka Grimo je dobio to što je sad, mesto poslednji, morao ići prvi!

Kad dođoše na bastion, prijatelji se okrenuše. Preko tri stotine vojnika sviju redova oružja beše se iskupilo na vratima logora, a u jednoj zasebnoj gomili mogli su se raspoznati, g. od Buzinjija, dragon, Švajcarac i četvrti učesnik u opkladi.

Atos skide šešir, stavi ga na vrh mača i stade mahati njime. Svi mu gledaoci odgovoriše na pozdrav, proprativši ovu učtivost gromkim „ura”, koje su čak oni čuli. Posle toga sve četvorice nestade u bastionu, u koji Grimo već beše ušao.

XVII

SAVETOVANJE MUSKETARA

Kao što je Atos predvideo, u bastionu je bilo ukupno dvanaestinu leševa, koje Francuza koje Rošelaca.

— Gospodo, — reče Atos, koji beše preduzeo komandu nad ekspedicijom — dok Grimo postavlja, prikupimo puške i metke; uostalom, možemo uz ovaj posao i razgovarati. Ova nas gospoda ne slušaju — dodade pokazujući na leševe.

— Ali ipak mogli bismo ih pobacati u rov — reče Portos — pošto se prethodno uverimo da nemaju ništa u džepovima.

— To je Grimoova stvar — reče Atos.

— Onda dobro — reče d’Artanjan — neka ih Grimo pretrese i prebaci preko zidova.

— Ne, ne treba ih bacati — reče Atos — jer nam mogu biti od koristi.

— Ovi leševi da nam budu od koristi? — reče Portos. — Dragi prijatelju, ti ne znaš šta govoriš.

— Ne sudite prenagljeno, veli jevanđelje i g. kardinal — odgovori Atos. — Koliko ima pušaka, gospodo?

— Dvanaest — odgovori Aramis.

— A koliko metaka?

— Na stotinu.

— Više nam i ne treba; napunimo puške: Četiri prijatelja dadoše se na posao. Kad su završavali punjenje i poslednje puške, Grimo dade znak da je doručak na stolu.

Atos odgovori, opet znakom „dobro” i pokaza Grimou jednu karaulu; Grimo razumede da treba tu da čuva stražu. Ali da mu stražarenje ne bi bilo mnogo dosadno, Atos mu dopusti da ponese jedan hleb, dva kotleta i bocu vina.

— A sad, za sto — reče Atos.

Četiri prijatelja posedaše na zemlju skrštenih nogu, kao Turci ili kao terzije.

— E — reče d’Artanjan — sad kad se ne bojiš da će te ko čuti, valjda ćeš nam reći svoju tajnu?

— Ja se nadam, gospodo, da ću vam pribaviti u isti mah i uživanje i slavu — reče Atos. — Izveo sam vas u lepu šetnju, imamo odličan doručak, a gleda nas pet stotina ljudi, o čemu se možete uveriti kroz puškarnice, oni nas smatraju za ludake ili za junake, dve vrste budala koji dosta liče jedni na druge.

— Ali, da čujemo tu tajnu? — reče d’Artanjan.

— Tajna je — reče Atos — ova: video sam sinoć miledi.

D’Artanjan beše prineo čašu ustima, ali na reč miledi ruka mu tako zadrhta da je morade spustiti na zemlju da ne bi prosuo vino.

— Video si svoju že…

— Pst! — prekide ga Atos. — Vi zaboravljate, dragi moj, da ova gospoda nisu posvećena kao vi u moje bračne tajne; video sam miledi.

— A gde to? — upita d’Artanjan.

— Otprilike na dve milje odavde, u krčmi „Kod crvenog golubarnika.”

— Ja sam onda propao! — reče d’Artanjan.

— Ne, niste još — nastavi Atos — jer u ovom trenutku biće da je ostavila obale Francuske.

D’Artanjan dahnu dušom.

— Ama, molim vas — upita Portos — koja vam je ta miledi?

— To je jedna divna žena — reče Atos, srkućući čašu vina koje je penušalo. — Podli krčmar — uzviknu — mesto šampanjca dao nam je anžujsko vino, misleći da nećemo ni primetiti. Jest — nastavi on — jedna divna žena, koja je svoju naklonost poklonila bila d’Artanjanu, ali joj je ovaj učinio neku pakost, za koju je pokušala da mu se osveti; pre mesec dana poslala je za njim ubice, pre osam dana pokušala je da ga otruje, a juče je zahtevala njegovu glavu od kardinala.

— Kako, zahtevala moju glavu od kardinala? — uzviknu d’Artanjan, bled od straha.

— To je cela istina — reče Portos — čuo sam svojim rođenim ušima.

— I ja — reče Aramis.

— Onda je izlišno boriti se više — reče d’Artanjan i ruka mu klonu — bolje je da se sam ubijem i da svemu bude kraj.

— To je poslednja glupost koju čovek može učiniti — reče Atos — pošto je jedina kojoj nema leka.

— Ali ja se od takvih neprijatelja ne mogu sačuvati — reče d’Artanjan. — Pre svega, onaj nepoznati iz Mena; zatim grof od Varda, kome sam zadao tri rane; pa onda miledi, čiju sam tajnu doznao; i najzad kardinal, čiju sam osvetu osujetio.

— To čini svega četiri — reče Atos — a i nas je četvorica, jedan protiv jednoga. Nego, ako je verovati znacima koje nam daje Grimo, imaćemo posla sa sasvim drugim brojem neprijatelja. Šta je, Grimo? — reče Atos.

— Pošto su prilike ozbiljne, dopuštam vam da govorite, prijatelju; ali budite kratki, molim vas. Šta vidite?

— Jedan odred.

— Od koliko ljudi?

— Dvadeset.

— Kakvih?

— Šesnaest pionira i četiri pešaka.

— Na koliko su koraka od nas?

— Pet stotina.

— Dobro, imamo još vremena da pojedemo ovo pile i da popijemo čašu vina u tvoje zdravlje, d’Artanjane.

— U tvoje zdravlje! — povikaše Portos i Aramis.

— Neka bude, u moje zdravlje! Mada ne verujem da će mi vaše želje mnogo pomoći.

— Ko zna! — reče Atos. — Bog je veliki, kako vele pristalice Muhamedove, a budućnost je u njegovoj ruci.

I ispivši čašu, koju spusti preda se, Atos se nemarno diže, uze prvu pušku koja mu je bila pod rukom i priđe jednoj puškarnici.

Portos, Aramis i d’Artanjan učiniše to isto. Što se tiče Grimoa, on dobi zapovest da stane iza četiri prijatelja i da puni puške.

Posle nekoliko trenutaka odred se ukaza; išao je jednim rovom koji je održavao vezu između bastiona i varoši.

— Do vraga — reče Atos — nije bilo vredno uznemiravati se zbog dvadesetine ljudi naoružanih pijucima, ašovima i lopatama! Da im je samo Grimo dao znak da idu, uveren sam da bi nas ostavili na miru.

— Sumnjam — reče d’Artanjan — jer prilaze vrlo odlučno. Uostalom, s radnicima su i četvorica vojnika i jedan narednik, naoružani puškama.

— Prilaze zato što nas nisu videli — reče Atos.

— Pravo da vam kažem — reče Aramis — meni je odvratno da pucam na ove uboge građane.

— Rđav je sveštenik koji ima sažaljenja prema jereticima — reče Portos.

— Zaista — reče Atos — Aramis ima pravo; idem da ih opomenem.

— Šta to radite, zaboga? — reče d’Artanjan. — Hoćete da vas ubiju, dragi moj.

Ali se Atos ne osvrnu na ove reči, već se pope na opkop, držeći pušku u jednoj a šešir u drugoj ruci.

— Gospodo, — reče on obraćajući se vojnicima i radnicima, koji se iznenađeni njegovom pojavom zaustaviše na pedeset koraka od bastiona i, pozdravivši ih učtivo — gospodo, ja i mojih nekoliko prijatelja doručkujemo u ovom bastionu; a vi znate da ništa nije tako neprijatno kao biti uznemiren pri doručku; zato vas molimo, ako baš imate ovde važna posla, da pričekate malo dok doručkujemo, ili navratite malo kasnije; sem ako vas je obuzela spasonosna želja da ostavite buntovnike i da pijete zajedno s nama u zdravlje kralja i Francuske.

— Čuvaj se, Atose! — uzviknu d’Artanjan — zar ne vidiš da su te uzeli na oko?

— Vidim — reče Atos — ali to su građani, koji gađaju vrlo rđavo te me neće pogoditi.

I zaista, u istom trenutku planuše četiri puške i zrna se zariše oko Atosa, koga nijedno ne pogodi. Gotovo u isti mah odgovoriše im četiri puške koje behu bolje upravljene no puške napadača: tri vojnika padoše ubijena na mestu, a jedan od njih bi ranjen.

— Grimo, drugu pušku! — reče Atos neprestano stojeći na opkopu.

Grimo odmah posluša. Sa svoje strane, tri prijatelja behu ponovo napunili svoje oružje; sad planu i drugi plotun: narednik i dva pionira padoše mrtvi, a ostatak odreda pobeže.

— Napred, gospodo! — reče Atos.

I četiri prijatelja izleteše iz utvrđenja, dođoše do bojišta, uzeše četiri vojničke puške i brigadirovo koplje i, uvereni da se begunci neće zaustaviti do varoši, vratiše se u bastion, noseći sa sobom trofeje svoje pobede.

— Napunite puške, Grimo, — reče Atos — a mi, gospodo, nastavimo doručak i razgovor. Gde smo ono stali?

— Ja se opominjem — reče d’Artanjan — kazao si da je miledi, pošto je tražila od kardinala moju glavu, ostavila obale Francuske. A kud ide? — dodade d’Artanjan, koji je mnogo vodio računa o putovanju miledinom.

— U Englesku — reče Atos.

— A u kom cilju?

— U cilju da ubije Bakingema.

D’Artanjan uzviknu od iznenađenja i gnušanja.

— To je sramno! — uzviknu on.

— O, što se toga tiče — reče Atos — verujte mi da mi je to sasvim svejedno. Sad kad ste s puškama gotovi, Grimo, — nastavi Atos — uzmite koplje onog brigadira, privežite za nj jedan ubrus i pobodite ga na vrhu bastiona, da oni buntovnici Rošelci vide da imaju posla sa hrabrim i časnim vojnicima kraljevim.

Grimo posluša ćuteći.

Posle nekoliko trenutaka bela zastava lepršala se iznad glava naših prijatelja; burno pljeskanje pozdravi njenu pojavu; polovina logora beše na barijerama.

— Kako — prihvati d’Artanjan — sasvim ti je svejedno da li će ubiti ili ne vojvodu od Bakingema? Ta vojvoda je naš prijatelj.

— Vojvoda je Englez, vojvoda se bori protiv nas; neka rade s njim što hoće, o njemu ne vodim računa koliko o praznoj boci.

I Atos baci na petnaest koraka od sebe bocu koju je držao i iz koje je i poslednju kap iscedio u svoju čašu.

— Stanite — reče d’Artanjan — ja ne ostavljam Bakingema tako lako; on nam je dao vrlo lepe konje.

— Naročito vrlo lepa sedla — reče Portos, koji je baš u tom trenutku nosio na ogrtaču širit sa svoga.

— A posle — reče Aramis — bog hoće popravku, a ne smrt grešnima.

— Amin — reče Atos — govorićemo o tome docnije, kad baš hoćete; ali meni je najviše bilo stalo, i uveren sam da ćeš me razumeti, d’Artanjane, da od te žene oduzmem jedno ovlašcenje koje je iznudila od kardinala i pomoću koga je trebalo nekažnjeno da se oprosti tebe, a možda i nas.

— Ma ta je žena pravi demon! — reče Portos, pruživši svoj tanjir Aramisu, koji je sekao jedno pile.

— Je li to ovlašćenje ostalo u njenim rukama? — upita d’Artanjan.

— Nije, prešlo je u moje ruke; istina, slagao bih kad bih rekao da je išlo lako.

— Dragi Atose, — reče d’Artanjan — ja već ne znam koliko ste mi puta spasli život.

— Dakle, zato si nas bio ostavio? — upita Aramis.

— Zato.

— I ti imaš to kardinalovo pismo? — reče d’Artanjan.

— Evo ga — reče Atos.

I on izvadi iz džepa dragoceno pismo. D’Artanjan ga razvi rukom, čije drhtanje nije ni pokušavao da prikrije i pročita:

Sve što je nosilac ovog pismena učinio, učinio je po zapovesti mojoj i za dobro države.

5. avgusta 1628. Rišelje

— Zaista — reče Aramis — sasvim ispravna razrešnica.

— Treba pocepati ovu hartiju — reče d’Artanjan, kome se činilo da čita svoju smrtnu presudu.

— Naprotiv — reče Atos — treba je brižljivo sačuvati i ja je ne bih dao ni za šta na svetu.

— Pa šta će ona sad? — upita mladi čovek.

— Pa — reče nemarno Atos — verovatno će pisati kardinalu da joj je jedan prokleti musketar, po imenu Atos, silom oteo njenu objavu; u istom pismu savetovaće mu da se oprosti ne samo njega nego i njegovih prijatelja, Portosa i Aramisa; kardinal će se tada opomenuti da su to oni isti ljudi koje stalno sreta na svome putu, i jednog lepog dana zatvoriće d’Artanjana, a da njemu ne bi bilo dosadno samome, poslaće i nas u Bastilju da mu pravimo društvo.

— Dragi moj, — reče Portos — meni se čini da ti zbijaš žalosne šale.

— Ja se ne šalim — reče Atos.

— Znaš li — reče Portos — da bi bio manji greh zavrnuti šiju toj prokletoj miledi nego zavrtati je ovim ubogim hugenotima, koji nikad nisu učinili nikakav drugi zločin sem što na francuskom pevaju psalme koje mi pevamo na latinskom.

— Šta veli na to opat? — upita mirno Atos.

— Velim da sam Portosovog mišljenja — odgovori Aramis.

— A ja tek! — reče d’Artanjan.

— Dobro te je daleko — reče Portos — jer pravo da vam kažem, ne bi mi bilo prijatno da je ovde.

— Meni je ona neprijatna u Engleskoj kao i u Francuskoj — reče Atos.

— Meni svuda — reče d’Artanjan.

— Ali kad ti je već bila u rukama — reče Portos — što je nisi udavio, obesio? Samo se mrtvi ne vraćaju.

— Mislite, Portose, — odgovori musketar s gorkim osmehom koji je samo d’Artanjan razumeo.

— Imam jednu ideju — reče d’Artanjan.

— Da čujemo — rekoše musketari.

— Na oružje! — povika Grimo.

Mladi ljudi živo ustadoše i potrčaše za puške.

Ovog puta nastupao je jedan odred od dvadeset do dvadeset i pet ljudi; ali to ne behu više radnici, nego vojnici.

— Kako bi bilo da se vratimo u logor? — reče Portos. — Čini mi se da borba nije jednaka.

— To je nemogućno iz tri razloga — odgovori Atos — prvo, zato što nismo dovršili doručak; drugo, zato što još imamo da razgovaramo o važnim stvarima; i treće, zato što će tek za deset minuta biti jedan čas kako smo ovde.

— Onda da utvrdimo plan bitke — reče Aramis.

— Plan je vrlo prost — reče Atos — čim se neprijatelj približi na puškomet, oborićemo vatru; ako i dalje bude nastupao, oborićemo vatru opet, obaraćemo je sve dotle dok imamo punih pušaka; ako ostatak odreda bude hteo jurišati, pustićemo napadače da siđu u rov, a zatim ćemo im survati na glavu jedan zid koji se drži pravim čudom ravnoteže.

— Sjajno! — reče Portos. — Zaista, Atose, ti si rođen za generala, i kardinal, koji misli da je veliki ratnik, nije ništa prema tebi.

— Gospodo, — reče Atos — nemojte, molim vas, pucati u vetar; uzmite dobro na oko koga gađate.

— Ja sam već uzeo jednog — reče d’Artanjan.

— I ja — reče Portos.

— I ja takođe — reče Aramis.

— Onda, pali! — reče Atos.

Četiri puške planuše kao jedna i četiri čoveka padoše.

U istom trenutku stade udarati doboš i odred pođe trčećim korakom.

Tada puške stadoše pucati bez reda, ali pogađahu uvek sa istom tačnošću. Međutim, Rošelci nastaviše nastupanje trčećim korakom, kao da su znali da je neprijatelj malobrojan.

Na tri pucnja padoše dva vojnika; ali nastupanje ovih koji behu ostali u životu nije se usporilo.

Kada su stigli pod bastion, neprijatelji su imali još dvanaest do petnaest ljudi; tu ih dočeka i poslednji plotun, ali ih ne zadrža; oni poskakaše u rov i htedoše da se uspužu.

— Napređ, prijatelji — reče Atos — svršimo najedanput. Na zid! Na zid!

I četiri prijatelja, uz pripomoć Grimoa, stadoše gurati puškama jedan ogroman zid, koji se naže kao da ga je vetar gurao i sruši se u rov sa strašnom tutnjavom; začu se jauk, oblak prašine diže se u nebo, i svemu bi kraj.

— Da ih nismo sve do poslednjeg smrvili? — reče Atos.

— Bogami, tako mi se čini — reče d’Artanjan.

— Nismo — reče Portos — eno dvojice-trojice koji beže osakaćeni.

I zaista, trojica-četvorica od tih nesrećnika, kaljavi i krvavi, bežali su u pravcu varoši; to beše sve što je ostalo od odreda.

Atos pogleda na sat.

— Gospodo, — reče on — ima jedan čas kako smo ovde; opklada je dobijena, ali treba biti otmen; uostalom, d’Artanjan nam još nije rekao svoju ideju.

I musketar, sa svojom običnom hladnokrvnošću, sede pred ostatke od doručka.

— Moju ideju? — reče d’Artanjan.

— Da, kazali ste da imate neku ideju — reče Atos.

— Ah, setio sam se — nastavi d’Artanjan — preći ću i po drugi put u Englesku i naći ću gospodina od Bakingema.

— To nećete učiniti, d’Artanjane, — reče hladno Atos.

— A zašto, zar nisam to jedanput već učinio.

— Jeste, ali onda nismo bili u ratu; onda je gospodin od Bakingema bio naš saveznik, a ne neprijatelj; to što hoćete da učinite smatralo bi se za izdaju.

D’Artanjan uvide da su razlozi umesni i ućuta.

— Čini mi se da i ja imam jednu ideju — reče Portos.

— Da čujemo ideju gospodina Portosa! — reče Aramis.

— Uzeću od gospodina od Trevila odsustvo, pod nekim izgovorom koji ćete mi vi naći, jer ja nisam u tome jak. Miledi me ne poznaje, ja ću joj se približiti i, kad nađem tu lepoticu, udaviću je.

— Bogami — reče Atos — ja bih gotovo usvojio Portosov predlog.

— Pih — reče Aramis — ubiti jednu ženu! To ne, nego ja imam dobru ideju.

— Da čujemo, Aramise! — reče Atos, koji je veoma mnogo uvažavao mladoga musketara.

— Treba izvestiti kraljicu.

— Vrlo dobro — rekoše zajedno Portos i d’Artanjan — to je, čini mi se, ponajbolje.

— Izvestiti kraljicu — reče Atos — a kako? Imamo li poznanstva na dvoru? Možemo li poslati koga u Pariz a da se to ne zna u logoru? Odavde do Pariza ima sto četrdeset milja; naše pismo neće stići ni do Anžea, a mi ćemo svi biti u zatvoru.

— Ja uzimam na sebe da pismo bude predato Njenom veličanstvu — reče Aramis — ja poznajem u Turu jednu veštu ličnost…

Aramis ućuta, videći da se Atos smeši.

— No, Atose, usvajate li ovaj predlog? — upita d’Artanjan.

— Ne odbijam ga sasvim — reče Atos — samo sam hteo primetiti Aramisu da on ne može ići iz logora; da svaki drugi sem nas nije pouzdan; da će na dva časa po odlasku glasnikovom svi kapucini, svi alguazili, svi poverljivi službenici kardinalovi znati vaše pismo napamet i da ćete biti zatvoreni vi i ta vaša vešta ličnost.

— A da i ne računamo — reče Portos — da će kraljica spasti gospodina od Bakingema, ali nas ne.

— Gospodo, — reče d’Artanjan — ovo što kaže Portos vrlo je pametno.

— A, a! Šta je to u varoši? — reče Atos.

— Dobuju na uzbunu.

Četiri prijatelja stadoše slušati i lupa doboša dopre zaista čak do njih.

— Videćete da će poslati na nas čitav puk — reče Atos.

— Valjda se ne mislite boriti protiv čitavog puka? — reče Portos.

— Zašto ne? — reče musketar — tako sam oran da bih se borio sa čitavom vojskom, samo da smo poneli dvanaestinu boca više.

— Bogami, doboš se približuje — reče d’Artanjan.

— Neka ga, neka se približuje — reče Atos — odavde do varoši ima jedno četvrt časa i prema tome isto toliko od varoši dovde. Imamo, dakle, isuviše vremena da utvrdimo naš plan; ako odemo odavde, nećemo nigde naći ovako zgodno mesto. I vidite, gospodo, sad mi baš pade na pamet jedna srećna misao.

— Da čujemo.

— Dopustite mi da izdam Grimou neke neophodne zapovesti.

Atos dade znak momku da priđe.

— Grimo, — reče Atos, pokazujući leševe koji su ležali u bastionu — pokupićete ovu gospodu, prislonićete ih uza zid i metnućete im šešrre na glavu i puške u ruke.

— O, veliki čoveče, — reče d’Artanjan — razumeo sam te!

— Razumeli ste? — reče Portos.

— A ti, Grimo, jesi li ti razumeo? — upita Aramis.

Grimo dade znak da jeste.

— To je dovoljno — reče Atos — vratimo se na moju misao.

— Ali hteo bih i ja da razumem — reče Portos.

— Nije potrebno.

— Jest, jest, da čujemo Atosovu misao — rekoše u isto vreme d’Artanjan i Aramis.

— Ta miledi, ta žena, to stvorenje, taj demon, ima jednog devera, kako mi, čini mi se, rekoste, d’Artanjane.

— Tako je, ja ga, štaviše, dobro poznajem, i čini mi se da mu njegova snaha nije mnogo prirasla za srce.

— To ništa ne smeta — odgovori Atos — još bolje bi bilo kad bi je mrzeo.

— Onda, pogodniju ličnost ne možemo poželeti.

— Ama — reče Portos — ja bih hteo znati šta ono radi Grimo.

— Ćutite, Portose! — reče Aramis.

— Kako se zove taj njen dever?

— Lord Vinter.

— Gde je on sada?

— Vratio se u London čim je čuo za rat.

— Eto, taj nam čovek treba — reče Atos — njega možemo izvestiti; javićemo mu da njegova snaha namerava ubiti nekoga i zamolićemo ga da je ne gubi iz vida. U Londonu, nadam se, ima zavoda kao što je zavod Madloneta ili Devojaka pokajnica; on će zatvoriti svoju snahu u takav jedan zavod i mi ćemo biti na miru.

— Da — reče d’Artanjan — dok ne iziđe iz njega.

— E, d’Artanjane, — reče Atos — vi mnogo zahtevate; ja sam vam dao sve što sam vam mogao dati, pametnije ništa ne znam.

— Ja nalazim da je to ponajbolje — reče Aramis — izvestićemo u isto vreme i kraljicu i lorda Vintera.

— Da, ali po kome ćemo poslati pismo u Tur i u London?

— Ja stojim dobar za Bazena — reče Aramis.

— A ja za Planšea — reče d’Artanjan.

— Zaista — reče Portos — ako ne možemo mi da napuštamo logor, naši lakeji mogu.

— Razume se — reče Aramis — i još danas napisaćemo pisma, daćemo novac i oni će otići.

— Daćemo im novaca? — na to će Atos. — Vi, dakle, imate novaca?

Četiri prijatelja zgledaše se i oblak im pređe preko čela, koja se za časak behu razvedrila.

— Pazi — uzviknu d’Artanjan, vidim tamo neke crne i crvene tačke koje se kreću; vi pomenuste puk, Atose, a ovo je čitava vojska.

— Imate pravo — reče Atos — evo ih. Vidiš ti njih! Idu bez doboša i bez truba! No, Grimo, jesi li gotov?

Grimo dade znak da jeste i pokaza dvanaestinu leševa koje beše ponameštao u vrlo živopisnim položajima; neke s puškom na ramenu, neke kao da nišane, a neke opet s mačem u ruci.

— Odlično — reče Atos — može ti se čestitati na mašti!

— E baš bih voleo znati… — reče Portos.

— Čistimo se najpre odavde — reče d’Artanjan — razumećeš docnije.

— Stanite, gospodo, stanite! Dajmo vremena Grimou da raspremi sto.

— Ah — reče Aramis — crne i crvene tačke vrlo primetno rastu, i ja sam mišljenja d’Artanjanovog da treba što pre da se vratimo u logor.

— Ni ja nemam ništa protiv povlačenja — reče Atos — opkladili smo se da ćemo ostati jedan čas, a ostali smo čas i po; hajdemo, gospodo, hajdemo.

Grimo već beše izmakao s kotaricom i ostatkom jela. Četiri prijatelja iziđoše za njim i pređoše desetinu koraka.

— Do vraga! — uzviknu Atos. — Šta da radimo mi, gospodo?

— Da niste zaboravili šta? — upita Aramis.

— A zastava! Zastava se ne sme ostaviti neprijatelju, pa ma ta zastava bila i jedan običan ubrus.

I Atos otrča u bastion, pope se na bedem i skide zastavu; samo, kako behu došli na puškomet, Rošelci oboriše strašnu vatru na ovog čoveka koji se kao iz zadovoljstva izlagao mecima.

Ali Atos kao da je imao u sebi neku čarobnu moć; zrna su zviždala oko njega, ali ga nijedno ne pogodi. On stade mahati zastavom, leđima okrenut vojnicima iz varoši i pozdravljajući vojnike iz logora. Sa obe strane začuše se gromki uzvici, s jedne strane uzvici gneva, s druge strane uzvici oduševljenja.

Za prvim osu se drugi plotun; tri zrna probušiše ubrus i načiniše ga pravom zastavom. Ceo logor vikao je: „Silazite! Silazite!”

Atos siđe; drugovi, koji su ga sa strahom iščekivali obradovaše se kad su ga ugledali.

— Atose, pohitajmo, pohitajmo; sad kad smo sve našli, sem novca, bilo bi glupo da izginemo.

Ali Atos nastavi ići dostojanstveno, ma koliko primedaba da je dobivao od svojih drugova, koji, videći da primedbe ne pomažu, podesiše svoj korak prema njegovom.

Grimo i njegova kotarica behu izmakli napred i nalazili su se van domašaja zrna.

Posle nekoliko trenutaka začu se strašna paljba.

— Šta je to? — upita Portos. — Na šta pucaju, ne čujem da zvižde zrna niti vidim koga.

— Pucaju na one leševe — odgovori Atos.

— Ali leševi neće odgovoriti.

— Tako je; oni će onda pomisliti da je posredi neka zaseda, dogovaraće se; poslaće parlamentara, i kad budu primetili našu šalu, mi ćemo biti van domašaja zrna. Eto zašto je izlišno dobiti zapaljenje pluća trčanjem.

— Sada razumem — reče Portos zadivljen.

— Hvala bogu! — reče Atos sležući ramenima.

Francuzi su, međutim, oduševljeno klicali kad su videli da se četiri prijatelja vraćaju hodom.

Najzad se ponovo začu paljba; ovoga puta zrna udariše u šljunak oko četiri prijatelja i prozviždaše im pored ušiju. Rošelci behu najzad zauzeli bastion.

— Baš su nevešti ovi ljudi reče — Atos — koliko smo njihovih ubili, dvanaest?

— Do petnaest.

— Koliko smo smrvili?

— Osam do deset.

— A mi nismo dobili nijednu ogrebotinu. Ah, šta vidim! Šta vam je to na ruci, d’Artanjane? Krv, čini mi se.

— Nije ništa — reče d’Artanjan.

— Da nije kakvo zalutalo zrno?

— Nije.

— Nego šta je?

Kao što smo rekli, Atos je voleo d’Artanjana kao svoje dete, i ovaj mračni i nesalomljivi karakter brinuo se pokadšto za mladog čoveka kao otac.

— Obična ogrebotina — odgovori d’Artanjan — uštinuo sam prst između zida i prstena i raskrvavio kožu.

— Tako je to kad čovek nosi brilijantsko prstenje — reče prezrivo Atos.

— Zbilja — uzviknu Portos — što se tužimo da nemamo novaca, kad je tu brilijantski prsten?

— Gle, istina! — reče Aramis.

— U dobri čas, Portose: to je dobra misao.

— Naravno — reče Portos, prseći se što je dobio kompliment od Atosa — kad imamo brilijant, prodajmo ga.

— Treba ga prodati — nastavi Atos. — Pravo je da kraljica spase svoga obožavaoca gospodina od Bakingema; pošteno je da spase nas, svoje prijatelje; prodajmo prsten. Šta misli o tome gospodin opat? Portosa ne pitam za mišljenje, on ga je već dao.

— Ja mislim — reče Aramis i porumene — da ga d’Artanjan može prodati, pošto ga nije dobio od dragane, te prema tome nije zaloga ljubavi.

— Dragi moj, vi govorite kao oličena teologija. Dakle, vaše je mišljenje?…

— Da se prsten proda — odgovori Aramis.

— Pa dobro — reče veselo d’Artanjan — da ga prodamo.

Paljba nije prestala, ali prijaterji behu van domašaja, i Rošelci su pucali koliko da im je savest mirna.

— Bogami, bilo je krajnje vreme da ova misao padne na pamet Portosu; evo nas već u logoru. I tako, gospodo, ni reči više o celoj ovoj stvari. Nas gledaju i idu nam u susret, poneće nas u trijumfu.

I zaista kao što smo rekli, ceo logor beše uzbuđen; preko dve hiljade vojnika gledalo je, kao kakvu predstavu, srećno razmetanje četvorice prijatelja, razmetanje kome pravi povod niko ni izdaleka nije slutio. Samo su se čuli uzvici: „Živeli gardisti! Živeli musketari!” G. od Buzinjija prvi je prišao da stisne ruku Atosu i prizna da je izgubio opkladu. Dragon i Švajcarac pošli su za njim, a za dragonom i Švajcarcem svi drugovi. Čestitanju, rukovanju, ljubljenju nije bilo kraja; Rošelci behu predmet neopisanoga smeha.

Ukratko, beše se digla takva graja da kardinal pomisli da je neka pobuna, te posla svoga gardijskog kapetana La Hudinijera da vidi šta je.

Izaslaniku bi sa najvećim oduševljenjem ispričana cela stvar.

— Šta je bilo? — upita kardinal kad je ugledao La Hudinijera.

— Monsenjeru, — reče ovaj — tri musketara i jedan gardist opkladili su se sa gospodinom od Buzinjija da će otići u bastion Sen-Žerve da doručkuju, i doručkujući održali su se tamo dva časa protiv neprijatelja i ubili ne znam koliko Rošelaca.

— Jeste li se raspitali za imena trojice musketara?

— Jesam, monsenjeru.

— Kako se zovu?

— To su gospoda Atos, Portos i Aramis.

— I opet moja tri junaka — promrmlja kardinal. — A gardist?

— G. d’Artanjan.

— I opet moj mladi obešenjak! Zaista, ta četiri čoveka moraju biti moji.

Još isto veče govorio je kardinal sa g. od Trevila o jutrošnjem podvigu o kome je sav logor govorio. G. od Trevila, koji je ceo događaj čuo iz usta samih junaka toga događaja, ispriča ga Njegovoj preuzvišenosti u svim pojedinostima, ne zaboravivši ni epizodu sa ubrusom.

— Gospodine od Trevila, — reče kardinal — pošaljite mi, molim vas, taj ubrus. Narediću da se na njemu zlatom izvezu tri krina i daću ga kao barjak vašoj četi.

— Monsenjeru, — reče g. od Trevila — učiniće se nepravda gardistima, gospodin d’Artanjan nije kod mene, nego kod gospodina od Esara.

— Pa što ga ne uzmete? — reče kardinal. — Kad se ta četiri hrabra vojnika toliko vole, nije pravo da ne služe u istoj četi.

Još iste večeri saopštio je g. od Trevila ovu dobru novost musketarima i d’Artanjanu, pozvavši ih sutra na ručak svu četvoricu.

D’Artanjan je bio van sebe od radosti. Kao što je poznato, njegov je večiti san bio da bude musketar.

Tri prijatelja behu takođe vrlo radosni.

— Zaista — reče d’Artanjan Atosu — misao ti je bila divna i, kao što si rekao, zahvaljujući njoj, i stekli smo slavu i mogli smo povesti razgovor od vrlo velike važnosti.

— Koji sad možemo nastaviti a da na nas niko ne posumnja: jer, božjom pomoći, od sad će nas smatrati za kardinaliste.

Isto veče d’Artanjan ode da izjavi svoje poštovanje gospodinu od Esara i da mu javi za unapređenje koje je dobio.

G. od Esara, koji je mnogo voleo d’Artanjana, ponudi mu svoju pomoć, jer promena čete donosila je sa sobom troškove oko spreme.

D’Artanjan odbi ponudu, ali, našavši da je prilika zgodna, zamoli ga da proceni prsten koji mu dade i koji je hteo pretvoriti u novac.

Sutradan, u osam časova ujutru, momak g. od Esara uđe kod d’Artanjana i predade mu kesu zlata, u kojoj je bilo sedam hiljada livara.

Toliko je dobio za kraljičin prsten.

XVIII

PORODIČNE STVARI

Atos beše našao reč: porodična stvar. Porodična stvar nije podlegla istraživanju g. kardinala; porodična stvar nije se ticala nikoga; porodičnu stvar mogao je čovek svršavati otvoreno, pred celim svetom.

Dakle, Atos beše našao reč: porodična stvar.

Aramis beše našao ideju: lakeji.

Portos beše našao sredstvo: brilijant.

Samo d’Artanjan ne beše našao ništa, on koji je obično bio dosetljiviji od sve četvorice, ali moramo reći da mu je i samo ime miledi oduzimalo svu moć.

Bogami, ne, prevarili smo se: on beše našao kupca za brilijant.

Doručak kod g. od Trevila bio je vrlo veseo. D’Artanjan je već imao novu uniformu; kako je bio gotovo istog stasa kao Aramis, i kako je Aramis, bogato nagrađen, kao što se sećate, od knjižara koji je otkupio njegov spev, poručio od svega po dvoje, on je ustupio svome prijatelju potpunu spremu.

D’Artanjan bi bio na vrhuncu svojih želja da mu miledi nije izlazila pred oči, kao mračan oblak na vidiku.

Po doručku ugovoriše da se uveče skupe u Atosovom stanu i da tamo dovrše svoj razgovor.

D’Artanjan provede dan pokazujući po logoru svoje musketarsko odelo.

Uveče, u zakazani čas, četiri se prijatelja sastadoše; ostalo je da se reše još samo tri stvari: šta će pisati miledinom deveru; šta ce pisati veštoj ličnosti u Turu i koji će lakeji nositi pisma.

Svaki je ponudio svoga: Atos je govorio o poverljivosti Grimoa, koji je govorio samo onda kad mu njegov gospodar otvori usta; Portos je hvalio snagu Musketona, koji je bio u stanju izdevetati četiri čoveka običnog rasta; Aramis, pouzdan u veštinu Bazenovu, mnogo je hvalio svoga kandidata; najzad, d’Artanjan je imao potpunu veru u Planšeovu hrabrost i podsećao je na njegovo držanje prilikom onog mučnog događaja u Bulonji.

Ove četiri oličene veličine dugo su se borile o prvenstvo i dale su povod divnom takmičenju koje nećemo ovde iznositi, bojeći se da ne bude dosadno.

— Na žalost — rece Atos — onaj koga budemo poslali trebalo bi da ima u sebi sva svojstva skupa.

— Ali gde da nađemo takvog lakeja?

— To je nemogućno — reče Atos — znam; zato uzmite Grimoa.

— Uzmite Musketona!

— Uzmite Bazena!

— Uzmite Planšea; Planše je hrabar i vešt; to su već dva svojstva od četiri koja se traže.

— Gospodo, — reče Aramis — nije dovoljno znati koji je od naših lakeja najpoverljiviji, najjači, najveštiji ili najhrabriji; glavno je znati koji od njih najviše voli novac.

— Ovo što kaže Aramis vrlo je pametno — reče Atos — treba računati na ljudske mane, a ne na njihove vrline; gospodine opate, vi ste veliki moralista!

— Razume se — reče Aramis — jer nam je dobra posluga potrebna ne samo da uspemo nego i da ne nasednemo; jer, ako ne uspemo, u pitanju je glava, ali ne naših lakeja.

— Tiše, Aramise, — reče Atos.

— Imate pravo, ne naših lakeja — nastavi Aramis — nego njihovih gospodara! Jesu li nam naši momci toliko odani da će svoj život staviti na kocku za nas? Nisu.

— Bogami — reče d’Artanjan — ja bih gotovo stajao dobar za Planšea.

— E lepo, dragi prijatelju, dodajte njegovoj urođenoj odanosti dobru sumu, da bi mogao ugodnije živeti, pa onda možete sasvim stajati za nj dobar.

— Pri svem tom bićete prevareni — reče Atos, koji je bio optimista kad se ticalo stvari, a pesimista kad se ticalo ljudi. — Oni će obećati sve, samo da dobiju novac, a na putu strah im neće dati da ispune obećanje. Ako ih budu uhvatili, pritegnuće ih, pritegnuti; oni će sve priznati. Do vraga, nismo deca! Da se dođe u Englesku — Atos spusti glas — treba proći celu Francusku, koja je puna kardinalovih prodanih duša i špijuna; treba imati dopuštenje za ukrcavanje; treba znati engleski da se pita za put u London. Slušajte, meni cela stvar izgleda vrlo mučna.

— Baš nije nimalo — reče d’Artanjan, kome je mnogo bilo stalo da se stvar svrši — naprotiv, meni izgleda vrlo laka. Razume se, ako se piše lordu Vinteru o stvarima tugaljivim, o zločinima kardinalovim…

— Tiše! — reče Atos.

— O intrigama i tajnama državnim — nastavi d’Artanjan — razume se da ćemo svi biti živi bačeni na točak, ali, zaboga, nemojte zaboraviti, kao što ste sami rekli, Atose, da mu mi pišemo o porodičnim stvarima; da mu pišemo jedino u cilju da miledi, čim stigne u London, skloni kako nam ne bi naškodila. Ja ću mu, dakle, napisati jedno pismo otprilike ovako:

— Da čujemo — reče Aramis, koji unapred načini lice kao u kritičara.

„Gospodine i dragi prijatelju…”

— Taman, „dragi prijatelju” jednom Englezu! — prekide ga Atos — lepo si počeo, odlično, d’Artanjane! Samo ta reč pa je dovoljno da budeš raščerečen, mesto da budeš bačen na točak.

— Pa dobro, reći ću prosto: „gospodine”.

— Možete baš reći i: „milorde” — nastavi Atos, koji je veoma mnogo polagao na pristojnost.

„Milorde, sećate li se onog ograđenog prostora u Luksemburgu gde su bile koze?”

— Eto ti na, sad opet Luksemburg! Misliće da je neka aluzija na kraljicu mater! E, lepo si smislio — reče Atos.

— Pa dobro, metnućemo prosto: „Milorde, sećate li se izvesnog ograđenog mesta na kome vam je spasen život?”

— Dragi d’Artanjane, — reče Atos — vi ćete uvek biti vrlo rđav redaktor: „Na kome vam je spasen život!” Ta to nije otmeno. Jedan častan čovek ne podseća se na takve usluge. Prebaci dobročinstvo, naneo si uvredu.

— Ah, dragi moj, — reče d’Artanjan — vi ste nesnosni i, ako treba pisati pod vašom cenzurom, ja odustajem od pisanja.

— I dobro činite. Za vas je puška i mač, dragi moj; to su vežbanja u kojima se nećete osramotiti, ali pero ostavite gospodinu opatu, to je njegov posao.

— Jest, zbilja — reče Portos — ostavite pero Aramisu, koji piše teze na latinskom.

— Pa dobro, neka bude — reče d’Artanjan. — Sastavite nam vi to pismo, Aramise, ali, tako mi svetoga oca pape, dobro se držite, jer, unapred vam kažem, i ja ću vas da kritikujem.

— Slobodno — reče Aramis, s onim bezazlenim pouzdanjem koje svaki pesnik ima u sebi — ali kažite mi samo u čemu je stvar; ja sam slušao ovda-onda da je ta žena neka nevaljalica; štaviše, uverio sam se u to slušajući njen razgovor s kardinalom…

— Ta govorite tiše, do vraga! — reče Atos.

— Ali — nastavi Aramis — ne znam pojedinosti.

— Ni ja — reče Portos.

D’Artanjan i Atos gledali su se neko vreme ćuteći. Najzad Atos, pošto se pribrao, i još bleđi no obično, dade znak pristanka; d’Artanjan razumede da može govoriti.

— Lepo! Evo šta ima da se kaže — nastavi d’Artanjan: — „Milorde, vaša je snaha zločinac i htela je ubiti vas da bi vas nasledila. Ali ona nije mogla poći za vašeg brata, pošto je već bila udata u Francuskoj i pošto ju je…”

D’Artanjan zastade kao da bira reči i pogleda Atosa.

— „Muž oterao” — reče Atos.

— „Jer je bila žigosana” — nastavi d’Artanjan.

— To nije mogućno! — uzviknu Portos; — htela je da ubije svoga devera?

— Da.

— Bila je udata? — upita Aramis.

— Da.

— I njen muž je primetio da ima na ramenu krinov cvet? — upita Portos.

— Da.

Ova tri da izgovorio je Atos, svako sa sve sumornijim naglaskom.

— A ko je video taj krinov cvet? — upita Aramis.

— D’Artanjan i ja ili, bolje reći, po hronološkom redu, ja i d’Artanjan — odgovori Atos.

— I muž te užasne žene još je živ? — reče Aramis.

— Još.

— Znate li to pouzdano?

— Znam.

Za trenutak zavlada ledeno ćutanje, za vreme koga se svaki osećao potresen prema svojoj prirodi.

— Sad nam je d’Artanjan — nastavi Atos, prekidajući prvi ćutanje — dao odličan program i, pre svega, treba to napisati.

— Imate pravo, Atose, — reče d’Artanjan — ali to nije lako napisati. I sam gospodin kancelar bio bi u neprilici kako da sastavi takvo pismo, a međutim gospodin kancelar ume vrlo lepo da sastavi protokol.

Aramis uze pero, promisli se nekoliko trenutaka i lepim, sitnim, ženskim rukopisom napisa desetak redi; zatim glasom tihim i laganim, kao da je svaku reč pažljivo odmeravao, pročita ovo:

Milorde,

Ličnost koja vam piše ove redove imala je čast ukrstiti s vama mač u jednom ograđenom prostoru u ulici Anfer. Kako ste posle toga više puta imali dobrotu nazvati se prijateljem te ličnosti, ona smatra za dužnost nagraditi to prijateljstvo jednim dobrim savetom. U dva maha umalo niste bili žrtva jedne bliske rođake, za koju mislite da je vaša naslednica, jer ne znate da je ona, pre no što se udala u Engleskoj, bila već udata u Francuskoj. Ali treći put, ovom prilikom, možete podleći. Vaša je rođaka otputovala noću iz La Rošela u Englesku. Motrite na njen dolazak, jer ima velike i strašne planove. Ako vam je baš stalo da znate šta je ona u stanju učiniti, čitajte joj prošlost na njenom levom ramenu.

— Divno — reče Atos — vi pišete kao kakav ministar, dragi Aramise. Lord Vinter dobro će se uzeti na um, samo ako dobije pismo; a ako bi palo u ruke Njegove preuzvišenosti, nas ne može kompromitovati. Ali kako momak koji bude otišao može ostati u Šatlerou, a uveravati nas da je bio u Londonu, ja predlažem da mu s pismom damo samo polovinu nagrade, a drugu polovinu da mu obećamo dati kad donese odgovor. Imate li tu prsten? — nastavi Atos.

— Imam nešto bolje od prstena, imam novac.

I d’Artanjan spusti na sto kesu s novcem; na zvek zlata Aramis diže oči. Portos uzdrhta; što se tiče Atosa, on osta hladan.

— Koliko ima u toj kesi? — upita on.

— Sedam hiljada livara u zlatnicima od dvanaest franaka.

— Sedam hiljada livara! — uzviknu Portos. — Zar je onaj tričavi brilijant vredeo sedam hiljada livara?

— Tako izgleda — reče Atos — pošto je novac ovde; ne verujem da je naš prijatelj d’Artanjan dodao šta od svoga novca.

— Ali, gospodo, — reče d’Artanjan — u svemu ovome mi ne pomišljamo na kraljicu. Pobrinimo se malo i za zdravlje njenog dragog Bakingema. To joj bar dugujemo.

— Tako je — reče Atos — ali to je Aramisov posao.

— Pa dobro — odgovori ovaj i porumene — šta treba da radim?

— To je vrlo prosto — reče Atos — da sastavite još jedno pismo za onu veštu ličnost što stanuje u Turu.

Aramis opet uze pero, ponovo se zamisli i napisa ove redove, koje smesta pročita svojim prijateljima.

„Draga moja rođako…”

— Aha — reče Atos — ta vaša ličnost vaša je rođaka?

— Sestra od strica — reče Aramis.

— Dobro, dobro.

Aramis nastavi:

Draga moja rođako!

Njegova preuzvišenost kardinal — neka ga bog poživi na sreću Francuske i na sramotu neprijatelja kraljevine — uskoro će svršiti sa jeretičkim buntovnicima La Rošela; verovatno je da se pomoć engleske flote neće ni pojavljivati pred opsednutom varoši; štaviše, smem reći da sam uveren da će g. od Bakingema nekim velikim događajem biti sprečen da se krene. Njegova preuzvišenost najslavniji je političar u prošlosti, u sadašnjosti, pa, po svoj prilici i u buđućnosti. On bi i sunce ugasio ako bi mu smetalo. Saopštite ove prijatne novosti vašoj sestri, draga rođako. Sanjao sam da je taj prokleti Englez umro. Ne mogu da se opomenem da li je umro od mača ili od otrova; samo znam da sam sanjao da je umro, a, vi znate, moji me snovi nikad ne varaju. Budite, dakle, uvereni da ću vam se uskoro vratiti.

— Prekrasno! — uzviknu Atos. — Vi ste kralj pesnika, dragi Aramise, govorite kao Apokalipsa,⁴³ a istiniti ste kao jevanđelje. Sad vam samo ostaje da napišete adresu na ovom pismu.

— To je vrlo lako — reče Aramis. On lepo savi pismo, uze ga i napisa.

Gospođici Mišon, švalji, Tur

Tri prijatelja zgledaše se smejući se; behu izigrani.

— Sad — reče Aramis — vi ćete razumeti, gospodo, da samo Bazen može odneti ovo pismo u Tur; moja rođaka poznaje samo Bazena i ima vere samo u njega; svaki drugi pokvario bi celu stvar. Uostalom, Bazen je slavoljubiv i učen; Bazen je čitao istoriju, gospodo, i zna da je Sikst Peti, pre no što je postao papa, čuvao svinje; i kako i sam misli stupiti u služitelje crkve kad i ja, nije izgubio svaku nadu da će postati i sam papa ili bar kardinal; vi ćete pojmiti da se čovek s takvim nadama neće dati uhvatiti ili će, ako ga uhvate, pre podneti muke no što će progovoriti.

— Dobro, dobro — reče d’Artanjan — ostavljam vam od srca Bazena, ali vi meni ostavite Planšea; miledi ga je jednog dana batinama izjurila iz kuće i, kako Planše ima dobro pamćenje, stojim vam dobar, ako vidi da se može osvetiti, pre će poginuti no što će se osvete odreći. Ako su poslovi u Turu vaši, Aramise, poslovi u Londonu moji su. Molim, dakle, da se izabere Planše, koji je uostalom već bio u Londonu sa mnom, i koji ume vrlo lepo da kaže: London sir if you please, i my master lord d’Artagnan s tim što će on otići i vratiti se, ne brinite se.

— U tom slučaju — reče Atos — Planše treba da primi sedam stotina livara za odlazak i sedam stotina livara za povratak, a Bazen tri stotine livara za odlazak i tri stotine livara za povratak; tako će nam ostati pet hiljada livara. Svaki od nas uzeće po hiljadu livara, da ih upotrebi kako nađe za dobro, a hiljadu livara daćemo na čuvanje opatu za izvanredne slučajeve ili zajedničke potrebe. Pristajete li na to?

— Dragi Atose, — reče Aramis — vi govorite kao Nestor, koji je, kao što znate, bio najmudriji Grk.

— Onda tako — nastavi Atos — otputovaće Planše i Bazen; ja i volim da Grimo ostane: navikao je na mene i potreban mi je; jučerašnji ga je dan već pokolebao, ovaj put bi ga sasvim upropastio.

Dozvaše Planšea i dadoše mu uputstva; njega već beše izvestio d’Artanjan, koji mu je predstavio da ga čeka slava, zatim novac i najzad opasnost.

— Ja ću nositi pismo u rukavu — reče Planše — i progutaću ga ako me uhvate.

— Ali onda nećeš moći izvršiti nalog — reče d’Artanjan.

— Onda mi dajte večeras prepis pisma koje ću sutra znati napamet.

D’Artanjan pogleda svoje prijatelje kao da im je hteo reći: „No! Šta sam vam obećao?”

— Sad — nastavi on, obraćajući se Planšeu — imaš osam dana da odeš lordu Vinteru i osam dana da se vratiš, ukupno šesnaest dana; ako šesnaestog dana po odlasku, u osam časova uveče, ne budeš došao, nećeš dobiti novac, pa ma bilo osam časova i pet minuta.

— Onda, gospodine, — reče Planše — kupite mi jedan sat.

— Na ovaj — reče Atos i dade mu svoj, sa svojom urođenom plemenitošću — pa budi čestit momak. Imaj na umu da ćeš, ako budeš govorio, brbljao ili švrljao, smaknuti glavu svom gospodaru, koji ima toliko poverenja u tvoju vernost da nam je stajao dobar za tebe. Ali isto tako imaj na umu da ću te ja, ako se tvojom krivicom dogodi kakva nesreća d’Artanjanu, naći ma gde i da ću te rasporiti.

— O, gospodine! — reče Planše, uvređen ovom sumnjom, a naročito uplašen mirnoćom musketarovom.

— A ja — reče Portos, kolutajući svojim krupnim očima — ja ću te živog oderati.

— Ah, gospodine!

— A ja — reče Aramis svojim blagim i melodičnim glasom — ja ću te kao kakav divljak živa ispeći.

— Ah, gospodine!

I Planše udari u plač; ne bismo mogli reći da li je plakao iz straha od ove pretnje ili što se raznežio kad je video koliko su ovi prijatelji odani jedan drugome.

D’Artanjan ga uze za ruku i poljubi ga.

— Vidiš, Planše, — reče mu — ova gospoda rekla su ti sve ovo iz ljubavi prema meni, ali oni te, u stvari vole.

— Ah, gospodine, — reče Planše — ili ću nalog izvršiti ili će me načetvoro iseći; a ako me iseku načetvoro, budite uvereni da nijedan komad neće govoriti.

Bi rešeno da Planše otputuje sutradan u osam časova ujutru, da bi, kao što je rekao, mogao prekonoć naučiti pismo napamet. Tim je dobio ravno dvanaest časova: trebalo je da se vrati šesnaestoga dana, u osam časova uveče.

Ujutru, u trenutku kad htede pojahati konja, d’Artanjan, koji je u duši osećao izvesnu naklonost prema vojvodi, uze Planšea na stranu.

— Slušaj — reče mu — kad budeš predao pismo lordu Vinteru i ovaj ga bude pročitao, reći ćeš mu još i ovo: „Čuvajte njegovu milost lorda od Bakingema, jer hoće da ga ubiju.” Ali vidiš, Planše, ovo je tako ozbiljno i tako važno da čak ni svojim prijateljima nisam hteo priznati da ću ti poveriti ovu tajnu, koju ti ni za šta na svetu ne bih napisao.

— Ne brinite se, gospodine, — reče Planše — videćete koliko se može računati na mene.

I na odličnom konju, koga je trebalo da ostavi na dvadeset milja odatle, da bi seo na poštu, Planše ode u galopu, malo zabrinut trostrukom pretnjom musketara, ali inače u najboljem raspoloženju.

Bazen otputova sutradan u Tur; dato mu je osam dana za izvršenje naloga.

Za sve vreme do povratka momaka, četiri prijatelia, kao što možete misliti, motrili su, njuškali i osluškivali više no ikad. Dane su provodili u pokušajima da čuju šta se govori, u posmatranju kardinalovog ponašanja i u zagledanju glasnika koji su dolazili. Više puta ih je obuzimala nesavladljiva drhtavica kad bi ih pozvali na kakvu neočekivanu službu. Uostalom, morali su da se čuvaju radi svoje sopstvene sigurnosti; miledi beše avet koja nije davala ljudima da spavaju mirno kad im se jedanput pojavila.

Osmog dana ujutru, Bazen, svež kao uvek i nasmejan po svom običaju, uđe u krčmu kod Parpajoa, u trenutku kad su četiri prijatelja doručkovala, i na ugovoreni način reče:

— Gospodine Aramise, evo vam odgovora od vaše rođake.

Četiri prijatelja veselo se pogledaše: polovina posla beše svršena; istina, polovina kraća i lakša.

Aramis pocrvene i protiv svoje volje, uze pismo koje beše napisano ružnim rukopisom i bez ortografije:

— Blagi bože! — uzviknu on, smejući se — ja zaista očajavam, ova jadna Mišon nikad neće pisati kao gospodin od Voatira.

— Koja vam je ta jadna Mišon — upita Švajcarac, koji je razgovarao s musketarima kad je pismo došlo.

— Niko i ništa — reče Aramis — jedna lepa švalja koju sam nekad voleo i koju sam molio za nekoliko redaka, radi uspomene.

— Do vraga — reče Švajcarac — ako je tako velika gospođa kao što je rukopis krupan, onda vam se može pozavideti, druže.

Aramis pročita pismo i pruži ga Atosu.

— Vidite, Atose, šta piše — reče on.

Atos baci pogled na pismo i, da bi otklonio svaku sumnju koja se mogla poroditi, pročita glasno:

Dragi rođače, moja sestra i ja vrlo dobro tumačimo snove i, štaviše, mnogo ih se bojimo; ali za vaš san može se reći, nadam se, san je laža. Zbogom! Ostajte zdravo i javljajte nam se s vremena na vreme!

Aglae Mišon

— A o kakvom to snu govori? — upita dragon, koji beše prišao za vreme čitanja.

— Jest, o kakvom snu? — reče Švajcarac.

— Ta o jednom mom snu koji sam joj ispričao — reče Aramis.

— Pričati svoj san nije ništa neobično, ali ja ne sanjam nikad.

— Vi ste vrlo srećni — reče Atos i ustade — voleo bih kad bih mogao isto to reći.

— Nikad! — nastavi Švajcarac, veoma zadovoljan što mu je takav čovek kao što je Atos pozavideo na nečemu. — Nikad, nikad!

Videći da je Atos ustao, d’Artanjan učini isto tako, uze ga pod ruku i iziđe.

Portos i Aramis ostadoše da slušaju ćaskanja dragona i Švajcarca.

Što se tiče Bazena, on ode u slamu da spava, i, kako je imao više mašte nego Švajcarac, sanjao je da mu je Aramis, koji je postao papa, podario kardinalski šešir.

Ali, kao što smo rekli, Bazen je svojim srećnim povratkom otklonio samo jedan deo nespokojstva koje je mučilo četiri prijatelja. Dani očekivanja uopšte su dugi, a d’Artanjan, naročito, opkladio bi se da su sad dani imali četrdeset i osam časova. Zaboravljao je na sporost plovidbe i preuveličavao je moć miledinu. Ovoj ženi, koja mu je izgledala kao kakav demon, pridavao je natprirodne pomoćnike; na najmanji šum uobražavao je da su došli da ga zatvore i da dovode Planšea da ga suoče s njim i s njegovim prijateljima. Sem toga, njegova vera u uvaženog Pikarđanina, nekad tako velika, bivala je svakim danom sve manja. Njegovo nespokojstvo beše tako veliko da je obuzimalo i Portosa i Aramisa. Samo Atos ostade hladan, kao da mu nikakva opasnost ne grozi i kao da je udisao svoj svakidašnji vazduh.

Naročito šesnaestog dana ovi znaci uzrujanosti opažali su se na d’Artanjanu i na njegovim prijateljima Portosu i Aramisu, tako da nisu mogli da se skrase na jednom mestu, nego su kao senke lutali po putu kojim je Planše trebalo da se vrati.

— Zaista — govorio im je Atos — vi niste ljudi, no deca, kada ste se toliko uplašili od jedne žene! Šta nam, naposletku, mogu? Da nas zatvore? Pa lepo, oslobodiće nas iz zatvora; kako je oslobođena gospođa Bonasije! Da nas pogube? Pa mi se svaki dan veselo izlažemo nečem što je mnogo gore; jer nam kuršum može razmrskati nogu, a ja sam ubeđen da više patimo kad nam lekar odseče nogu, nego kad nam dželat odrubi glavu. Budite, dakle, mirni; za dva časa, za četiri, za šest časova najdalje, Planše će biti ovde; obećao je da će biti, a ja mnogo verujem u obećanja Planšea, koji mi se čini vrlo čestit momak.

— Ali ako ne dođe? — reče d’Artanjan.

— Ako ne dođe, znači da se zadržao, to je sve. Možda je pao s konja, možda je skočio s konjem preko mosta, možda je jurio toliko da je dobio zapaljenje pluća. Zaboga, gospodo, vodimo računa o nepredviđenim slučajevima. Život, to su brojanice malih nevolja, koje filozof propušta kroz ruke smejući se. Budite filozofi kao ja i sedite za sto da pijemo; nikad budućnost ne izgleda tako ružičasta kao kad se gleda kroz čašu šanbertena.

— To je sve lepo — reče d’Artanjan — ali meni je dodijalo bojati se, kad pijem, da nije vino iz miledinog podruma.

— Vama je teško ugoditi — reče Atos — tako lepa žena!

— Žena obeležena! — reče Portos sa svojim krupnim osmehom.

Atos uzdrhta, prevuče rukom preko čela da obriše znoj i ustade s nervoznim pokretom koji nije mogao savladati.

Međutim, dan proteče i veče se spusti, istina, lagano, ali tek spusti se; barake se napuniše gostima; Atos, koji je metnuo u džep svoj deo od brilijanta, nije više izbijao iz krčme kod Parpajoa. U g. od Buzinjija, koji im je, uostalom, dao divan ručak, našao je partnera dostojnog sebi. Kockali su se, dakle, kao i obično kad izbi sedam časova; čulo se kako prolaze straže koje su išle da pojačaju stražarski lanac; u sedam i po časova trube odsviraše povečerje.

— Izgubljeni smo — reče d’Artanjan na uvo Atosu.

— Hoćete da kažete da smo izgubili — reče mirno Atos, vadeći iz džepa četiri pistola, koje baci na sto. — Gospodo, — nastavi on — svira povečerje, hajdemo da spavamo.

I Atos iziđe iz krčme sa d’Artanjanom. Aramis je išao za njima pod ruku s Portosom. Aramis je mrmljao stihove, a Portos je s vremena na vreme čupao po koju dlaku iz brkova u znak očajanja.

Ali najedanput, u mraku, pojavi se jedna senka čiji oblik beše poznat d’Artanjanu i jedan poznati glas reče

— Gospodine, doneo sam vam ogrtač, jer je hladno večeras.

— Planše! — uzviknu d’Artanjan, van sebe od radosti.

— Pa jest, Planše — reče Atos — šta se čudite? Obećao je biti ovde u osam časova; osam sad izbija. Bravo, Planše, vi ste čovek od reči i ako kadgod ostavite svoga gospodara, ja vas uzimam u službu.

— Oh, ne, nikad — reče Planše — nikad neću ostaviti gospodina d’Artanjana.

U isto vreme d’Artanjan oseti kako mu Planše spusti u ruku neko pisamce.

D’Artanjana beše obuzela silna želja da poljubi Planšea po povratku kao što ga je poljubio pri polasku; ali se poboja da se ovaj izliv osećanja prema lakeju, nasred ulice, ne učini kakvom prolazniku čudnovat, te se uzdrža.

— Dobio sam pismo — reče on Atosu i svojim prijateljima.

— Dobro — reče Atos — kad dođemo u stan, pročitaćemo ga.

Pismo je peklo ruku d’Artanjanovu; htede da pođu brže, ali ga Atos uze pod ruku, i tako je mladi čovek, hteo ne hteo, morao ići korakom svoga prijatelja.

Najzad uđoše u šator, upališe lampu i, dok je Planše stajao na vratima da ne bi ko prijatelje iznenadio, d’Artanjan uzdrhtalom rukom raskide pečat i otvori pismo koje su toliko očekivali.

Ono je imalo samo pola reda, napisano sasvim engleskim rukopisom, a sastavljeno potpuno lakonski. „Thank you, be easy.”

Što znači: „Hvala, ne brinite se.”

Atos uze pismo iz d’Artanjanovih ruku, prinese ga lampi, zapali ga i ne pusti ga dok se nije pretvorilo u pepeo.

Zatim dozva Planšea i reče mu:

— Sad, momče, možeš iskati svojih sedam stotina livara, ali sa ovakvim pismom nisi bogzna šta stavljao na kocku.

— Znam, ali sam dosta sredstava pronašao da ga sakrijem — reče Planše.

— Pričaj nam sve — reče d’Artanjan.

— Bogami, to je dugačko, gospodine.

— Imaš pravo, Planše, — reče Atos — uostalom, sviralo je povečerje, te će pasti u oči ako zadržimo svetlost duže no ostali.

— Dobro — reče d’Artanjan — lezimo. Prijatno spavanje, Planše!

— Bogami, gospodine, sad prvi put posle šesnaest dana spavaću dobro.

— I ja! — reče d’Artanjan.

— I ja! — reče Portos.

— I ja! — reče Aramis.

— Hoćete li da vam priznam istinu? I ja — reče Atos.

XIX

ZLA KOB

Međutim, miledi, van sebe od gneva, razjarena na lađi kao lavica koju ukrcavaju, dolazila je u iskušenje da skoči u more i da se dohvati obale, jer se nikako nije mogla pomiriti s mišlju da ode iz Francuske a da se ne osveti d’Artanjanu, koji ju je uvredio, i Atosu, koji joj je pretio.

Ta joj je pomisao postala naposletku tako nesnosna da, ne vodeći računa o opasnosti kojoj se mogla izložiti, stade preklinjati kapetana da je izbaci na obalu. Ali kapetan, koji je, nalazeći se između francuskih i engleskih brodova kao slepi miš između pacova i ptica, jedva čekao da se izvuče iz svog nezgodnog položaja i dočepa se Engleske, nikako joj ne htede ispuniti ovu želju, koju je smatrao za običnu žensku ćud. On obeća svojoj putnici, koju mu je, uostalom, kardinal naročito preporučio, da će je iskrcati, ako to budu dopustili Francuzi i more, u koje od pristaništa Bretanje, bilo u Lorijanu, bilo u Brestu; međutim, duvao je protivan vetar, more je bilo rđavo, a lađa je svaki čas menjala pravac. Tek devetog dana po odlasku iz Šarante ugledala je miledi, bleda od muke i gneva, plavičaste obale Finistera.

Ona izračuna da joj treba bar tri dana da pređe taj krak Francuske i da dođe do kardinala; dodajte jedan dan za iskrcavanje, to čini četiri; dodajte ta četiri dana danima koje je provela na lađi, znači da bi izgubila trinaest dana, trinaest dana za vreme kojih su se mogli dogoditi u Londonu toliki važni događaji. Zatim pomisli da će njen povratak mnogo naljutiti kardinala i da će ovaj, prema tome, pre poslušati tužbe koje budu podignute protiv nje nego tužbe koje ona bude podigla protiv drugih. Zato prođe pored Lorijana i Bresta ne navaljujući na kapetana, kome opet ni na um nije padalo da je podseća. Miledi, dakle, nastavi put i onog istog dana kad je Planše polazio iz Portsmuta u Francusku, izaslanica Njegove preuzvišenosti ulazila je pobedonosno u pristanište.

Cela varoš bila je neobično uzrujana; četiri velike lađe, pre kratkog vremena dovršene, bile su spuštene u more. Sav u zlatu, okićen po svom običaju brilijantima i drugim dragim kamenjem, sa šeširom čije mu je belo pero padalo po ramenu, stajao je na molu vojvoda od Bakingema, okružen generalštabom, koji je gotovo isto tako blistao kao i on.

Beše jedan od onih lepih i retkih zimskih dana kad se Engleska seća da ima sunca. Bleda, ali još sjajna zvezda zalazila je na obzorju, obasipajući jakim rumenilom i nebo i more i bacajući na kule i stare varoške kuće poslednji zlatan zrak, od koga su se okna blistala kao odsev kakvog požara. Dišući ovaj morski vazduh koji je bivao svežiji i sve lepše mirisao što su bili bliže obali, posmatrajući svu veličinu ovih priprema koje je imala zadatak da uništi, svu snagu ove vojske protiv koje je imala da se bori ona sama — ona, žena — s nekoliko kesa zlata, miledi sravni sebe u mislima s Juditom, strašnom Jevrejkom, kada je ušla u asirski logor i videla ogromnu množinu kola, konja, ljudi i oružja, koje će jedan pokret njene ruke rasturiti kao oblak dima.

Uđoše u pristanište, ali baš kada su se spremali da bace lenger, jedan strašno naoružan patrolni brod priđe trgovačkoj lađi, kao čuvar obale, i spusti u more čamac, koji se uputi ka lestvicama što vode na lađu. U čamcu je bio jedan oficir, jedan podoficir i osam veslača; samo se oficir pope na lađu, gde je dočekan s obzirima koje uliva uniforma.

Oficir progovori nekoliko reči sa starešinom lađe, dade mu da pročita hartije koje je imao uza se i, na zapovest kapetanovu, svi beše pozvani na krov, i mornari i putnici.

Kad je ovaj poziv izdat, oficir glasno upita odakle je lađa pošla, kojim je putem išla, gde je pristajala, i na sva pitanja kapetan je odgovarao bez ustezanja. Na to oficir stade razgledati sve ličnosti redom i, zaustavivši se na miledi, stade je pažljivo posmatrati, ne rekavši joj nijedne reči. Zatim se vrati kapetanu i reče mu još nekoliko reči, i kao da je lađa odsad bila pod njegovom komandom, naredi izvesno kretanje koje mornari odmah izvršiše. Lađa se krenu, praćena patrolnim brodom koji je plovio naporedo s njom, izloživši je ustima svojih šest topova, dok je čamac plovio za lađom.

Dok je oficir posmatrao miledi, ona ga je, kao što možete misliti, proždirala pogledom. Ali, ma koliko da je ova žena vatrenih očiju umela čitati do srca onih čije joj je tajne bilo potrebno pogoditi, ona ovom prilikom nađe lice tako hladno da ništa nije mogla otkriti. Oficir, koji se beše zaustavio pred njom i koji ju je ćuteći tako pažljivo posmatrao, mogao je imati dvadeset i pet do dvadeset i šest godina; bio je bleda lica i otvorenoplavih, malo upalih očiju; njegova mala i lepo ocrtana usta behu nepomična u svojim pravilnim crtama; donja vilica, jako razvijena, odavala je onu jaku volju koja je, u prostačkom britanskom tipu, obično tvrdoglavost; čelo malo zabačeno, kakvo dolikuje pesnicima, zanesenjacima i vojnicima, beše jedva osenčeno kratkom i retkom kosom, koja je, kao i brada koja je pokrivala donji deo njegovog lica, bila lepe kestenjaste boje.

Kad su ušli u pristanište, bila je već noć. Magla je još više pojačavala mrak i pravila oko svetiljki i fenjera na molu krug, sličan krugu koji opasuje mesec pred kišu. Vazduh beše vlažan, hladan i neprijatan. Miledi, ta žena tako jaka, drhtala je i protiv svoje volje.

Oficir zatraži da mu se pokažu sve stvari miledine i zapovedi da se njen prtljag odnese u čamac; i kad to bi učinjeno, pruži joj ruku i pozva je da i sama siđe u čamac.

Miledi pogleda ovog čoveka i zastade.

— Ko ste vi, gospodine, — upita ona — što se toliko brinete o meni?

— Vi to vidite po mojoj uniformi, gospođo; ja sam oficir engleske mornarice — odgovori mladi čovek.

— Ali, je li običaj da se oficiri engleske mornarice stavljaju u službu svojih zemljakinja kad ove ulaze u kakvo pristanište Velike Britanije i da sa svojom učtivošću idu tako daleko da ih čak i na suvo izvoze?

— Jeste, miledi, običaj je, ali ne iz učtivosti, nego iz obazrivosti, da se za vreme rata svi stranci vode u jedan određen hotel, kako bi, dok se o njima ne dobiju tačni podaci, ostali pod nadzorom vlade.

Ove reči behu izgovorene s najvećom učtivošću i s najvećom mirnoćom. Međutim, one nisu mogle ubediti miledi.

— Ali ja nisam strankinja, gospodine, — reče ona najčistijim akcentom koji se ikada mogao čuti od Portsmuta do Mančestera — ja se zovem ledi Klarik i ta mera…

— Ta je mera opšta, miledi, i uzalud ćete pokušavati da je se oslobodite.

— Onda idem za vama gospodine.

I primivši ruku oficirovu, ona stade silaziti niz lestvice ispod kojih je čekao čamac. Oficir siđe za njom; jedan veliki ogrtač beše razastrt kod krme, oficir joj reče da sedne na ogrtač i sam sede pored nje.

— Veslaj! — reče on mornarima.

Osam vesala pade u more kao jedno i čamac čisto polete po površini vode.

Posle pet minuta prispeše na obalu. Oficir skoči na kej i ponudi ruku miledi. Jedna kola su čekala.

— Jesu li ta kola za nas? — upita miledi.

— Jesu, gospođo, — odgovori oficir.

— Gostionica je, dakle, daleko?

— Na drugom kraju varoši.

— Dobro — reče miledi.

I ona se odlučno pope u kola. Oficir nastojaše da se stvari dobro privežu iza koša i, kad to bi učinjeno, sede pored miledi i zatvori vrata.

Ne čekajući nikakvu zapovest i ne pitajući za pravac, kočijaš potera galopom i zađe u varoške ulice.

Ovako neobičan doček morao je biti za miledi prostrano polje za razmišljanje i, kad je videla da mladi oficir nije nimalo voljan da započne razgovor, ona se nalakti u jedan ugao kola i stade pretresati sve pretpostavke koje su joj dolazile u glavu.

Međutim, posle četvrt časa, začuđena dužinom puta, ona se naže k prozoru da vidi kud je vode. Kuće se više nisu videle, a drveta su izgledala u pomrčini kao velike crne aveti koje jure jedna za drugom.

Miledi uzdrhta.

— Ali mi nismo više u varoši, gospodine, — reče ona.

Oficir je ćutao.

— Ja neću ići dalje ako mi ne kažete kuda me vodite; to da znate, gospodine.

Ova pretnja ne dobi nikakvog odgovora.

— Ah, ovo je isuviše! — uzviknu miledi. — Upomoć, upomoć!

Nijedan glas ne odgovori na njen; kola nastaviše juriti; oficir kao da je bio kip.

Miledi pogleda jednim od onih strašnih izraza koji su svojstveni njenom licu i koji su tako retko promašili svoj cilj; oči su joj sevale u mraku od gneva.

Mladi čovek ostade hladan.

Miledi htede otvoriti vrata da skoči.

— Pazite, gospođo, — reče hladno mladi oficir — poginućete ako iskočite.

Miledi sede zapenušena; oficir se naže, pogleda je, i kao da se iznenadi kad vide da je ovo lice, do malopre tako lepo, besnilo toliko izmenilo da je postalo gotovo odvratno. Lukavo stvorenje uvide da škodi sebi pokazujući ovako svoju dušu; ona razvedri lice i tužnim glasom reče:

— Tako vam boga, gospodine, recite mi kome treba da pripišem ovo nasilje, da li vama, ili vašoj vladi, ili kakvom neprijatelju.

— Nad vama se ne vrši nikakvo nasilje, gospođo, i ovo što se s vama zbiva posledica je jedne sasvim obične mere koju smo primorani preduzeti prema svima što dolaze u Englesku.

— Vi me, dakle, ne poznajete, gospodine?

— Sad prvi put imam čast videti vas.

— I vi nemate nikakva povoda da me mrzite?

— Nikakva, kunem vam se.

U glasu mladoga čoveka bilo je toliko otvorenosti, hladnokrvnosti i blagosti da se miledi umiri.

Najzad, otprilike posle jednog časa vožnje, kola se zaustaviše pred jednom gvozdenom ogradom, koja je zatvarala put što vodi u veliki usamljeni zamak ozbiljna oblika. I kako su točkovi išli po sitnom pesku, miledi ču neko brujanje u kome poznade hujanje mora koje se lomilo o stenovitu obalu.

Kola prođoše ispod dva svoda i zaustaviše se u jednom mračnom i četvrtastom dvorištu; gotovo u isti mah otvoriše se vrata na kolima; mladi čovek skoči lako na zemlju i pruži ruku miledi, koja se osloni na nju i dosta mirno iziđe iz kola.

— Vidim da sam zarobljenica — reče miledi, gledajući oko sebe i upravivši svoj pogled sa neobično ljupkim osmehom na mladog oficira — ali uverena sam da neću biti dugo — dodade ona — za to mi jemče moja savest i vaša učtivost, gospodine.

Ma koliko laskava da je bila pohvala, oficir ne odgovori ništa, nego izvadi iz pojasa jednu srebrnu pištaljku, sličnu pištaljci kojom se služe podoficiri na ratnim lađama, zviznu u nju triput, na tri razna načina; na to se pojavi nekoliko ljudi, koji ispregoše znojave konje i odvedoše kola u jednu šupu.

Oficir, neprestano sa istom mirnom učtivošću, pozva svoju zarobljenicu da uđe u kuću. Ova, neprestano ista nasmejana lica, uze ga pod ruku i uđe s njim pod onisku i zasvođenu kapiju koja je, jednim svodom osvetljenim samo u dnu, vodila na uvijene kamene stepenice; zaustaviše se pred teškim vratima koja se, pošto je mladi čovek uvukao u bravu ključ koji je uza se nosio, teško otvoriše i načiniše prolaz u sobu određenu za miledi.

Jednim jedinim pogledom zarobljenica razgleda sobu do najmanjih sitnica. To beše soba čiji je nameštaj nagoveštavao u isti mah i zatvor i stan slobodna čoveka; međutim, rešetke na prozorima i spoljašnje brave na vratima rešiše ovo pitanje u korist zatvora.

Za trenutak sva duševna snaga izdade ovo stvorenje prekaljeno tolikim doživljajima; ona pade na jednu stolicu, skrštenih ruku i oborene glave, očekujući svakog trenutka kakvog sudiju da je ispituje.

Ali niko ne uđe, sem dva-tri marinska vojnika, koji doneše njene stvari, spustiše ih u jedan ugao i odoše bez ijedne reči.

Oficir je upravljao i najneznatnijim poslovima sa onom istom mirnoćom koju je miledi za sve vreme puta videla na njemu; ni on sam nije ništa govorio, a zapovesti je izdavao pokretom ruke ili pištaljkom.

Rekao bi čovek da između njega i njegovih potčinjenih živ jezik nije postojao ili je bio izlišan.

Najzad, miledi se ne mogade duže uzdržati i prekide tišinu.

— Tako vam boga, gospodine, — uzviknu ona — šta znači sve ovo? Objasnite mi; ja imam snage da čujem opasnost koju predviđam, nesreću koju pojmim. Gde sam ja i šta sam ovde? Ako sam slobodna, našto ove rešetke i ova vrata? Ako sam zarobljenica, kakav sam zločin učinila?

— Vi ste ovde u sobi koja vam je određena, gospođo. Dobio sam zapovest da vas uzmem na moru i da vas dovedem u ovaj zamak; tu zapovest izvršio sam, mislim, s vojničkom tačnošću, ali i s plemićkom učtivošću. Tu prestaje, bar zasad, nalog koji sam imao izvršiti; ostalo je stvar druge jedne ličnosti.

— A koja je ta druga ličnost! — upita miledi. — Zar mi ne možete reći njeno ime?

U tom trenutku ču se na stepenicama zvek mamuza; nekoliko glasova prođoše i izgubiše se, i bat usamljenog koraka približi se vratima.

— Eto te ličnosti, gospođo, — reče oficir, sklanjajući se s vrata i zauzevši položaj poštovanja i potčinjenosti.

U isti mah vrata se otvoriše i jedan čovek pojavi se na pragu.

On beše gologlav, o bedrima je nosio mač a u ruci je gužvao jednu maramu.

Miledi se učini da poznaje ovu senku u mraku; ona se nasloni jednom rukom na naslon od fotelje i diže glavu kao da htede videti na čemu je.

Stranac lagano stupi napred; i ukoliko je prilazio, ulazeći u krug svetlosti koju je lampa širila, miledi je i nehotice uzmicala.

Zatim, kad nije više nimalo sumnjala, ona preneražena, uzviknu:

— Šta, devere, vi ste to!

— Da, lepa gospođo! — odgovori lord Vinter i pokloni se pola učtivo pola ironično — ja glavom.

— Pa onda, ovaj zamak?

— Moj je.

— Ova soba?

— Vaša.

— Ja sam, dakle, vaša zarobljenica ?

— Tako nešto.

— Ali to je strašna zloupotreba sile!

— Prođite se krupnih reči; sedimo i razgovarajmo mirno, kao što dolikuje deveru i snasi.

Zatim, okrenuvši se vratima i videvši da mladi oficir očekuje njegove poslednje zapovesti, reče:

— Dobro je, hvala vam; sad nas ostavite, gospodine Feltone.

XX

DEVER I SNAHA

Dok je lord Vinter zatvorio vrata, otvorio jedno krilo prozora i primakao stolicu fotelji svoje snahe, miledi, zamišljena, zaroni svoj pogled u dubine mogućnosti i otkri celu zaveru, koju nije mogla ni nazreti dok nije doznala u kakve je ruke pala. Ona je poznavala svog devera kao dobrog plemića, odvažnog lovca, neustrašivog igrača, velikog udvarača, ali kao vrlo neveštog u spletkama. Kako je mogao doznati za njen dolazak, uhvatiti je? Zašto ju je zadržao?

Atos je, doduše, rekao nekoliko reči iz kojih se videlo da je njen razgovor s kardinalom dospeo u tuđe uši, ali nije mogla ni zamisliti da joj je on tako brzo i tako odvažno mogao osujetiti namere. Pre se bojala da se nije saznalo za njene ranije podvige u Engleskoj. Mogao je Bakingem pogoditi da mu je ona odsekla one dve brilijantske rese i sad joj se sveti za tu sitnu pakost, ali Bakingem nije bio kadar dopustiti da se upotrebi sila protiv kakve žene, naročito ako se uzme da je ta žena radila iz ljubomore.

Ova joj se pretpostavka učini najverovatnijom; izgledalo joj je da joj se neko sveti za prošlost, a ne da se čuva budućnosti. U svakom slučaju, bila je zadovoljna što je pala u ruke svoga devera, misleći da će s njim lako izići nakraj, a ne u ruke kakvog neposrednog i mudrog neprijatelja.

— Dobro, razgovarajmo — reče ona s izvesnom veselošću, rešena da iz razgovora, pokraj sve dvoličnosti koju bi lord Vinter u taj razgovor uneo, dobije razjašnjenja koja su joj bila potrebna za njeno ponašanje ubuduće.

— Vi ste se, dakle, rešili da se vratite u Englesku — reče lord Vinter — protivno odluci koju ste mi tako često ponavljali u Parizu da nikad više nećete stupiti nogom na zemljište Velike Britanije?

Miledi odgovori na jedno pitanje drugim pitanjem.

— Pre svega — reče — kažite mi kako ste tako strogo motrili na mene da ste unapred znali ne samo da ću doći nego i kog ću dana doći, u koliko časova i u koje pristanište?

Lord Vinter uze taktiku miledinu, misleći da je taktika zacelo dobra kad je upotrebljava njegova snaha.

— Ali kažite vi meni, draga snaho, — nastavi on — zašto ste došli u Englesku?

— Došla sam da vidim vas — odgovori miledi, i ne sluteći koliko je ovim odgovorom pojačala sumnju koju je u duši njenog devera porodilo d’Artanjanovo pismo i hoteći samo da jednom laži zadobije naklonost lordovu.

— Tako, da me vidite! — reče podrugljivo Vinter.

— Jest, da vas vidim. Šta ima tu čudnovato?

— Niste imali drugih namera sem te?

— Nisam.

— Dakle, jedino mene radi potrudili ste se da pređete La Manš.

— Jedino vas radi.

— Do vraga, kolika nežnost!

— Pa zar ja nisam vaša najbliža rođaka? — upita miledi tonom najdirljivije prostodušnosti.

— I, štaviše, moja jedina naslednica, je l’ te? — reče lord Vinter, gledajući pravo u oči miledi.

Ma koliko da je umela vladati sobom, miledi ne mogade a da ne zadrhti; i kako lord Vinter, izgovarajući poslednje reči, beše spustio svoju ruku na miledino rame, njemu ne izmače ovo drhtanje.

Zaista, udar je bio neposredan i jak. Prvo što pade miledi na pamet beše da ju je izdala Keti, da je ispričala baronu onu sebičnu odvratnost koju je ona nerazborito odala pred svojom sobaricom; sem toga seti se i gnevnog i nesmotrenog ispada protiv d’Artanjana, kad je ovaj spasao život njenom deveru.

— Ja vas ne razumem, milorde, — reče ona da bi dobila vremena i da bi naterala svoga protivnika da govori. — Šta hoćete time da kažete? Krije li se u tim rečima kakav drugi smisao?

— O, ne — reče lord Vinter s prividnom dobroćudnošću. — Vas je obuzela želja da me vidite i došli ste u Englesku; ja sam doznao za tu vašu želju ili, bolje reći, naslutio sam je, i da bih vam uštedeo sve neprijatnosti noćnog dolaska u pristanište i umor prilikom iskrcavanja, poslao sam jednog od svojih oficira da vas pričeka; stavio sam mu na raspolaganje jedna kola i on vas je doveo ovamo u ovaj zamak, u koji ja dolazim svaki dan, kao guverner, i u kome sam spremio za vas jednu sobu da bih ispunio našu zajedničku želju da se vidimo. Čega ima čudnovatijeg u ovome što ja kažem no u onome što ste vi meni rekli?

— Nema ničega, samo mi je čudnovato da ste bili izvešteni o mom dolasku.

— Međutim, draga snaho, stvar je sasvim prosta; zar niste videli da je kapetan vaše male lađe, na ulasku u pristanište, da bi dobio dopuštenje za ulazak, poslao jedan čamac sa spiskom mornara i putnika? Ja sam komandant pristaništa, meni je donet taj spisak i u njemu sam našao vaše ime. Moje srce reklo mi je to što su mi potvrdila vaša usta, to jest, čega radi ste se izložili opasnosti od tako strašnog ili bar tako zamornog mora u ovom trenutku, i poslao sam pred vas svoj brod. Ostalo znate.

Miledi razumede da lord Vinter ne govori istinu i to je još više uplaši.

— Devere, — nastavi ona — je li ono bio milord Bakingem koga sam videla večeras na molu kad sam dolazila?

— On glavom! Sasvim razumem što je privukao vašu pažnju — reče lord Vinter; — došli ste iz zemlje u kojoj se, bez sumnje, mnogo govori o njemu, i ja znam da je njegovo oružanje protiv Francuske mnogo zabrinulo vašeg prijatelja kardinala.

— Moga prijatelja kardinala! — uzviknu miledi videći da je lord Vinter i u tom pogledu potpuno obavešten.

— Zar nije vaš prijatelj? — nastavi nemarno baron. — Oprostite, mislio sam da jeste; nego, vratićemo se na milorda vojvodu docnije; zasad ne udaljujmo se od našeg sentimentalnog razgovora. Došli ste, dakle, da me vidite?

— Da.

— I ja sam vam odgovorio da će vam želja biti ispunjena i da ćemo se viđati svaki dan.

— Zar ću večito ostati ovde? — upita miledi sa izvesnim strahom.

— Da vam nije ovde neudobno, snaho? Zahtevajte šta vam nedostaje i ja ću nastojati da dobijete sve.

— Ali ja nemam ovde ni svoje sluge ni svoje sluškinje…

— Imaćete sve to, gospođo; recite mi samo šta vam je sve davao u kući vaš prvi muž, pa ću vam sve to i ja dati, mada sam vam samo dever…

— Moj prvi muž! — uzviknu miledi, gledajući lorda Vintera unezverenim očima.

— Jest, vaš muž Francuz; ne govorim o svome bratu. Uostalom, ako ste to zaboravili, mogu mu pisati, jer je još živ, i on će mi dati potrebna objašnjenja.

Hladan znoj obli čelo miledino.

— Vi se šalite — reče ona potmulim glasom.

— Izgleda li da se šalim? — upita baron, koji ustade i povuče se za jedan korak.

— Ili, bolje reći, vređate me — nastavi ona, stežući grčevito ručice od fotelje i podižući se.

— Da vas vređam, ja! — reče lord Vinter s preziranjem. — Zbilja, gospođo, mislite li da je to mogućno?

— Zaista, gospodine, — reče miledi — vi ste ili pijani ili ste poludeli; idite i pošaljite mi jednu ženu.

— Žene ne umeju čuvati tajnu, snaho! Zar vam ne bih mogao ja biti sobarica? Tako bi sve naše tajne ostale u porodici.

— Bezobrazniče! — uzviknu miledi i polete na barona, koji je očekivaše skrštenih ruku, ali ipak s jednom rukom na maču.

— He, he — reče on — ja znam da vi imate običaj ubijati ljude, ali znajte da ću se ja braniti, ma to bilo i protiv vas!

— Oh, imate pravo — reče miledi — izgledate mi dovoljno podli da možete dići ruku na jednu ženu!

— Može biti da je tako; uostalom, imao bih zato izvinjenja: moja ruka, mislim, ne bi bila prva čovečja ruka koja se spustila na vas.

I baron laganim i tužilačkim pokretom pokaza miledino levo rame, koje gotovo dodirnu prstom.

Miledi riknu i povuče se u ugao sobe, kao panter koji se prikuplja da skoči.

— O, ričite koliko hoćete — uzviknu lord Vinter — samo ne pokušavajte ujesti, jer će se stvar, znajte, svršiti na vašu štetu; ovde nema sudija koji unapred određuju naslednike, nema lutajućih vitezova koji će se tući sa mnom zbog lepe žene koju sam zatvorio; ali ja imam spremne sudije da sude ženi koja je bila toliko bestidna da se, već udata za drugoga, uvuče u postelju lorda Vintera, moga starijeg brata, i te sudije, znajte, poslaće Vas dželatu koji će vam oba ramena izjednačiti.

Miledine oči sipale su takve munje da on, iako je bio muškarac i naoružan pred jednom nenaoružanom ženom, oseti kako mu jeza straha obuze dušu; pri svem tom nastavi, i to sa sve većim gnevom:

— Da, razumem; pošto ste nasledili moga brata, bilo bi vam prijatno da nasledite i mene; ali znajte unapred: možete me ubiti ili najmiti koga da me ubije, ja sam preduzeo sve mere da nijedna moja para ne pripadne vama. Zar niste već dovoljno bogati, vi koji imate blizu jedan milion, i zar se ne biste mogli zaustaviti na svome kobnom putu, da ne činite zlo jedino iz bezgraničnog uživanja da ga činite? Oh, slušajte, da mi uspomena moga brata nije sveta, vi biste otišli da trunete u kakvoj državnoj tamnici ili da zadovoljavate u Tiburnu radoznalost mornara; ja ću ćutati, ali vi podnesite mirno svoje ropstvo; za petnaest do dvadeset dana ja polazim s vojskom za La Rošel, ali uoči moga polaska doći će po vas jedna lađa, koju ću lično ispratiti i koja će vas odvesti u naše južne kolonije; i ne brinite se, daću vam pratioca koji će vam razmrskati glavu čim se usudite pokušati da se vratite u Englesku ili na Kontinent.

Miledi je slušala sa pažnjom koja je širila njene zažarene oči.

— Jest — nastavi lord Vinter — zasad ćete ostati u ovom zamku; njegovi su zidovi debeli, vrata jaka, rešetke čvrste; uostalom, pod vašim je prozorom more; moji ljudi, koji su mi bezgranično odani, čuvaju stražu oko vašeg odeljenja i motre na sve hodnike što vode u dvorište, ostalo bi vam da prođete još tri gvozdene ograde. Zapovest je jasna: jedan korak, jedan pokret, jedna reč u kojoj se krije bekstvo i na vas će se pucati; ako budete ubijeni, pravda engleska biće mi, nadam se, zahvalna što sam joj uštedeo trud. Ah, vaše su crte opet mirne, vaše je lice opet spokojno! „Petnaest dana, dvadeset dana”, velite, „o, dotle će mi pasti šta na pamet, ja sam dosetljiva; u mene je paklena duša i ja ću naći kakvu žrtvu. Za petnaest dana od danas”, velite, „biću daleko odavde”. Pa lepo, pokušajte!

Videći da su joj misli pogođene, miledi zari nokte u meso da bi savladala svaki pokret koji bi njenom licu mogao dati kakav drugi izraz sem izraza strave.

Lord Vinter nastavi:

— Oficira koji u mome odsustvu jedini ovde zapoveda vi ste videli, prema tome već ga poznajete; kao što vidite, on ume slušati zapovesti, jer, poznajem ja vas, vi niste došli ovamo iz Portsmuta a da niste pokušali navesti ga da govori. Šta velite, da li bi mermerni kip mogao biti tako hladan i tako nem? Vi ste već na mnogim ljudima ogledali moć svojih draži i, na nesreću, uvek ste uspevali; ali ogledajte tu moć na ovome! Ako i s njim iziđete nakraj, onda izjavljujem da ste glavom demon.

On priđe vratima i naglo ih otvori:

— Zovite gospodina Feltona — reče. — Pričekajte još koji trenutak da vas preporučim.

Između ove dve ličnosti zavlada neobična tišina, za vreme koje se čuo bat laganog odmerenog koraka koji se približavao; naskoro se u tami hodnika ukaza jedna ljudska prilika i mladi poručnik s kojim smo se već poznali zastade na pragu, očekujući zapovesti baronove.

— Uđite, dragi Feltone, — reče lord Vinter — uđite i zatvorite vrata.

Mladi oficir uđe.

— Sad — reče baron — pogledajte ovu ženu: ona je mlada, lepa, ima sve što može čoveka da zanese i pri svem tom ona je jedno čudovište koje je, iako mu je tek dvadeset i pet godina, učinilo toliko zločina koliko ih za godinu dana možete pročitati u arhivama naših sudova; njen glas govori za nju, njena lepota je mamac žrtvama i, mora se priznati, njeno telo plaća ono što je obećala; ona će pokušati da vas zavede, štaviše, pokušaće, možda, da vas ubije. Ja sam vas izvukao iz nevolje, Feltone, izradio sam vam čin poručnika, spasao sam vam život jedanput, vi znate kojom prilikom, ja sam za vas ne samo zaštitnik nego i prijatelj, ne samo dobrotvor nego i otac; ova žena je došla u Englesku da radi meni o glavi; ta je zmija u mojim rukama; sad sam vas dozvao i kažem vam: Prijatelju Feltone, Džone, dete moje, čuvaj me, a naročito čuvaj sebe od ove žene; zakuni mi se svojim spasenjem da ćeš je čuvati za kaznu koju je zaslužila. Džone Feltone, ja se oslanjam na tvoju reč; Džone Feltone, ja verujem u tvoju čestitost.

— Milorde, — reče mladi oficir, unoseći u svoj čisti pogled svu mržnju koju je mogao naći u svome srcu — milorde, kunem vam se da će sve biti kao što želite.

Miledi izdrža ovaj pogled kao žrtva koja se predala svojoj sudbini; nije bilo mogućno videti ponizniji i blaži izraz od izraza koji se u taj mah ogledao na njenom lepom licu. Jedva je i sam lord Vinter poznao tigricu s kojom je pre nekoliko trenutaka bio gotov boriti se.

— Ona ne sme nikad izići iz ove sobe, jeste li razumeli, Džone, — nastavi baron — ne sme se ni s kim dopisivati, može govoriti samo s vama, ako joj vi uopšte budete ukazali čast da govorite s njom;

— To je dovoljno, milorde, zakleo sam se.

— A sad, gospođo, gledajte da se pomirite s bogom, jer su vas ljudi osudili.

Miledi obori glavu kao da je ovom osudom poražena. Lord Vinter iziđe, davši znak Feltonu, koji iziđe za njim i zatvori vrata.

Jedan trenutak posle toga čuo se u hodniku težak korak marinskog vojnika, koji je stražario sa sekirom za pojasom i s puškom u ruci.

Miledi ostade nekoliko minuta a istom položaju, jer je mislila da je možda gledaju kroz bravu; zatim lagano diže glavu, koja beše uzela strašan izraz pretnje i izazivanja, pritrča vratima da osluškuje, pogleda kroz prozor i, vrativši se velikoj naslonjači, pade na nju i zamisli se.

XXI

OFICIR

Međutim, kardinal je očekivao vesti iz Engleske, ali vesti koje su dolazile bile su vrlo nepovoljne.

Ma kako dobro La Rošel da je bio opkoljen, ma kako siguran izgledao uspeh, zahvaljujući preduzetim merama, a naročito brani koja nijednoj barci nije dala da uđe u opsednutu varoš, ipak je opsada mogla još dugo trajati, i to je bila velika sramota za kraljevo oružje, a velika neprilika za g. kardinala, koji, doduše, nije više imao da zavađa Luja XIII sa Anom od Austrije — to je bilo svršeno — ali je imao da miri g. od Basonpjera s vojvodom od Angulema, koji se behu zavadili.

Što se tiče Gospodina, koji beše otpočeo opsadu, on je ostavljao kardinalu brigu da je dovrši.

Varoš, pored sve neverovatne upornosti svoga upravitelja, beše pokušala neku vrstu pobune da se preda; upravitelj je povešao pobunjenike. Ovo vešanje umiri i najnemirnije duhove, koji se rešiše da pomru od gladi.

Ova smrt izgledala im je ipak sporija i manje izvesna nego smrt od vešanja.

Opsadnici pak, sa svoje strane, hvatali su s vremena na vreme glasnike koje su Rošelci slali Bakingemu ili špijune koje je Bakingem slao Rošelcima. I u jednom i u drugom slučaju presuda je brzo izricana. G. kardinal bi rekao samo ove reči: „Da se obesi!” Kralj je zvat da gleda vešanje. On je dolazio nemarno i zauzimao je dobro mesto da bi mogao videti vešanje u svim njegovim pojedinostima: to bi ga uvek malo razonodilo i doprinelo da strpljivo podnosi opsadu, ali pri svem tom bilo mu je vrlo dosadno i neprestano je govorio da hoće da se vrati u Pariz; i da nije bilo dovoljno glasnika i špijuna, Njegova preuzvišenost, pored sve svoje dosetljivosti, našla bi se u velikoj neprilici.

Međutim, vreme je prolazilo, a Rošelci se nisu predavali. Poslednji špijun koji je uhvaćen nosio je jedno pismo. U pismu se javljalo Bakingemu da je varoš u krajnjoj nevolji; ali, mesto da stoji: „Ako vaša pomoć ne stigne najdalje za petnaest dana, mi ćemo se predati”, u njemu je stajalo sasvim prosto: „Ako vaša pomoć ne stigne najdalje za petnaest dana, mi ćemo svi biti mrtvi od gladi kad stigne.”

Rošelci su, dakle, svu nadu polagali u Bakingema. Bakingem je bio njihov Mesija. Bilo je očevidno da bi, ako bi jednog dana stekli uverenje da ne treba više računiti na Bakingema, sa nadom pala i njihova hrabrost.

Kardinal je, dakle, sa velikim nestrpljenjem očekivao iz Engleske vesti da Bakingem neće doći.

Pitanje o osvajanju varoši jurišem, pretresano često u kraljevom savetu, bilo je uvek odbacivano; pre svega, izgledalo je da se La Rošel ne može osvojiti; posle, ma šta govorio, kardinal je vrlo dobro znao da bi užas od prolivene krvi u toj borbi, u kojoj bi Francuzi imali da se bore protiv Francuza, vratio politiku za šezdeset godina unazad, a kardinal je u to vreme bio ono što se danas zove čovek naprednih ideja. I doista, razorenje La Rošela i ubistvo tri-četiri hiljade hugenota koji bi izginuli ličilo bi isuviše, 1628. godine, na pokolj o Sv. Vartolomeju godine 1572; i, najzad, pored svega ovoga, ovo krajnje sredstvo, protiv koga kralj kao dobar katolik nije imao ništa, propadalo je uvek pred ovim mišljenjem generala opsadnika: La Rošel se jedino glađu može osvojiti.

Kardinal nije mogao da izbije iz glave strah u koji ga je uvalila njegova strašna poverenica, jer i sam beše promerio neobičnu moć te žene, koja je bila čas zmija čas lavica. Da ga nije izdala? Da nije mrtva? On je tu ženu dovoljno poznavao, te je znao da, radila za nj ili protiv njega, radila kao njegova prijateljica ili neprijateljica, neće sedeti skrštenih ruku, bez velikih smetnji; ali kakve su te smetnje? To je ono što nije mogao znati.

Uostalom, on je, i to s pravom, računao na miledi; u prošlosti ove žene naslutio je strašne stvari koje je samo njegov crveni ogrtač mogao pokriti, i osećao je da je ova žena, iz ovih ili onih razloga, njemu odana, jer je samo u njemu mogla naći zaštite veće od opasnosti koja joj je grozila.

On se, dakle, reši da ratuje sasvim sam i da na uspeh koji od njega ne zavisi čeka kao što se čeka na srećan slučaj. On nastavi podizati čuvenu branu, koja je trebalo da izmuči glađu La Rošel; međutim, bacio je pogled na tu nesrećnu varoš u kojoj je bilo toliko teške nevolje i toliko junačkih vrlina, i setivši se reči Luja XI, svoga političkog prethodnika, kao što je sam bio prethodnik Robespjerov, opomenu se Tristanovog načela: „Razdvoj pa vladaj.”

Anri IV, opsađujući Pariz, bacao je preko zidova hleb i hranu; kardinal je bacao pisma u kojima je predstavljao Rošelcima koliko je nepravedno, sebično i varvarsko ponašanje njihovih starešina; ove starešine imale su pšenice u izobilju i nisu je delile; oni su usvojili načelo, jer i oni su imali načela, da ne mari ništa što umiru žene, deca i starci, ako ostanu krepki i zdravi ljudi koji će braniti njihove zidove. Dotle je to načelo, bilo iz odanosti bilo zato što se protiv njega niko nije smeo boriti, iako nije svuda usvojeno, prelazilo, međutim, iz teorije u praksu, no ova mu pisma naškodiše. Pisma su podsećala ljude da su ta deca, te žene, ti starci koje su ostavljali da pomru od gladi — njihovi sinovi, njihove žene i njihovi ocevi; da bi bilo pravednije da svako podnosi zajedničku nevolju, kako bi jedan isti položaj dovodio do jednodušnih odluka.

Ova pisma, dakle, učiniše dejstvo koje je mogao očekivati onaj koji ih je pisao, jer veliki broj stanovnika navedoše da otpočnu naročite pregovore s kraljevskom vojskom.

Ali u trenutku kad je kardinal već video da je njegovo sredstvo urodilo plodom i obradovao se što ga je upotrebio, jedan stanovnik La Rošela, koji se, bog bi znao kako, provukao kroz kraljevu vojsku — toliko velika beše pažnja Basonpjera, Šomberga i vojvode od Angulema, na koje je opet kardinal motrio — jedan stanovnik La Rošela, velimo, uđe u varoš, vraćajući se iz Portsmuta i govoreći da je video divnu flotu koja je bila spremna da za osam dana odjedri. Sem toga, Bakingem je javljao upravitelju da će se najzad objaviti veliki savez protiv Francuske i da će u kraljevinu u isti mah upasti vojska engleska, nemačka i španska. Ovo pismo pročitano je javno na svim tržištima, njegovi prepisi biše izlepljeni po svim uglovima ulica, te čak i oni koji behu otpočeli pregovore prekinuše ih, rešeni da čekaju tu pomoć koja je tako svečano objavljena.

Ova neočekivana okolnost povratila je Rišeljeu njegovo prvo nespokojstvo i primorala ga da i protiv svoje volje ponovo obrati svoje poglede preko mora.

Za to vreme, ne znajući za nespokojstvo svoga jedinog i pravog starešine, kraljevska vojska veselo je provodila život; u logoru je bilo dovoljno hrane i novaca; svi rodovi oružja nadmetali su se u smelosti i veselosti. Hvatati špijune i vešati ih, činiti opasne izlete na branu ili na more, izmišljati razna bezumlja i hladno ih izvršavati, to beše zabava kojom je vojska kratila dane koji behu tako dugi ne samo za Rošelce, mučene glađu i strahom, nego i za kardinala, koji ih je tako živo blokirao.

Pokadšto, kad bi kardinal, neprestano na konju kao poslednji žandarm u vojsci, zamišljeno razgledao utvrđenja koja su, ne tako brzo kao što je želeo, po njegovoj zapovesti podizali inženjeri dovedeni sa sviju krajeva kraljevine Francuske, on bi sreo po koga musketara iz čete g. od Trevila, prišao mu, pogledao ga neobično, i ne poznavši u njemu nijednoga od naša četiri prijatelja, okrenuo bi na drugu stranu svoj oštri pogled i svoje krupne misli.

Jednoga dana kada, obuzet užasnom čamom, bez nade u pregovaranja sa La Rošelom, bez vesti iz Engleske, beše izišao samo da iziđe, praćen jedino Kahisakom i La Hudinijerom, hodajući obalom i mešajući neizmernost svojih snova s neizmernošću Okeana, kardinal stiže na jedan brežuljak sa koga spazi gde iza jednog žbuna leže na pesku i uživaju u jednom od onih sunčanih zrakova koji su u to doba godine tako retki, sedam ljudi okruženi praznim bocama. Četvorica od ovih ljudi behu naši musketari, koji se spremahu da čuju pismo koje je jedan od njih dobio. To pismo beše tako važno da su zbog njega bile ostavljene na jednom dobošu i karte i kocke.

Ostala trojica otvarala su ogromnu bocu kolijurskog vina; to behu lakeji te gospode.

Kardinal, kao što smo rekli, beše sumoran, i kad je bio u takvom stanju ništa nije uvećavalo tako njegovu zlovolju kao veselost drugih. To je zato što je večito mislio da su uzroci njegovog neraspoloženja povod drugima da budu veseli. On dade znak La Hudinijeru i Kahisaku da zastanu, siđe s konja i približi se sumnjivim veseljacima, nadajući se da će, zahvaljujući pesku od koga se njegovi koraci nisu čuli i žbunju koje ga je zaklanjalo, moći čuti nekoliko reči od toga razgovora koji mu se činio tako zanimljiv; tek na deset koraka od žbuna raspoznade on Gaskonjčev glas i, kako je već znao da su ti ljudi musketari, odmah je bio uveren da su ona druga trojica bili oni koje zvahu nerazdvojnima, to jest Atos, Portos i Aramis.

Možete misliti koliko sad poraste njegova želja da čuje razgovor; njegove oči dobiše čudan izraz i on se lagano kao tigar uputi žbunu, ali jedva je još mogao čuti samo slogove nejasne i bez ikakvog smisla, kad zvučan i kratak uzvik, od koga uzdrhta, privuče pažnju musketara.

— Oficir! — povika Grimo.

— Vi govorite, čini mi se — reče Atos, pridižući se na lakat i gledajući Grimoa svojim usplamtelim pogledom.

Grimo ne reče više ni reči nego samo pruži prst u pravcu žbuna, pokazujući tim pokretom kardinala i njegovu pratnju.

Musketari u jedan mah skočiše na noge i s poštovanjem pozdraviše kardinala.

Kardinal je izgledao vrlo ljut.

— Izgleda da gospoda musketari imaju svoju stražu! — reče on. — Da ne dolaze Englezi suvim ili da ne smatraju musketari sebe za više oficire?

— Monsenjeru, — odgovori Atos, jer u opštoj zabuni on jedini beše sačuvao onu plemićku mirnoću i hladnokrvnost koja ga nikad nije ostavljala — monsenjeru, musketari kad nisu na službi ili su službu završili, piju i kockaju se, a oni su za svoje lakeje zaista viši oficiri.

— Lakeji — progunđa kardinal — lakeji koji imaju zapovest da izveštavaju svoje gospodare kad ko naiđe nisu lakeji, no stražari!

— Njegova preuzvišenost, međutim, uviđa da bi, da nije bilo te mere, na našu veliku žalost, prošla pored nas bez našega pozdrava i bez naše zahvalnosti na dobroti što nas je sjedinila. D’Artanjane, — nastavi Atos — vi koji ste malopre tražili priliku da izjavite vašu zahvalnost monsenjeru, koristite se sad.

Ove su reči bile izgovorene sa onom neobičnom hladnokrvnošću kojom se Atos odlikovao u časovima opasnosti i sa onom prevelikom učtivošću koja ga je u izvesnim trenucima činila kraljem dostojanstvenijim no što su kraljevi po rođenju.

D’Artanjan priđe i promuca u znak zahvalnosti nekoliko reči, koje se naskoro izgubiše pred mračnim pogledom kardinalovim.

— Pri svem tom, gospodo, — nastavi kardinal, koga kao da ni najmanje nisu odvratile od njegove prve namere Atosove reči — pri svem tom, gospodo, ja ne volim da se prosti vojnici, zato što služe u jednom povlašćenom rodu oružja, prave velikom gospodom, a za njih važi ona ista disciplina koja i za sve ostale.

Atos pusti kardinala da dovrši svoju rečenicu, zatim se pokloni u znak odobravanja, pa nastavi:

— Monsenjeru, mislim da se nismo ničim ogrešili o tu disciplinu. Mi nismo na službi i mislili smo da možemo slobodno raspolagati našim vremenom. Ako smo tako srećni da Njegova preuzvišenost ima kakav naročiti nalog da nam izda, mi smo gotovi izvršiti ga. Monsenjer vidi — nastavi Atos, nabravši obrve — da smo izišli s oružjem, kako bismo bili spremni na najmanju uzbunu.

I on pokaza kardinalu četiri puške u kupi blizu doboša na kome behu karte i kocke.

— Neka Vaša preuzvišenost bude uverena — dodade d’Artanjan — da bismo izišli pred nju da smo mogli pretpostaviti da nam ona to dolazi u tako maloj pratnji.

Kardinal je grizao brkove i pomalo usne.

— Znate li na šta ličite večito tako udruženi, naoružani i s vašim lakejima na straži? — upita kardinal. — Ličite na četiri zaverenika!

— O, što se toga tiče, monsenjeru, to je istina! — reče Atos. — Mi doista kujemo zavere, kao što je Vaša preuzvišenost mogla videti pre neki dan; samo, kujemo ih protiv Rošelaca.

— He, gospodo političari, — nastavi kardinal, nabravši obrve i on — u vašim glavama našla bi se, možda, tajna mnogih stvari koje se ne znaju, samo kada bi se u njima moglo čitati kao što ste vi čitali pismo koje ste sakrili kad ste me videli.

Atosovo lice obli rumen; on priđe jedan korak Njegovoj preuzvišenosti.

— Rekao bih da vi zaista sumnjate na nas, monsenjeru, i da je ovo pravi ispit; ako je tako, neka se Vaša preuzvišenost izvoli izjasniti, pa ćemo bar znati na čemu smo.

— Pa baš i da je ispit — nastavi kardinal — mnogi su bili njemu podvrgnuti, gospodine Atose, i odgovarali su na pitanja.

— Zato sam, monsenjeru, i rekao Vašoj preuzvišenosti da nas slobodno pita i da smo spremni da odgovaramo.

— Kakvo je to pismo koje ste hteli pročitati, gospodine Aramise, i koje ste sakrili?

— To je pismo jedne žene, monsenjeru.

— O, razumem — reče kardinal — za takva pisma treba biti poverljiv, ali ipak ona se mogu pokazati ispovedniku, a ja sam, kao što znate, svešteno lice.

— Monsenjeru, — reče Atos s mirnoćom utoliko strašnijom što je ovim odgovorom stavljao svoju glavu na kocku — pismo je od jedne žene, ali ipak nije potpisana ni Marion de Lorm ni gospođa od Egijona.

Kardinal preblede kao smrt i strašna munja senu mu iz očiju; on se okrenu kao da hoće da izda neku zapovest Kahisaku i La Hudinijeru. Atos vide pokret; on kroči ka puškama, na koje tri prijatelja već behu upravili svoje poglede kao ljudi koji nisu raspoloženi da idu u zatvor. Kardinal beše samo treći; musketara, zajedno sa lakejima, beše sedam; on nađe da bi borba bila nejednaka, utoliko više što su Atos i njegovi drugovi zaista bili zaverenici; i jednim od onih obrta koje je uvek imao na raspolaganju, kardinal pretvori svoj gnev u osmeh.

— Dobro, dobro — reče — vi ste hrabri mladi ljudi, ponositi na danu, verni u mraku; nije zlo bdeti nad sobom, kad se tako dobro bdi nad drugima; gospodo, ja nisam zaboravio onu noć kad ste me pratili u krčmu „Kod crvenog golubarnika”; kad bi bilo kakve opasnosti na putu kojim idem, ja bih vas zamolio da me pratite, ali kako opasnosti nema, ostanite gde ste i dovršite vaše vino, vaš izlet i vaše pismo. Zbogom, gospodo!

I pojahavši konja, koga mu Kahisak beše doveo, pozdravi ih rukom i ode.

Četiri mlada čoveka, stojeći nepomično, pratiše ga očima i ne rekoše nijedne reči dok nije zamakao.

Zatim se zgledaše.

Svi behu zaprepašćeni, jer su videli da je kardinal otišao s besnilom u duši, iako se prijateljski rastao sa njima.

Samo se Atos smešio osmehom moćnim i prezrivim. Kad je kardinal bio tako daleko da ih više nije mogao ni čuti ni videti:

— Ovaj Grimo spazio ga je kasno! — uzviknu Portos, koji je osećao neodoljivu želju da na nekome iskali svoju zlovolju.

Grimo htede odgovoriti da se izvini. Atos diže prst i Grimo ućuta.

— Da li biste dali pismo, Aramise? — upita d’Artanjan.

— Ja sam se bio rešio — reče Aramis svojim tankim glasom — da je zahtevao da mu se pismo da, jednom bih mu rukom pružio pismo, a drugom mu projurio mač kroz telo.

— Tome sam se i nadao — reče Atos — zato sam se i stavio između vas i njega. Zaista, taj čovek je vrlo nesmotren što govori tako s ljudima; rekao bi čovek da je večito imao posla samo sa ženama i decom.

— Dragi Atose, — reče d’Artanjan — ja vam se divim, ali što jest jest, nismo bili u pravu.

— Kako, nismo bili u pravu! — reče Atos. — Pa čiji je ovaj vazduh koji dišemo? Čiji je ovaj Okean po kome se naš pogled širi? Čiji je ovaj pesak na kome smo ležali? Čije je ovo pismo od vaše dragane? Je li kardinalovo? Moje mi časti, taj čovek uobražava da je svet njegov! Stajali ste tu zbunjeni, preplašeni, poraženi; rekao bi čovek da ste imali pred sobom Bastilju i da vas je džinovska meduza pretvorila u kamen. Zar je to neka zavera biti zaljubljen, recite? Zaljubljeni ste u jednu ženu koju je kardinal zatvorio i hoćete da je oslobodite iz ruku kardinalovih; vi igrate partiju s Njegovom preuzvišenošću; to je pismo vaša karta; zašto da pokažete kartu svome protivniku? To se ne radi. Neka je pogodi, u dobri čas! Kako mi pogađamo njegove!

— Zaista — reče d’Artanjan — sasvim je tako kao što ste rekli, Atose.

— Onda ne govorimo više o onom što je bilo i neka Aramis nastavi pismo svoje rođake gde ga je kardinal prekinuo.

Aramis izvadi pismo iz džepa, tri prijatelja primakoše mu se, a tri lakeja ponovo se okupiše oko boce.

— Pročitali ste samo jedan ili dva reda — reče d’Artanjan — zato počnite iz početka.

— Drage volje — reče Aramis.

Dragi rođače, moraću se rešiti da odem u Stenej, gde je moja sestra predala našu služavku karmelitskom manastiru; to jadno dete pomirilo se sa svojom sudbinom, jer zna da nigde na drugom mestu ne može živeti bez opasnosti po spas svoje duše. Međutim, ako naše porodične stvari budu dovedene u red kao što želimo, ja mislim da će se ona, ma ogrešila dušu, vratiti onima za kojima tuži, utoliko pre što zna da se na nju misli neprestano. Zasad ona nije suviše nesrećna; sve što želi to je jedno pismo od svog obožavaoca. Ja znam da ova vrsta namirnica vrlo mučno prolazi kroz gvozdenu ogradu, ali, kao što sam već dokazala, dragi rođače, ja nisam suviše nevešta i primiću se i te isporuke. Moja vam sestra zahvaljuje na dobrom i večitom sećanju. Jedno vreme bila je vrlo nespokojna, ali sad se malo umirila, pošto je poslala tamo svoga čoveka da se ne bi dogodilo ništa nepredviđeno.

Zbogom, dragi rođače; javljajte nam se što možete češće, to jest kad god vam se učini da to možete sa sigurnošću učiniti.

Ljubi vas

Marija Mišon

— Oh! koliko vam zahvaljujem, Aramise, — reče d’Artanjan. — Draga Konstancija! Jedva jednom da čujem za nju; živa je, u sigurnosti je u jednom manastiru, u Steneju je! Gde leži Stenej, Atose?

— Na nekoliko milja od alzaske granice, u Loreni; kad se svrši opsada, možemo otići u taj kraj.

— A opsada, nadajmo se, neće dugo trajati — reče Portos — jer je jutros obešen jedan špijun koji je izjavio da Rošelci jedu već kožu od obuće. Pretpostavljajući da će, kad pojedu kožu, pojesti i đonove, ne znam šta će im ostati posle toga, sem da jedu jedan drugoga.

— Jadne budale! — reče Atos, ispijajući čašu odličnog bordoskog vina, koje je, iako u ono vreme nije bilo tako na glasu kao što je danas, potpuno zaslužilo taj glas — jadne budale! Kao da katolička vera nije najpovoljnija i najprijatnija vera! Pri svem tom — nastavi on, pošto je puknuo jezikom o nepce — to su hrabri ljudi. Ali šta to, do đavola, radite Aramise? Ostavljate to pismo u džep?

— Da — reče d’Artanjan — Atos ima pravo, pismo treba spaliti; pa i kad se spali, ko zna da gospodin kardinal nema kakvu tajnu da ispituje pepeo.

— Mora da ima — rece Atos.

— Pa šta ćemo s njim? — upita Portos.

— Ovamo, Grimo — reče Atos.

Grimo ustade i priđe.

— Za kaznu što ste govorili bez dopuštenja, dragi moj, progutaćete ovaj komad hartije; i kao nagradu za uslugu koju ćete nam učiniti, popićete ovu čašu vina: evo vam, najpre, pismo, žvaćite dobro.

Grimo se nasmeši i, gledajući nepomično u čašu koju je Atos do vrha napunio, samle hartiju i proguta je.

— Odlično, Grimo! — reče Atos. — Sad uzmite ovo; tako, ne tražim da mi kažete hvala.

Grimo ćuteći proguta čašu bordoskog vina, ali njegove oči upravljene k nebu govorile su, za sve vreme dok je ovaj prijatan posao trajao, jezikom koji je bio vrlo rečit iako beše nem.

— A sad — reče Atos — nadam se da možemo biti gotovo bez brige, sem ako gospodinu kardinalu ne padne na pamet da raspori Grimoa.

Za to vreme Njegova preuzvišenost nastavljala je svoju melanholičnu šetnju, mrmljajući kroz brkove: „Zaista, ta četiri čoveka moraju postati moji.”

XXII

PRVI DAN ZATVORA

Vratimo se miledi koju smo za časak izgubili iz vida bacivši jedan pogled na obale Francuske.

Naći ćemo je u očajnom položaju u kome smo je ostavili, utonulu u mračna razmišljanja, mračan pakao na čijim vratima beše gotovo ostavila svaku nadu⁴⁴ jer sad prvi put sumnja, sad se prvi put boji.

U dve prilike izneverila ju je njena stara sreća, u dve prilike bila je pronađena i izdana, u tim dvema prilikama podlegla je u borbi sa kobnim genijem koga je bez sumnje sam Gospod poslao da se bori s njom; d’Artanjan je pobedio nju, nesavladljivu silu zla.

On je zloupotrebio njenu ljubav, ponizio njen ponos, izigrao njene težnje, i sad joj upropašćuje imanje, lišava je slobode, pa, štaviše, grozi i njenom životu. Pored toga, podigao je jedan kraj njene maske, taj štit kojim se zaklanjala i koji ju je činio tako moćnom.

D’Artanjan je otklonio od Bakingema, koga ona mrzi kao što mrzi sve što je volela, opasnost kojom mu je Rišelje pretio u ličnosti kraljičinoj. D’Artanjan se izdao za Varda, prema kome je osećala jednu od onih zverskih ćudi kakve imaju žene takvog karaktera. D’Artanjan zna onu strašnu tajnu zbog koje se beše zaklela da će umreti svaki koji za nju dozna. Naposletku, u trenutku kad je dobila razrešnicu pomoću koje se htela osvetiti svome neprijatelju, ta razrešnica oteta joj je iz ruku i sad je sama zarobljenik d’Artanjana, koji će je poslati u kakav gnusni Botani-Bej ili kakav grozni Tiburn u Indijskom okeanu.

Jer sve to dolazi, bez sumnje, od d’Artanjana; od koga bi mogao pasti na njenu glavu toliki sram ako ne od njega? Jedini je on mogao dostaviti lordu Vinteru sve te strašne tajne, koje je kobnim slučajem jednu po jednu doznao. On poznaje njenog devera i biće da mu je pisao.

Koliko je mržnje izlila! Tu, nepomična i očiju zažarenih i ukočenih u pustoj sobi; kako je njeno potmulo rikanje, koje joj se pokadšto otimalo iz grudi zajedno s disanjem, pristajalo uz huku talasa koji su besneli, grmeli, tutnjali i lomili se, kao večito nemoćno očajanje, o stene na kojima beše podignut ovaj sumoran i ponosit zamak! Kako je, pri svetlosti munja koje je njen pomamni gnev izazvao u njenoj duši, kovala protiv gospođe Bonasije, protiv Bakingema, a naročito protiv d’Artanjana, velike planove o osveti, koji su se gubili u dalekoj budućnosti.

Jest, ali za osvetu treba biti slobodan, a da se iz zatvora dospe u slobodu, treba probiti zid, prestrugati rešetke, provaliti pod — izvršiti dela koja može privesti kraju jedan strpljiv i snažan muškarac, ali pred kojima će biti nemoćna grozničava razdraženja jedne žene. Uostalom, za izvršenje svega toga treba imati vremena, mesece, godine a ona… ona ima deset-dvanaest dana, kako joj rece lord Vinter, njen bratski i strašni tamničar.

Pa ipak, da je bila muškarac, pokušala bi sve ovo, i možda bi uspela; zašto se, dakle, prevarilo nebo i ovu mušku dušu usadilo u slabo i nežno telo!

Zato prvi trenuci zatvora i behu strašni: nekoliko grčevitih pokreta gneva koje nije mogla savladati platili su prirodi njen dug ženske slabosti. Ali malo po malo ona je savladala izlive svoga bezumnog gneva; nervozne drhtavice koja je potresala njeno telo nestalo je i sad se prikupila kao kakva umorna zmija koja se odmara.

„Pogrešila sam što se nisam savladala”, — reče ona gledajući u ogledalo, u kome se ogledao njen zažareni pogled kojim kao da je samu sebe pitala. — „Ne treba se žestiti; žestina je dokaz slabosti. Pre svega, nikad nisam uspela tim sredstvom; kad bih se poslužila svojom snagom protiv žena, možda bih bila srećna da budu slabije od mene i prema tome da ih pobedim; ali ja se borim sa muškarcima, a za njih sam samo žena. Borim se kao žena; moja je snaga u mojoj slabosti.”

I, kao da je htela samoj sebi dati računa o promenama koje je mogla nametnuti svom tako izrazitom i tako pokretnom licu, ona izvede na njemu sve izraze, od izraza gneva, koji joj je grčio crte lica, do najprijatnijeg, najljubaznijeg i najzanosnijeg osmeha. Zatim njene kose pod njenim veštim rukama uzeše redom razne oblike kojima je mislila da može doprineti dražima svoga lica. Naposletku promrmlja, zadovoljna sama sobom:

„No, ništa nije izgubljeno. Još sam lepa.”

Bilo je otprilike osam časova uveče. Miledi spazi postelju; ona pomisli da će joj odmor od nekoliko časova osvežiti ne samo glavu i misli nego i lice. Međutim, pre nego je legla dođe joj u glavu jedna bolja misao. Beše čula da se govori o večeri. U ovoj sobi bila je već jedan čas i, prema tome, neće morati dugo čekati na jelo. Zatočenica ne htede gubiti vremena i reši se da još iste večeri pokuša pripremiti zemljište, proučavajući karakter ljudi kojima beše povereno da je čuvaju.

Ispod vrata ukaza se svetlost; ova je svetlost objavljivala povratak njenih tamničara. Miledi, koja beše ustala, živo sede na stolicu i izvali se zabačene glave, raspletene i razbarušene kose, polunagih grudi pod izgužvanim čipkama, s jednom rukom na srcu a s drugom opuštenom.

Reze se otvoriše, vrata zaškripaše, koraci odjeknuše u sobi i približiše se.

— Spustite taj sto ovde — reče jedan glas, u kome zatvorenica poznade glas Feltonov.

Zapovest bi izvršena.

— Donećete buktinje i smenićete stražu — nastavi Felton.

Ova dvostruka zapovest, koju mladi poručnik izdade istim ličnostima, uveri miledi da su njene sluge i njeni čuvari isti ljudi, to jest vojnici.

Zapovesti Feltonove behu, uostalom, izvršene bez govora i brzinom koja je svedočila o dobrom stanju u kome je održavao disciplinu.

Najzad Felton, koji još ne beše ni pogledao miledi, okrenu se ovoj.

— A, a — reče — spava, vrlo dobro; kad se probudi, večeraće!

I kroči nekoliko koraka da iziđe.

— Ali, gospodine poručniče, — reče jedan od vojnika koji nije bio tako stoik kao njegov starešina i koji beše prišao miledi — ova žena ne spava.

— Kako ne spava — reče Felton — šta radi onda?

— Ona je onesvešćena; lice joj je vrlo bledo, a disanje joj se ne čuje.

— Imate pravo — reče Felton pošto je pogledao miledi, ne mičući se s mesta na kome je stajao — idite javite lordu Vinteru da je njegova zarobljenica onesvešćena, jer ne znam šta ću, pošto ovaj slučaj nije predviđen.

Vojnik iziđe da izvrši zapovest svoga oficira; Felton sede na jednu stolicu koja je slučajno bila blizu vrata, čekajući bez ijedne reči, bez ijednog pokreta. Miledi je imala onu veliku veštinu koju su žene toliko izučile; da vidi kroz svoje dugačke trepavice, a da oči ne otvara; ona spazi Feltona koji joj beše okrenut leđima; gledala ga je tako otprilike deset minuta i za tih deset minuta hladni čuvar nijedanput se ne okrenu.

Tada joj pade na um da će doći lord Vinter i da će svojim prisustvom dati nove snage njenom tamničaru; njen prvi pokušaj propao je; ona se pomiri s tim kao žena koja računa na svoja sredstva; zato diže glavu, otvori oči i slabo uzdahnu.

Na taj uzdah Felton se okrenu.

— A, probudili ste se, gospođo! — reče on. — Više, dakle, nemam posla ovde! Ako vam šta ustreba, zazvonite!

— Oh, bože moj, bože moj! Šta sam prepatila! — prošapta miledi onim umilnim glasom koji je, sličan glasu antičkih čarobnica, očaravao sve one koje je hteo upropastiti.

I ispravivši se na naslonjači, ona uze položaj još ljupkiji i nemarniji od položaja u kome je bila dok je ležala.

Felton ustade.

— Ovako ćete biti posluženi triput dnevno, gospođo, — reče on —u devet ujutru, u jedan po podne i u osam uveče. Ako vam se ovo ne svidi, možete odrediti druge časove mesto ovih koje vam predlažem; u tom pogledu vaše želje biće ispunjene.

— Ja ću, dakle, ostati neprestano sama u ovoj velikoj sumornoj sobi? — upita miledi.

— Javljeno je jednoj ženi iz okoline, koja će sutra doći u zamak, i koja će dolaziti kad god zaželite njeno prisustvo.

— Hvala vam, gospodine, — odgovori zarobljenica ponizno.

Felton se lako pokloni i uputi se vratima. U trenutku kad htede preći preko praga, pojavi se u hodniku lord Vinter sa vojnikom koji beše otišao da mu javi za nesvesticu miledinu.

U ruci je nosio stakoce soli.

— No, šta je? Šta se dodađa ovde? — reče on podrugljivim glasom kad je video svoju zarobljenicu na nogama i Feltona koji htede da iziđe. — Je li pokojnica već vaskrsla? Feltone, dete moje, zar nisi video da si smatran za neiskusna i da je pred tobom odigrala prvi čin jedne komedije, čiji ćemo dalji razvoj, bez sumnje, imati zadovoljstvo videti?

— Pomislio sam to, milorde, — reče Felton — ali kako je zarobljenica žena, hteo sam imati prema njoj obzire koje svaki dobro vaspitan muškarac treba da ima prema jednoj ženi, ako ne nje radi, a ono bar sebe radi.

Miledi uzdrhta celim telom. Ove Feltonove reči prolazile su joj kroz telo kao led.

— Dakle — nastavi lord Vinter, smejući se — ova lepa, vešto raspletena kosa, ova bela koža i ovaj zanosni pogled nisu te još zaveli, kameno srce?

— Nisu, milorde, — odgovori neosetljivi mladi čovek— i verujte mi, žensko lukavstvo i kaćiperstvo nisu u stanju da me zavedu.

— Kad je tako, vrli moj poručniče, ostavimo miledi da pronađe drugo šta i hajdemo na večeru; ah, ne brini se, njena je mašta bujna i drugi čin komedije doći će ubrzo za prvim.

Na ove reči lord Vinter uze Feltona pod ruku i odvede ga smejući se.

„Oh, naći ću ja šta ti treba!” — promrmlja miledi kroz zube — „čekaj samo, nesuđeni kaluđeru, jadni vojniče koji si svoju uniformu iskrojio od mantije.”

— Zbilja — reče lord Vinter, koji zastade na pragu — ovaj neuspeh ne treba, miledi, da vam oduzme apetit. Okusite to pile i te ribe, koje, moje mi časti, nisam začinio otrovom. Ja se dobro slažem sa svojim kuvarom i, kako nije moj naslednik, imam u njega potpuno poverenje. Zbogom, draga snaho, do viđenja do vaše nove nesvestice!

Miledi nije mogla više podneti: ruke joj grčevito stegoše fotelju, zubi joj zaškripaše, oči pođoše vratima koja se zatvoriše za lordom Vinterom i Feltonom, i kad vide da je sama, pade u novo očajanje; ona baci pogled na sto, spazi jedan nož, polete i ščepa ga; ali se strašno razočara; sečivo beše zatupasto i od vitkog srebra.

Glasan smeh začu se iza vrata, koja nisu bila dobro zatvorena i koja se ponovo otvoriše.

— Ha! Ha! — uzviknu lord Vinter — Ha! Ha! Ha! Vidiš, moj Feltone, vidiš šta sam ti rekao; taj nož bio je tebi namenjen; ona bi te ubila, dete moje; vidiš, to je jedan od njenih poroka što hoće bilo ovako bilo onako da se oprosti ljudi koji joj smetaju. Da sam te poslušao, nož bi bio šiljast, i čeličan, i Feltona ne bi više bilo, ona bi te ubila, i posle tebe sve redom. Pogledaj, Džone, kako lepo drži nož.

I zaista, miledi je još držala nož u stisnutoj ruci, ali ove poslednje reči, ova strašna uvreda, olabaviše joj ruku, slomiše snagu, pa i samu volju.

Nož pade na zemlju.

— Imate pravo, milorde, — reče Felton tonom duboke odvratnosti, koji odjeknu do dna duše miledine — imate pravo; ja nisam bio u pravu.

I obojica ponovo iziđoše.

Ali ovom prilikom miledi obrati veću pažnju nego prvi put i ču kako se njihovi koraci udaljuju i gube u hodniku.

„Propala sam” — promrmlja ona — „ja sam u vlasti ljudi na koje mogu uticati koliko na kipove od bronze ili od kamena; oni me poznaju dobro i imaju oklop protiv svakog mog oružja. Međutim, nije moguće da se ovo svrši kako su oni odlučili.”

I zaista, kao što je kazivala ova poslednja misao i ovaj nagonski povratak nadi, bojazan i slabost nisu mogle dugo ostati na površini ove duboke duše. Miledi sede za sto, založi se sa više jela, popi čašu španskoga vina i oseti kako joj se vraća sva njena odlučnost.

Pre no što je legla, ona je propratila, ispitala, okretala sa svake strane, osmotrila sa svake tačke reči korake, pokrete, znake, pa čak i ćutanje lorda Vintera i Feltona, i rezultat tog dubokog, veštog i mudrog proučavanja bio je da je Feltona lakše pridobiti.

Naročito jedna reč nije izbijala iz glave zarobljenici:

„Da sam te poslušao”, — reče lord Vinter Feltonu.

Felton je, dakle, govorio u njenu korist kad ga lord Vinter nije hteo poslušati.

„Slab ili jak”, — ponavljala je miledi — „tek taj čovek ima zračak milosrđa u svojoj duši; od tog zračka ću ja stvoriti požar koji će ga proždreti. Što se tiče onog drugog, on me poznaje, boji me se i zna šta ga očekuje ako mu uzmaknem iz šaka; zato je izlišno pokušavati ma šta prema njemu. Ali s Feltonom je sasvim drukčije; on je mlad, bezazlen, nevin i izgleda čestit: ima načina da se taj upropasti.”

I miledi leže i zaspa sa osmehom na usnama; ko bi je video kako spava, rekao bi da je mlada devojka što sanja o vencu koji će metnuti na čelo prilikom prve svečanosti.

XXIII

DRUGI DAN ZATVORA

Miledi je sanjala kako joj je d’Artanjan najzad pao šaka, kako prisustvuje njegovom pogubljenju i njegova mrska krv, koja je tekla pod dželatovom sekirom, izazvala je na njenim usnama blažen osmeh.

Ona je spavala kao što spava sužanj koga ljuljuška prva nada.

Sutradan, kad su ušli u njenu sobu, još je bila u postelji. Felton beše u hodniku; doveo je bio ženu o kojoj je govorio prošlog dana; ta žena uđe, priđe postelji i ponudi miledi svoje usluge.

Miledi beše obično bleda; lice joj je, dakle, moglo prevariti ličnost koja je prvi put vidi.

— Imam groznicu — reče ona — nisam sklopila oka cele ove duge noći, strašno mi je teško. Hoćete li biti čovečniji no što su juče bili prema meni? Uostalom, ja ne tražim ništa drugo no dopuštenje da ostanem u postelji.

— Hoćete li da zovemo lekara? — reče žena.

Felton je slušao ovaj razgovor ne rekavši nijedne reči.

Miledi pomisli da će, što više ljudi bude oko nje, više njih imati da ražali i da će utoliko biti veća opreznost lorda Vintera; sem toga, lekar bi mogao izjaviti da je bolest izmišljena, a miledi, pošto je izgubila prvu igru, nije htela da izgubi i drugu.

— Da pošaljete po lekara — reče ona — našto? Gospoda su juče izjavila da je moja bolest komedija, pa bi tako, bez sumnje, bilo i danas, jer od sinoć imali su vremena da pripreme lekara.

— Onda recite sami, gospođo, šta vam treba? — reče Felton, nestrpljiv.

— A zar ja znam! Osećam samo da mi je teško; dajte mi što hoćete, sasvim mi je svejedno!

— Idite po lorda Vintera — reče Felton, umoren ovim večitim ječanjem.

— Oh! Ne! Ne! — uzviknu miledi — Ne, gospodine, nemojte ga zvati, preklinjem vas, dobro mi je, ne treba mi ništa, nemojte ga zvati!

U ovaj uzvik beše unela tako čudesnu žestinu i tako zanosnu rečitost da Felton i nehotice kroči nekoliko koraka u sobu.

„Došao je” — pomisli miledi.

— Ali, gospođo, — reče Felton — ako ste stvarno bolesni, poslaćemo po lekara; a ako nas obmanjujete, tim gore po vas, ali mi bar nećemo imati šta sebi da prebacimo.

Miledi ne odgovori nego zabaci svoju lepu glavu na uzglavlje, briznu u plač i zajeca.

Felton ju je gledao nekoliko trenutaka sa svojom običnom neosetljivošću, ali kad vide da će kriza duže trajati, on iziđe; za njim iziđe i žena. Lord Vinter ne dođe.

„Čini mi se da već vidim jasno” — promrmlja miledi s divljom radošću, zagnjurivši glavu u jastuke da bi sakrila ovaj izliv unutrašnjeg zadovoljstva od svih onih koji bi je mogli vrebati.

Protekoše dva časa.

„Sad je vreme da bolest nestane” — reče ona — „ustanimo i potrudimo se da postignemo još danas kakav uspeh, imam samo deset dana, i od tih deset večeras će se, navršiti dva.”

Kad su ujutru ušli u miledinu sobu, doneli su joj doručak. Ona je računala da će uskoro opet doći da odnesu sto i da će tom prilikom videti Feltona.

Nije se prevarila; Felton se pojavi i, ne obraćajući pažnju da li je miledi jela ili ne, dade znak da se iznese iz sobe sto, koji se unosio obično potpuno postavljen.

Felton osta poslednji; u ruci je držao jednu knjigu.

Miledi, koja je ležala na jednoj naslonjači blizu kamina, lepa, bleda i skrušena, ličila je na svetu devicu koja očekuje mučeničku smrt.

Felton joj priđe i reče:

— Lord Vinter, koji je katolik kao i vi, gospođo, misli da će vam biti teško bez obreda vaše vere; zato je dopustio da svakog dana čitate obične molitve pri vašoj službi i šalje vam ovaj molitvenik.

Na način kojim je Felton spustio ovu knjigu na mali sto blizu koga je miledi bila, na ton kojim je izgovorio ove dve reči vašoj službi, na prezriv osmeh kojim je propratio te reči, miledi diže glavu i pogleda pažljivije oficira.

I po ozbiljno začešljanoj kosi, po odelu preterano prostom, po čelu glatkom kao mermer, ali i tvrdom i neosetljivom kao mermer, ona poznade u njemu jednog od onih mračnih puritanaca koje je tako često sretala kako na dvoru kralja Jakova tako i na dvoru kralja francuskog, gde su, pored sve uspomene na sv. Bartolomeja, tražili ponekad utočišta.

Njoj senu kroz glavu jedna od onih iznenadnih misli kakve samo genijalnim ljudima padaju na um, u velikim opasnostima, u odlučnim trenucima koji rešavaju o njihovoj sreći ili o njihovom životu.

Ove dve reči, vašoj službi, i jedan prost pogled koji je bacila na Feltona behu joj otkrili svu važnost odgovora koji će dati.

Ali, sa onom brzinom dosetljivosti koja joj je bila svojstvena, taj odgovor dođe joj gotov na usne:

— Ja — reče s preziranjem potpuno ravnim preziranju koje beše zapazila u glasu mladog oficira — ja, gospodine, moja služba! Lord Vinter, pokvareni katolik, zna dobro da ja nisam njegove vere, i to je zamka koju mi sprema!

— A koje ste vi vere, gospođo? — upita Felton s čuđenjem koje, ma kako da je vladao sobom, ne mogade potpuno sakriti.

— To ću reći — uzviknu miledi sa izveštačenim verskim zanosom — onog dana kad budem dovoljno prepatila za svoju veru.

Feltonov pogled pokaza miledi koliko je ovom jednom reči dobila u njegovim očima.

Međutim, mladi oficir ostade nem i nepomičan: samo mu je pogled govorio.

— Ja sam u rukama svojih neprijatelja —nastavi ona sa zanosom koji je urođen puritancima. — Neka me moj bog spase ili neka umrem za svog boga! To je odgovor koji vas molim da odnesete lordu Vinteru. Što se tiče ove knjige — dodade ona, pokazujući vrhom prsta na molitvenik, ali ne dodirujući ga, kao da bi se tim dodirom uprljala — možete je odneti i sami se njom poslužiti, jer vi ste, bez sumnje, dvostruko saučesnik lorda Vintera, saučesnik u njegovom ganjanju, saučesnik u njegovoj jeresi.

Felton ne odgovori ništa, uze knjigu sa istim osećanjem odvratnosti koje je ranije već pokazao i ode zamišljen.

Lord Vinter dođe oko pet časova uveče; miledi je imala ceo dan na raspolaganju da smisli plan svog ponašanja; ona dočeka lorda kao žena koja je već povratila sva svoja preimućstva.

— Izgleda — reče baron, sedajući na jednu naslonjaču prema naslonjači u kojoj je bila miledi i opruživši nemarno noge na kamin — izgleda da smo se odrekli naše vere.

— Šta hoćete tim da kažete, gospodine?

— Hoću da kažem da smo, otkako smo se poslednji put videli, promenili veru; da se niste slučajno i po treći put udali, i to za protestanta?

— Izjasnite se, milorde, — odgovoti miledi dostojanstveno — jer ja čujem vaše reči, ali ih ne razumem.

— Onda znači da nemate nikakve vere; to mi je još milije — reče lord Vinter, smejući se podrugljivo.

— To zacelo više odgovara vašim načelima — nastavi hladno miledi.

— O, priznajem vam da mi je to sasvim svejedno!

— I da ne priznajete tu versku ravnodušnost, nju bi posvedočili i vaš razvrat i vaši zločini.

— Kako? Vi govorite o razvratu, gospođo Mesalina, ledi Magbet! Ili sam rđavo čuo ili ste vi zaista bestidni?

— Vi govorite tako zato što znate da nas slušaju, gospodine, — odgovori hladno miledi — i što hoćete da pridobijete protiv mene vaše tamničare i vaše dželate.

— Moje tamničare, moje dželate! Oho, gospođo, vi ste sad uzeli pesnički ton i jučerašnja komedija obrće se večeras u tragediju. Uostalom, za osam dana bićete tamo gde treba da ste, i moj će zadatak biti svršen.

— Zadatak sraman, zadatak bezbožan! — nastavi miledi sa zanosom žrtve koja izaziva svoga sudiju.

— Moje mi časti, ova je nevaljalica poludela — reče lord Vinter i ustade. — No, no, stišajte se, gospođo puritanko, inače ću vas zatvoriti u ćeliju. Mora da vam je špansko vino udarilo u glavu, ali ne bojte se, taj zanos nije opasan i neće imati posledica.

I lord Vinter iziđe psujući, što je u ono vreme bio sasvim viteški običaj.

Felton je zaista bio iza vrata i nije izgubio nijednu reč od celog ovog razgovora.

Miledi je dobro pogodila.

„Idi samo, idi!” — reče ona svome deveru. — „Naprotiv posledice se primiču, ali ti ćeš ih videti, glupače, tek kad bude kasno izbeći ih.”

Tišina ponovo zavlada, protekoše dva časa; doneše večeru i zatekoše miledi kako glasno čita svoje molitve, molitve koje beše naučila od jednog starog sluge svoga drugog muža, jednog od najvećih puritanaca. Bila je kao u zanosu, i kao da nije ni obraćala pažnju na ono što se događalo oko nje. Felton dade znak da je ne uznemiravaju, i kad sve bi u redu, iziđe nečujno s vojnicima.

Miledi je znala da je mogu vrebati, zato nastavi svoje molitve, i učini joj se da vojnik koji je bio na straži pred njenim vratima ne ide više korakom i kao da osluškuje.

Zasad nije htela ići dalje, sede za sto, uze malo jela i samo vodu.

Posle jednog časa dođoše da odnesu sto, ali miledi primeti da ovog puta Felton nije bio s vojnicima.

Bojao se, dakle, da je viđa suviše često.

Ona se okrenu zidu da se nasmeši, jer u tom osmehu beše takav izraz likovanja da bi je samo taj osmeh odao.

Ona pričeka još po časa i, kako je u tom trenutku vladala u starom zamku mrtva tišina, kako se jedino čula večita huka talasa, to neizmerno disanje okeana, ona otpoče svojim čistim, skladnim i zvučnim glasom prvu strofu ovog psalma koji u to doba beše veoma omiljen kod puritanaca:

Ostavljaš nas, o Gospode,

Tek da vidiš jesmo l’ jaki,

Ali posle za sve muke

Dar nam daješ iz nebeske tvoje ruke.

Ovi stihovi nisu bili ponajbolji, daleko od toga; ali, kao što je poznato, puritanci nisu polagali mnogo na poeziju.

Pevajući, miledi je slušala; stražar na njenim vratima beše stao kao da se u kamen pretvorio. Miledi je, dakle, mogla suditi o dejstvu koje je izazvala.

Ona nastavi svoju pesmu sa neiskazanim žarom i osećanjem; činilo joj se da se njeni zvuci šire daleko pod svodovima i da kao čarobne čini umekšavaju srca njenih tamničara. Međutim, stražar, zatucani katolik, kao da je stresao sa sebe te čini, jer reče kroz vrata:

— Ćutite, gospođo, vaša je pesma tužna kao De profundis,⁴⁵ i ako se, pored zadovoljstva koje čovek oseća što je u ovom garnizonu, moraju slušati još i takve stvari, onda se ne može izdržati.

— Ćutite — reče na to jedan ozbiljan glas, u kome miledi poznade glas Feltonov — šta se vi tu pletete! Je li vam zapoveđeno da ne date ovoj ženi da peva? Nije. Rečeno vam je da je čuvate, da pucate na nju ako pokuša bežati. Čuvajte je; ako pokuša da pobegne, ubijte je, ali ne radite ništa mimo zapovesti.

Izraz neiskazane radosti ozario je lice miledino, ali taj izraz beše kratak kao odsev munje i, čineći se da nije čula razgovor od koga nijednu reč ne beše izgubila, ona nastavi, dajući svome glasu svu draž, sav obim i svu umilnost koje je demon u nj uneo:

Za tolike suze i tolike jade,

Za progonstva i okove teške

Imam mladost, molitvu i boga,

Koji broji pretrpljene patnje moje.

Ovaj glas, nečuvenog obima i uzvišene strasti, davao je gruboj i neizgrađenoj poeziji ovih psalama čar i izraz koje su najvatreniji puritanci retko nalazili u pesmama svoje braće, koje su bili prinuđeni ulepšavati svima izvorima svoje mašte. Feltonu se učini da čuje pesmu anđela koji je tešio tri Jevrejina u zažarenoj peći.

Miledi nastavi:

Doći će nam dan slobode,

Bože silni i pravedni,

Prevari l’ nas nada naša,

Ostaje nam smrt, mučenje.

Ova strofa, u koju je strašna čarobnica unela svu svoju dušu, unese potpun nemir u srce mladog oficira; on otvori naglo vrata i miledi ga ugleda, bledog kao uvek, ali očiju svetlih i gotovo zanesenih.

— Zašto pevate tako i takvim glasom? — reče on.

— Oprostite, gospodine, — reče miledi blago — ja sam zaboravila da mojim pesmama nije mesto u ovoj kući. Možda sam vas uvredila u vašoj veri, ali to je bilo nehotice, kunem vam se: zato, oprostite mi pogrešku koja je može biti velika, ali koja zacelo nije namerna.

Miledi beše tako lepa u tom trenutku, verski zanos u koji kao da beše utonula davao je njenom licu takvu čar da se Feltonu učini da vidi anđela koga je malopre, mišljaše, samo čuo.

— Jest, jest — odgovori on — i vi uzbuđujete ljude koji stanuju u ovom zamku.

I jadni bezumnik nije ni opažao zbunjenost svojih reči, dok je miledi svoj zverski pogled zabadala u dno njegovog srca.

— Ja ću ćutati — reče miledi, obarajući oči sa svom blagošću koju je mogla dati svome glasu, sa svom mirnoćom koju je u svome držanju mogla pokazati.

— Ne, ne, gospođo, — reče Felton — samo, pevajte tiše, naročito noću.

Na ove reči, osećajući da ne može duže sačuvati svoju strogost prema zarobljenici, Felton izlete iz sobe.

— Dobro ste učinili, gospodine poručniče, — reče vojnik — ove pesme remete dušu, ali se na njih čovek navikne; glas joj je tako lep!

XXIV

TREĆI DAN ZATVORA

Felton beše došao, ali je trebalo učiniti još jedan korak; trebalo je zadržati ga ili, bolje reći, trebalo je da ostane sam; a miledi još jasno nije videla sredstvo koje bi je dovelo do tog ishoda.

Trebalo je još nešto više; trebalo je navesti ga da govori, pa da i ona njemu govori, jer miledi je dobro znala da je njena najveća draž u njenom glasu, koji je tako vešto prelazio sve tonove od ljudskih reči do nebeskog govora.

Međutim, pored sve ove draži miledi je mogla nasesti, jer je Felton bio pripremljen, i to i za najmanji slučaj. Zato je sad obraćala pažnju na svaki svoj postupak, na svaku svoju reč, na svaki svoj pogled i svaki svoj pokret, pa i na samo disanje, koje se moglo tumačiti kao uzdah. Ukratko, proučila je sve, kao što čini vešt glumac kome je data nova uloga u kakvoj struci u kojoj se dotle nije ogledao.

Prema lordu Vinteru bilo joj je ponašanje lakše i dokonala ga je dan ranije. Ćutati i držati se dostojanstveno u njegovom prisustvu, jediti ga s vremena na vreme izveštačenim preziranjem, kojom prezrivom reči naterati ga na pretnje i nasilja koja bi stajala u opreci s njenom ravnodušnošću — to joj je bio plan. Felton bi to video; možda ne bi rekao ništa, ali bi video.

Sutradan ujutru Felton dođe kao i obično, ali ga miledi ostavi da nadgleda sve pripreme oko doručka ne rekavši mu ni reči. I u trenutku kad se htede ukloniti, miledi obuze zračak nade, jer joj se učini da će joj nešto reći; ali njegove usne ne prozboriše ništa, iako su se micale; on s velikim usiljavanjem zatvori u svome srcu reči koje su mu lebdele na usnama i iziđe.

Oko podne uđe lord Vinter.

Beše dosta lep zimski dan i kroz prozor zatvora dopirao je zrak onog bledog engleskog sunca koje osvetljava, ali ne zagreva.

Miledi je gledala kroz prozor i učini se da nije čula kad su se vrata otvorila.

— Ha, ha — reče lord Vinter — posle komedije i posle tragedije latili smo se melanholije!

Miledi ne odgovori.

— Da, da, — nastavi lord Vinter — razumem; voleli biste da ste slobodni na ovoj obali; voleli biste da na kakvoj dobroj lađi sečete talase ovog mora zelenog kao smaragd; voleli biste da mi, bilo na suvu ili na moru, spremite jednu od onih zaseda kakve vi već umete da smislite. Strpite se malo! Za četiri dana doći ćete na obalu i more će vam biti otvoreno, otvorenije no što želite, jer za četiri dana Engleska će se oprostiti vas.

Miledi sklopi ruke i diže svoje lepe oči k nebu.

— Gospode! Gospode, — reče ona sa anđeoskom blagošću u pokretu i glasu — oprosti ovom čoveku kao što mu i ja praštam.

— Jest, moli se bogu, prokleta ženo! — uzviknu baron — tvoja je molitva utoliko plemenitija što si, kunem ti se, u rukama čoveka koji ti neće oprostiti.

I on iziđe.

U trenutku kad je izlazio, jedan oštar pogled pade kroz otvorena vrata i miledi spazi Feltona koji se brzo skloni da ga ona ne vidi.

Miledi pade na kolena i stade se moliti bogu.

„Bože moj, bože moj!” — reče — „ti znaš za kakvu svetu stvar patim, zato daj mi snage da mogu podneti patnje.”

Vrata se lagano otvoriše; lepa moliteljka pretvarala se da nije čula njihov šum i glasom punim suza nastavi:

„Bože osvetniče, bože dobrote, zar ćeš dopustiti da se ispune strašni planovi ovog čoveka!”

Tek tada ona se učini da je čula korake Feltonove i ustade brzo kao munja i pocrvene, kao da ju je bilo stid što je zatečena na kolenima.

— Ja ne volim da uznemiravam one koji se mole bogu, gospođo, — reče Felton ozbiljno — zato nemojte se zbog mene uznemiravati, preklinjem vas.

— Otkuda znate, gospodine, da sam se molila bogu? — reče miledi glasom koji se gušio u jecanju — varate se, gospodine, nisam se molila.

— Mislite li vi, gospođo, — odgovori Felton istim ozbiljnim glasom, mada malo ljubaznije — da se smatram u pravu stati na put jednom stvorenju da padne ničice pred svoga Tvorca? Da ne da bog! Uostalom, kajanje priliči krivcima; ma kakav zločin učinio, krivac pred božjim nogama svetinja je za mene.

— Kriva, ja! — reče miledi sa osmehom koji bi razoružao i anđela strašnoga suda. — Kriva! Bože, ti znaš jesam li kriva! Recite da sam osuđena, gospodine, u dobri čas; ali vi znate da bog, koji voli mučenike, dopušta da i nevini ponekad budu osuđeni.

— Bilo da ste osuđeni, bilo da ste mučenica — odgovori Felton — to je samo razlog više da se molite bogu, i ja ću vam pomoći svojim molitvama.

— Oh, vi ste pravednik! — uzviknu miledi i pade mu pred noge. — Čujte, ne mogu više da se uzdržim, jer se bojim da ne klonem u trenutku kad bude trebalo da izdržim borbu i ispovedim svoju veru; zato slušajte preklinjanje jedne žene u očajanju. Vas su prevarili, gospodine, ali sad nije reč o tome; ja vas molim samo za jednu milost i, ako mi je ukažete, blagosiljaću vas i na ovom i na onom svetu.

— Govorite gospodaru, gospođo, — reče Felton — ja, na sreću, nemam prava ni da oprostim ni da kaznim. Bog je u veće ruke položio tu odgovornost.

— Ne, vama, samo vama. Slušajte me, mesto što doprinosite mojoj propasti, mesto što doprinosite mojoj sramoti.

— Ako ste zaslužili tu propast i tu sramotu, gospođo, trpite je prinoseći je bogu.

— Šta rekoste? Oh, vi me ne razumete! Vi mislite da govoreći o sramoti govorim o nekoj kazni, o tamnici ili o smrti! Da ne da bog, ja se ne bojim ni smrti ni tamnice!

— Sad ja vas više ne razumem, gospođo.

— Ili se pretvarate da me ne razumete — odgovori zarobljenica sa osmehom sumnje.

— Ne, gospođo, tako mi vojničke časti, tako mi vere hrišćanske!

— Kako, vi ne znate namere lorda Vintera koje se odnose na mene!

— Ne znam ih.

— Nije mogućno, vi, njegov poverenik!

— Ja nikad ne lažem, gospođo.

— O, on ih tako malo krije da ih je lako pogoditi.

— Ja ne pokušavam ništa da pogodim, gospođo; ja čekam da mi se stvar poveri, i sem onoga što mi je rekao pred vama, lord Vinter nije mi ništa poverio.

— Dakle — uzviknu miledi s neverovatnim izrazom istine — vi niste njegov saučesnik, vi, dakle, ne znate da mi je namenio sramotu kojoj po strahoti nije ravna nikakva kazna zemaljska.

— Varate se, gospođo, — reče Felton i pocrvene — lord Vinter nije u stanju učiniti takav zločin.

„Dobro je” — reče miledi u sebi — „on to zove zločinom i ne znajući šta je!”

Zatim dodade:

— Prijatelj jednog nitkova u stanju je sve učiniti.

— Koga vi nazivate nitkovom? — upita Felton.

— A zar ima dva čoveka u Engleskoj kojima bi takvo ime moglo priličiti.

— Vi mislite na Đorđa Vilija? — reče Felton, čije oči usplamteše.

— Koga bezbožnici i nevernici zovu vojvodom od Bakingema — nastavi miledi. — Ja ne verujem da u celoj Engleskoj postoji ijedan Englez kome bi bilo potrebno tako mnogo objašnjavati da pozna onoga o kome govorim!

— Ruka gospodnja lebdi nad njim — reče Felton — on neće izmaći kazni koju je zaslužio.

Felton je samo izrazio u pogledu vojvode onu mržnju koju su svi Englezi osećali prema onome koga su i sami katolici nazivali ugnjetačem, krvnikom i razvratnikom, a koga su puritanci zvali prosto satanom.

— Oh, bože moj, bože moj! — uzviknu miledi. — Kad te preklinjem da pošlješ na tog čoveka kaznu koju je zaslužio, ti znaš da to ne činim iz lične osvete, nego da te molim za oslobođenje čitavog jednog naroda!

— Vi ga, dakle, poznajete? — upita Felton.

„Jedva jednom, pita me” — reče u sebi miledi, na vrhuncu radosti što je tako brzo došla do tako velikog uspeha.

— Da li ga poznajem? Oh, da, na moju nesreću, na moju večitu nesreću!

I miledi uze kršiti ruke kao da je na vrhuncu bola. Felton, bez sumnje, i sam oseti da ga snaga ostavlja i pođe vratima; miledi, koja ga nije gubila iz vida, skoči i zaustavi ga.

— Gospodine, — uzviknu ona — budite dobri, budite milostivi, saslušajte moju molbu; taj nož koji mi je kobna obazrivost baronova oduzela, jer zna na šta ću ga upotrebiti; oh, saslušajte me do kraja! Dajte mi taj nož samo za jedan minut. Smilujte se, grlim vam kolena vaša! Vi vidite da ne zameram vama, jedinom pravednom, dobrom i punom saučešća čoveku koga sam srela! Vama, mome spasiocu može biti! Za jedan minut, samo za jedan minut, dajte mi taj nož pa ću vam ga vratiti kroz vrata; samo za jedan minut, gospodine Feltone, i vi ćete mi spasti čast!

— Da se ubijete! — uzviknu Felton užasnut, zaboravljajući da trgne ruke iz ruku miledinih — da se ubijete!

— Ja sam odala, gospodine, — promrmlja miledi tihim glasom i klonu na pod — ja sam odala svoju tajnu! On zna sve! Bože moj, ja sam izgubljena.

Felton je stajao nepomičan i neodlučan.

„Još sumnja” — pomisli miledi — „nisam bila dovoljno ubedljiva.”

U hodniku se čuše koraci; miledi poznade hod lorda Vintera. Felton ga takođe poznade i uputi se vratima.

Miledi polete za njim.

— Oh, ni reči — reče ona odlučnim glasom — nijedne reči nemojte reći tom čoveku o ovome što sam vam rekla, inače sam izgubljena, i vi, vi ćete…

I kako su se koraci približavali, ona ućuta, bojeći se da joj se glas ne čuje, i prisloni s pokretom neiskazanog straha svoju lepu ruku na usta Feltonova. Felton blago odgurnu miledi, koja pade na jedan divan.

Lord Vinter prođe pored vrata, ne zaustavljajući se, i ču se kako se koraci udaljuju.

Felton, bled kao smrt, osta nekoliko trenutaka osluškujući i kad se koraci sasvim izgubiše, uzdahnu kao čovek koji se trgao iza sna i odjuri iz sobe.

„Ah” — reče miledi osluškujući korake Feltonove, koji su se izgubili u pravcu protivnom koracima lorda Vintera — „ti si moj!”

Zatim joj se čelo ponovo natušti.

„Ako bude govorio baronu” — reče, — „propala sam, jer baron, koji zna da se neću ubiti, daće mi pred njim nož, i on će videti da je sve ovo veliko očajanje gola laž.”

Ona stade pred ogledalo i pogleda se: nikad nije bila tako lepa.

„Ne” — reče smešeći se — „neće mu ništa reći!”

Uveče lord Vinter dođe kad su doneli večeru.

— Gospodine, — reče mu miledi — je li vaše prisustvo neizbežni dodatak mome zatočenju i ne biste li mi mogli uštedeti muke koje mi pričinjavaju vaše posete?

— Kako, draga snaho! — reče lord Vinter. — Niste li mi tim lepim ustima, koja su danas tako svirepa prema meni, sentimentalno rekli da ste došli u Englesku jedino zato da mene vidite, što je za vas, rekoste mi, zadovoljstvo koje vam je toliko nedostajalo da ste se njega radi izložili i morskoj bolesti, i buri, i zatočenju. No, sad me vidite, budite zadovoljni; uostalom, današnja moja poseta nije bez razloga.

Miledi uzdrhta, jer pomisli da je Felton govorio; nikada možda u svom životu nije ova žena, koja je imala toliko jakih i raznih uzbuđenja, osetila da joj srce tako silno kuca.

Ona je sedela; lord Vinter uze jednu stolicu, privuče je i sede do miledi; zatim izvadi iz džepa jednu hartiju, koju lagano razvi.

— Hteo sam vam pokazati — reče — ovu vrstu pasoša koji sam lično sastavio i koji će vam odsad služiti kao redni broj u životu koji vam poklanjam.

Zatim, gledajući u hartiju, pročita:

„Nalog da se odvede u…” Ne stoji gde — reče lord — ako vam se koje mesto naročito dopada, kazaćete mi ga; i samo ako bude na jedno hiljadu milja od Londona, učiniće vam se po molbi. Dakle: „Nalog da se odvede u… Šarlota Bakson, žigosana pravosuđem kraljevine Francuske i posle kazne puštena na slobodu; ona će živeti u ovom mestu i ne sme se udaljavati iz njega više od tri milje. Ako pokuša pobeći, kazniće se smrću. Dobijaće pet šilinga dnevno za stan i hranu.”

— Taj se nalog ne tiče mene — odgovori hladno miledi — pošto u njemu ne stoji moje ime.

— Vaše ime! A zar vi imate ime?

— Imam ime vašeg brata.

— Varate se, moj je brat tek vaš drugi muž, a vaš prvi muž je još u životu. Recite mi njegovo ime i ja ću ga staviti mesto imena Šarlote Bakson. Nećete? Ćutite? Dobro, bićete zatvoreni pod imenom Šarlote Bakson.

Miledi ne reče ništa, ali ne iz oholosti nego iz straha; mislila je da je nalog gotov za izvršenje; mislila je da je lord Vinter uskorio njen odlazak; mislila je da je osuđena da još to veče otputuje. Nekoliko trenutaka smatrala je da je sve izgubljeno, kad najedanput spazi da na nalogu nema nikakvog potpisa.

Radost koja je obuze kad ovo primeti beše tako velika da je nije mogla sakriti.

— Da, da — reče lord Vinter, koji pogodi šta se događa u njenoj duši — tražite potpis i velite u sebi: „Još nije sve izgubljeno, pošto nalog nije potpisan; on mi je pokazan samo da se zaplašim.” Varate se, gospođo; ovaj će nalog sutra biti poslat lordu Bakingemu; prekosutra će se vratiti potpisan njegovom rukom i potvrđen njegovim pečatom, a dvadeset i četiri časa posle toga biće izvršen, ja vam za to stojim dobar. Zbogom, gospođo, to je sve što sam vam imao reći.

— A ja vam na to odgovaram, gospodine, da su ta zloupotreba vlasti i to progonstvo pod izmišljenim imenom jedna podlost.

— Volite li više da budete obešeni pod svojim pravim imenom, miledi? Vi znate da su engleski zakoni neumoljivi prema zloupotrebama braka; izjasnite se otvoreno; i mada je moje ime, bolje reći, ime moga brata upleteno u ovu stvar, ja ću se izložiti skandalu javnog pretresa samo da budem siguran da ću vas se oprostiti.

Miledi ne odgovori ništa, ali preblede kao mrtvac.

— O, vidim da više volite izgnanstvo. Prekrasno, gospođo; uostalom, ima jedna stara poslovica koja veli da putovanja izobražavaju mladost. Vere mi, ne grešite, život je dobra stvar. Zato se i čuvam da mi ga ne oduzmete. Ostaje nam još da prečistimo sa izdržavanjem od pet šilinga. Ja sam malo štedljiv, je l’ te! To je zato što se bojim da ne potkupite svoje čuvare. Uostalom, ostaju vam uvek vaše draži da ih zavedete. Upotrebite njih, ako vam neuspeh s Feltonom nije pokvario volju za pokušaje ove vrste.

„Felton nije ništa rekao” — reče miledi u sebi — „dakle, još nije ništa izgubljeno.”

— A sad, gospođo, do viđenja. Sutra ću doći da vam javim za odlazak moga glasnika.

Lord Vinter ustade, ironično pozdravi miledi i ode:

Miledi dahnu dušom: imala je pred sobom još četiri dana; četiri dana bilo joj je dovoljno da sasvim zadobije Feltona.

Međutim, obuze je jedna strašna misao: da lord Vinter ne pošalje baš Feltona da odnese nalog Bakingemu na potpis! Na taj način Felton bi joj izmakao, a za uspeh bila joj je potrebna čar neprekidnog zavođenia.

Međutim, kao što smo rekli, nju je tešilo jedno: Felton ne beše ništa rekao.

Ona ne htede izgledati uzbuđena pretnjama lorda Vintera i sede za sto da jede.

Zatim, kao i prošloga dana, kleče i glasno očita svoje molitve. Kao i prošloga dana, vojnik prestade hodati i zastade da je sluša.

Naskoro ču ona korake lakše od koraka stražarevih korake koji su dolazili iz dna hodnika i koji su zastali pred njenim vratima.

„To je on” — reče.

I ona otpoče onu istu pobožnu pesmu koja prošloga dana beše tako jako uzbudila Feltona.

Ali mada je njen blag, pun i zvučan glas zvonio lepše i dirljivije no ikad, vrata ostadoše zatvorena. U jednom pogledu koji je kradom bacala na vrata, miledi se učini da je kroz gustu rešetku spazila zažarene oči mladoga čoveka, ali, bilo to stvarnost ili priviđenje, on je ovom prilikom savladao sebe i nije ušao.

Samo, na nekoliko trenutaka po svršetku svoje pobožne pesme, miledi kao da ču jedan dubok uzdah; zatim isti koraci koje je čula kad su se približili udaljiše se lagano i kao protiv volje.

XXV

ČETVRTI DAN ZATVORA

Sutradan, kad je ušao kod miledi, Felton je zateče kako stoji na jednoj naslonjači, držeći u ruci konopac koji beše isplela od nekoliko marama koje je iscepkala na komade i povezala; na šum koji je Felton učinio otvarajući vrata, miledi skoči lako sa naslonjače i pokuša da sakrije iza leđa konopac koji je držala u ruci.

Mladi čovek beše bleđi no obično i po očima, koje su mu bile crvene od nespavanja, videlo se da je proveo grozničavu noć.

Međutim, njegovo čelo beše ozbiljnije no ikad.

On lagano priđe miledi, koja beše sela, uze smrtonosni konopac za jedan kraj, koji je ova slučajno ili možda namerno ispustila i upita hladno:

— Šta je ovo, gospođo?

— Ovo, ništa! — reče miledi, smešeći se sa onim bolnim izrazom koji je tako lepo uspela dati svom osmehu. — Dosada je smrtni neprijatelj zatočenika: bilo mi je dosadno i zabavljala sam se ispredanjem ovog konopca.

Felton pogleda u zid pred kojim beše zatekao miledi na naslonjači na kojoj je sad sedela, i iznad glave spazi ukovanu pozlaćenu kuku, koja je služila za vešanje bilo odela bilo oružja.

On uzdrhta i miledi spazi ovo drhtanje: jer iako beše oči oborila, njenom pogledu ništa nije moglo umaći.

— A šta ste radili na ovoj naslonjači? — upita on.

— Šta vas se to tiče — odgovori miledi.

— Želim da znam — prihvati Felton.

— Nemojte me pitati — reče miledi — vi znate da je nama, pravim hrišćanima, zabranjeno lagati.

— Lepo — reče Felton — ja ču vam reći šta ste radili ili, bolje reći, šta ste hteli uraditi: hteli ste izvršiti kobno delo koje gajite u svojoj duši; ali pomislite, gospođo, ako naš bog zabranjuje laž, on još oštrije zabranjuje samoubistvo.

— Kad bog vidi da se s jednim njegovim stvorenjem nepravedno postupa, te se ono nalazi između samoubistva i beščašća, verujte mi, gospodine, — odgovori miledi tonom dubokog uverenja — bog će oprostiti samoubistvo, jer u tom slučaju samoubistvo je mučeništvo.

— Vi kažete suviše mnogo ili suviše malo; govorite, gospođo, tako vam boga, izjasnite se.

— Da vam ispričam svoje nevolje, pa da ih smatrate za basne; da vam poverim svoje planove, pa da ih izdate mome goniocu! Ne, gospodine; uostalom, šta se vas tiče život ili smrt jedne nesrećne osuđenice? Vi odgovarate jedino za moje telo, je l’ te? I kad biste pokazali jedan leš, za koji bi se utvrdilo da je moj, niko vas više ne bi ni pitao, i čak biste, možda, dobili dvostruku nagradu.

— Ja, gospođo, ja! — uzviknu Felton — ja da primim nagradu za vašu smrt! Oh, vi ne mislite tako kao što govorite!

— Pustite me, Feltone, pustite me — reče miledi sa sve većom vatrom — svaki je vojnik slavoljubiv, je l’ te? Vi ste poručnik, mome pogrebu prisustvovaćete kao kapetan.

— Ta šta sam vam učinio — reče Felton pokoleban — da me teretite takvom odgovornošću pred ljudima i pred bogom? Za nekoliko dana bićete daleko odavde, gospođo, vaš život neće više biti pod mojim nadzorom i onda — dodade on sa uzdahom — možete raditi s njim šta hoćete.

— Dakle — uzviknu miledi kao da nije mogla odoleti svetiteljskom gnevu — vi, čovek pobožan, čovek koga zovu pravednim, vi samo jedno želite: da vas ne optužuju, da vas ne potrzaju za moju smrt!

— Moja je dužnost da bdim nad vašim životom, gospođo, i ja ću bdeti.

— Ali shvatate li vi kakav nalog vršite? Svirep već i ako sam kriva, a kakvo ćete mu ime tek dati, kakvo će mu ime dati Gospod ako sam nevina?

— Ja sam vojnik, gospođo, i vršim zapovesti koje sam dobio.

— Mislite li da će bog na strašnom sudu praviti razliku između slepih dželata i nepravednih sudija? Ne date mi da ubijem svoje telo, a pomažete onom ko hoće da ubije moju dušu.

— Ali i opet vam velim — nastavi Felton pokoleban — ne grozi vam nikakva opasnost i stojim vam dobar za lorda Vintera kao za samoga sebe.

— Bezumniče, jadni bezumniče! — uzviknu miledi. — Usuđujete se stajati dobar za drugoga kad se najsmireniji i najpodobniji bogu ustežu da stoje dobri za same sebe, i pristajete uz jaču i srećniju stranu da upropastite slabiju i nesrećniju!

— Nije mogućno, gospođo, nije mogućno — promuca Felton, koji je u dnu srca osećao opravdanost ovih reči — dok ste u zatvoru, nećete od mene dobiti slobodu, a dok ste živi, nećete mojom krivicom izgubiti život.

— Da — uzviknu miledi — ali ću izgubiti ono što mi je milije od života, izgubiću čast, Feltone; i vi, vi ćete odgovarati pred bogom i pred ljudima za moju sramotu i moje beščašće

Ovaj put Felton, ma kako da je bio ili se pravio neosetljiv, ne mogade odoleti potajnom uticaju koji već beše ovladao njime; gledati ovu ženu tako lepu, belu kao najčednija pojava, gledati je čas u suzama čas punu pretnje, podnositi uticaj i bola i lepote, to je bilo isuviše za jednog zanesenjaka, isuviše za mozak razriven vatrenim snovima strasne vere, isuviše za srce koje je nagrizala ljubav prema nebu što sažiže i mržnja prema ljudima što proždire.

Miledi uoči ovu duševnu borbu; ona po nagonu oseti plamen suprotnih strasti koje su gorele s krvlju u žilama mladog fanatika; i kao kakav vešt vojskovođa koji, videći da je neprijatelj gotov da odstupi, navaljuje na ovoga, kličući pobedonosno, ona ustade, lepa kao kakva antička sveštenica, nadahnuta kao kakva hrišćanska devica, i opružene ruke, razgolićena vrata, raspletene kose, pridržavajući jednom rukom haljinu koju stidljivo beše prikupila na grudima, pogleda obasjana onom vatrom koja već beše unela nered u čula mladog puritanca, priđe Feltonu i svojim umilnim glasom, kome je u ovoj prilici dala strašan naglasak, uzviknu:

Predaj, Valu, ovu žrtvu,

Lavovima mučenika,

Kajaćeš se, bog će dati!…

Iz ponora zvaću njega.

Felton zastade kao okamenjen pred ovim neobičnim oslovljavanjem.

— Ko ste, ko ste vi? — uzviknu on, sklopivši ruke — jeste li od boga poslani ili služite paklu, jeste li anđeo ili demon, zovete li se Eloa ili Astarta?

— Zar me nisi poznao, Feltone? Ja nisam ni anđeo ni demon, nego obična zemaljska kći tvoje vere.

— Da, da — reče Felton — sumnjao sam još, ali sad verujem!

— Veruješ, a međutim si saučesnik Belijalovog sina koga zovu lordom Vinterom! Veruješ, a međutim predaješ me onome koji ispunjava i kalja svet svojim jeresima i svojim razvratom, onom podlom Sardanapalu koga slepi zovu vojvodom od Bakingema, a verni Antihristom.

— Ja predajem vas Bakingemu! Ja? Šta vi to govorite?

— Oči imaju — uzviknu miledi — a ne vide; uši imaju, a ne čuju.

— Jest, jest — reče Felton, prevlačeći rukom preko čela koje beše oblio znoj, kao da je hteo oprostiti se i poslednje sumnje — jest, poznajem glas koji mi govori u snu, poznajem crte anđela koji mi svake noći izlazi pred oči, dovikujući mojoj duši koja ne može da spava: „Ubij, spasi Englesku, spasi sebe, jer ćeš umreti ne umilostivivši boga!” Govorite, govorite — uzviknu Felton — sad mogu da vas razumem.

Munja strahovite radosti, ali brza kao misao, blesnu u očima miledinim.

Ma kako trenutna da je bila ova ubilačka svetlost, Felton je spazi i uzdrhta, kao da je osvetlila ponor u srcu ove žene.

Felton se najedanput seti opomene lorda Vintera, miledinih zavođenja, njenih prvih pokušaja po dolasku; on uzmače jedan korak i obori glavu, ali ne prestade gledati je: kao da mu se oči, opčinjene ovom neobičnom ženom, nisu mogle odvojiti od njenih očiju.

Miledi nije bila žena koju bi značaj ovog ustezanja mogao obmanuti. Iako je izgledala uzbuđena, njena ledena hladnokrvnost nije je ostavljala. Pre no što joj je Felton odgovorio i pre no što je bila primorana nastaviti ovaj razgovor, koji je tako teško bilo održati u tonu verskog ushićenja, ona opusti ruke i, kao da je ženska slabost nadvladala oduševljenje nadahnute, reče:

— Ali ne, nije moje da budem Judita koja će osloboditi Betuliju od tog Holoferna. Mač Večnoga isuviše je težak za moje ruke. Zato, pustite me da smrću izbegnem sramotu, pustite me da potražim utočišta u mučeništvu. Ja ne tražim od vas ni slobodu, kao što bi radila žena koja je kriva, ni osvetu, kao što bi radila bezbožnica. Pustite me da umrem, toje sve što ištem od vas. Ja vas molim, ja vas na kolenima preklinjem: pustite me da umrem, i moj poslednji dah biće blagoslov za moga spasioca.

Na ovaj blag i pun molbe glas, na ovaj bojažljiv i skrušen pogled, Felton se približi. Malo-pomalo čarobnica beše povratila onu mađijsku čar koju je po svojoj volji uzimala ili ostavljala, to jest lepotu, blagost, suze, a naročito onu neodoljivu draž mistične naslade koja od sviju naslada najviše proždire.

— Avaj! — reče Felton — ja ne mogu ništa drugo do da vas žalim ako mi dokažete da ste žrtva. Ali lord Vinter ima teške optužbe protiv vas. Vi ste hrišćanka, sestra ste mi po veri, i ja osećam da me nešto vuče k vama, ja koji nikad nikoga nisam voleo sem svoga dobrotvora, ja koji sam u životu nailazio samo na izdajnike i na bezbožnike. Ali vi, gospođo, vi tako lepi, u stvari, i tako čedni na prvi pogled, mora da ste strašno zgrešili, kad vas lord Vinter tako goni.

— Oči imaju — ponovi miledi s neiskazanim bolom — a ne vide; uši imaju, a ne čuju.

— Pa govorite onda — uzviknu mladi oficir — govorite!

— Da vam poverim svoju sramotu — uzviknu miledi i rumen stida obli joj obraze — jer zločin jednoga često je stid drugoga; da vam poverim svoju sramotu, vama muškarcu, ja žena! Oh — nastavi ona i stidljivo pokri rukom svoje lepe oči — oh, nikad, nikad to neću moći!

— Ali meni, bratu! — uzviknu Felton.

Miledi ga pogleda sa izrazom koji je mladom čoveku izgledao kao sumnja, a koji je, međutim, bio samo posmatranje, a naročito volja da opčini.

Sad Felton sklopi ruke, moleći je.

— Pa dobro — reče miledi — poveriću se svome bratu.

U tom trenutku začuše se koraci lorda Vintera, ali ovog puta strašni dever miledin ne zadovolji se, kao prošloga dana, da prođe pored vrata i ode dalje; on zastade, izmeni nekoliko reči sa stražarom, zatim se vrata otvoriše i on se pojavi.

Dok je on govorio sa stražarom, Felton se beše živo izmakao i, kad lord Vinter uđe, bio je na nekoliko koraka od zarobljenice.

Baron uđe lagano i, pošto je pažljivo pogledao naizmence zarobljenicu i mladog oficira, reče:

— Vi ste već odavno ovde, Džone; da vam nije ova žena ispričala svoje zločine? U tom slučaju razumem što je razgovor tako dugo trajao.

Felton uzdrhta i miledi oseti da je propala ako ne pritekne u pomoć mladom puritancu.

— Ah, bojite se da vam zarobljenica ne umakne! — reče ona. — Pa lepo, pitajte vašeg poštovanog tamničara za kakvu sam ga milost ovog časa molila.

— Molili ste za neku milost? — reče baron sumnjajući.

— Da, milorde, — reče zbunjeni mladi čovek.

— A za kakvu milost — upita lord Vinter.

— Molila je za nož koji bi mi vratila kroz rešetku posle jednog minuta — odgovori Felton.

— Ovde se, dakle, sakrio neko koga ova lepa ličnost hoće da ubije? — nastavi lord Vinter podrugljivo i prezrivim glasom.

— Ja sam ovde — odgovori miledi.

— Ja sam vam ostavio da birate između Amerike i Tiburna — nastavi lord Vinter — izaberite Tiburn, miledi; konopac je, verujte mi, sigurniji od noža.

Felton preblede i stupi jedan korak napred, jer se seti da je miledi, u trenutku kad je ušao, imala u ruci jedan konopac.

— Imate pravo — reče ona — već sam pomišljala na to — zatim potmulim glasom dodade — i imaću to na umu opet.

Felton oseti kako mu jeza prođe kroz telo; lord Vinter je to po svoj prilici opazio.

— Čuvaj se, Džone, — reče on — Džone, prijatelju, ja sam se oslonio na tebe, pazi! Obratio sam ti pažnju! Uostalom, budi hrabar, dete moje, za tri dana oprostićemo se ovog stvorenja, i tamo gde je šaljem neće nikom više nauditi.

— Čuješ li ga! — uzviknu miledi tako da je baron mislio da se obraća bogu, dok je Felton razumeo da se obraća njemu.

Felton obori glavu i zamisli se.

Baron uze oficira pod ruku i okrenu glavu tako da nije gubio iz vida miledi dok nije izišao.

„Još nisam postigla koliko sam mislila” — reče miledi kad su se vrata zatvorila. — „Svoju običnu glupost Vinter je zamenio velikom obazrivošću; što ti je želja za osvetom i kako ta želja menja čoveka! Što se tiče Feltona, on se usteže. Ah, on nije kao onaj prokleti d’Artanjan! Puritanac obožava samo nevine devojke, a obožava ih sklapajući ruke pred njima, a musketar voli žene i voli ih sklapajući ruke oko njih.”

Međutim, miledi je s nestrpljenjem očekivala, jer je slutila da dan neće proteći a da Feltona ne vidi opet. Najzad, na jedan čas po događaju koji smo maločas ispričali, ona ču tih govor na vratima, zatim se vrata otvoriše i ona poznade Feltona.

Mladi čovek uđe brzo u sobu, ostavivši za sobom vrata otvorena i dajući znak miledi da ćuti; lice mu beše vrlo zbunjeno.

— Šta hoćete sa mnom? — reče ona.

— Slušajte — odgovori Felton tihim glasom — otpustio sam stražara da bih mogao ostati ovde, a da se ne zna da sam dolazio, da bih mogao govoriti s vama, a da se ne može čuti ono što vam ja kažem. Baron mi je malopre ispričao jednu užasnu priču.

Miledi se nasmeši kao žrtva koja mirno očekuje svoju sudbinu i mahnu glavom.

— Ili ste vi demon — nastavi Felton — ili je baron, moj dobrotvor, moj otac, pravo čudovište. Vas poznajem od pre četiri dana, njega volim ima već dve godine; mogu se, dakle, kolebati između vas dvoje; neka vas ovo ne plaši, meni je potrebno da budem ubeđen. Noćas, posle ponoći, doći ću k vama i vi ćete me ubediti.

— Ne, Feltone, ne, brate, — reče ona — žrtva je isuviše velika, i ja osećam da vam ona teško pada. Ne, ja sam propala, nemojte i vi da propadnete sa mnom. Moja smrt biće mnogo rečitija od moga života, i ćutanje leša ubediće vas mnogo bolje no reči zarobljenice.

— Ćutite, gospođo, — uzviknu Felton — i ne govorite mi tako; ja sam došao da mi date časnu reč, da mi se zakunete onim što vam je najsvetije da nećete ništa preduzimati protiv svoga života.

— To vam neću obećati — reče miledi — jer niko ne poštuje više od mene zakletvu i, ako obećam, morala bih održati reč.

— Pa dobro — reče Felton — obavežite se samo dotle dok se opet ne vidite sa mnom. Ako i posle toga ostanete pri tom, bićete slobodni i sam ću vam dati oružje koje ste iskali.

— Dobro — reče miledi — vas radi čekaću.

— Zakunite mi se.

— Kunem vam se našim bogom! Jeste li zadovoljni?

— Jesam — reče Felton — do viđenja noćas!

I on izlete iz sobe, zatvori vrata i s kopljem u ruci sačeka vojnika kao da je bio na straži mesto njega. Kad se vojnik vrati, Felton mu predade koplje.

Tada miledi, kroz rešetku kojoj beše prišla, vide kako se mladi čovek s neiskazanim verskim zanosom krsti i udaljava hodnikom van sebe od radosti.

Što se tiče nje, ona se vrati na svoje mesto sa osmehom divljeg preziranja na usnama i huleći boga, kojim se beše zaklela, a za koga nikad nije znala.

„Moj bog!” — reče ona — „bezumni fanatiče! Moj bog! To sam ja i onaj koji mi bude pomogao da se osvetim.”

XXVI

PETI DAN ZATVORA

Miledi, međutim, beše upola zadobila pobedu i uspeh koji je postigla udvostručio je njenu snagu.

Nije bilo teško pobediti, kao što je dotle činila, ljude koji su bili gotovi da budu zavedeni i koje je udvaračko vaspitanje na dvoru brzo uvlačilo u klopku; miledi beše dovoljno lepa da ne naiđe na otpor tela, i dovoljno vešta da savlada sve prepone uma.

Ali ovog puta imala je da se bori protiv prirode divlje, zatvorene, neosetljive sa preterane ozbiljnosti; vera i ispaštanje načinili su Feltona čovekom nepristupačnim običnim zavođenjima. U toj zanesenoj glavi rojili su se planovi tako veliki i tako plahi da u njoj nije bilo mesta ni za kakvu ljubav, prolaznu ili trajnu, za to osećanje koje se hrani dokolicom i raste s pokvarenošću. Miledi je, dakle, svojom lažnom vrlinom načinila prolom u mišljenju jednog čoveka koji je bio strašno naoštren protiv nje, a svojom lepotom prolom u srcu i čulima čoveka nevinog i čistog. Najzad, ona beše odmerila svoja sredstva, koja su dotle i njoj samoj bila nepoznata, jednim ogledom na najupornijem čoveku koga su priroda i vera mogle podvrći njenom proučavanju.

Pri svem tom više je puta to veče očajavala za sudbinu i za sebe samu. Boga nije prizivala, to znamo, ali je imala vere u genija zla, u tu neizmernu silu koja vlada u svim pojedinostima ljudskog života, i kojoj je, kao u onoj arapskoj basni, dovoljno jedno zrno nara da podigne čitav jedan propali svet.

Dobro pripremljena da primi Feltona, miledi je mogla da sprema svoja sredstva za sutradan. Ona je znala da joj nije ostalo više od dva dana i da će je, čim Bakingem potpiše onaj nalog — a Bakingem će ga potpisati utoliko pre što je u nalogu stajalo lažno ime, te neće ni znati koje se žene tiče — i da će je, velimo, čim ovaj nalog bude potpisan, baron smesta ukrcati: a znala je i to da žene osuđene na zatočenje raspolažu u svom zavođenju mnogo slabijim oružjem no takozvane poštene žene, čiju lepotu obasjava nebesno sunce, čija svojstva hvali glas mode i koje odblesak plemstva zlati svojom čarobnom svetlošću. Biti žena osuđena na sramnu kaznu nije nikakva smetnja da ta žena bude lepa, ali je večita prepona da ikad dođe do stare moći. Kao i svi ljudi stvarne vrednosti, miledi je znala sredinu koja je dolikovala njenoj prirodi, njenim sredstvima. Sirotinja joj je bila odvratna, a poniženje je za dve trećine smanjilo njenu veličinu. Miledi je bila kraljica samo među kraljicama; njenoj vlasti trebalo je zadovoljstvo zadovoljenog ponosa. Zapovedati stvorenjima nižim bilo je za nju pre poniženje nego zadovoljstvo.

Na svaki način, vratila bi se iz progonstva, u to nije ni za trenutak posumnjala; ali koliko je to progonstvo moglo trajati? Za jednu neumornu i slavoljubivu prirodu kao što beše miledina, dani koji se ne provode u penjanju jesu dani kobni, prema tome, nađite reč kojom ćete nazvati dane provedene u padanju! Izgubiti godinu, dve godine, tri godine, to je večnost; vratiti se kad d’Artanjan, srećan i pobedonosan, bude sa svojim prijateljima dobio od kraljice nagradu, koju su potpuno zaslužili uslugama koje su joj učinili, to su bile strašne pomisli koje žena miledinog soja nije mogla podneti. Uostalom, bura koja je besnela u njoj udvostručavala je njenu snagu i ona bi srušila zidove svoje tamnice da je njeno telo ma i za trenutak moglo uzeti razmere njenog duha.

Posle, što je još više tištalo njenu dušu, beše pomisao na kardinala. Šta će misliti, šta će reći za njeno ćutanje nepoverljivi, nespokojni kardinal; kardinal, koji je ne samo njen jedini oslonac, njena jedina potpora, njen jedini zaštitnik u sadašnjosti nego i glavno oruđe njene sreće i njene osvete u budućnosti? Ona ga je dobro poznavala; znala je da bi se po povratku, posle nekorisnog puta, uzalud pozivala na svoje zatočenje, da bi uzalud govorila o mukama koje je pretrpela; kardinal bi joj s podrugljivom mirnoćom skeptika, moćnog u isti mah i silom i umom, odgovorio: „Trebalo je čuvati se da vas ne uhvate!”

I miledi je prikupljala svu svoju energiju, pominjući u mislima ime Feltonovo, jedini zračak svetlosti koji je prodirao u dno pakla u koji beše pala; i kao zmija koja skuplja i širi svoje prstenove da se uveri u svoju snagu, ona je unapred umotavala Feltona u hiljadu nabora svoje dosetljive mašte.

Međutim, vreme je prolazilo; časovi su čisto budili u prolasku zvono, i svaki udar bronzanoga klatna odjekivao je u srcu zarobljenice. U deset časova lord Vinter dođe kao i obično, pregleda prozor i rešetke, ispita pod i zidove, razgleda kamin i vrata, i za vreme tog dugog i brižljivog pretresanja ni on ni miledi ne progovoriše nijedne reči.

Bez sumnje su oboje uviđali da je položaj postao isuviše ozbiljan da bi gubili vreme u izlišnim rečima i nekorisnom gnevu.

— No — reče baron pri rastanku — ni noćas nećete uteći!

U deset časova Felton postavi jednog stražara; miledi poznade njegove korake. Ona ih je sad poznavala kao što ljubavnica poznaje korake čoveka koga voli, a međutim miledi je mrzela i prezirala ovog slabodušnog fanatika.

To ne beše ugovoreni čas i Felton ne uđe. Na dva časa posle toga, kad je otkucavala ponoć, stražar bi smenjen.

Sad je bilo vreme i od tog trenutka miledi je s nestrpljenjem očekivala.

Novi stražar stade se šetati hodnikom. Posle deset minuta Felton dođe. Miledi je osluškivala.

— Slušaj — reče mladi čovek stražaru — ni pod kakvim izgovorm nemoj se udaljavati od vrata, jer znaš da je prošle noći milord kaznio jednog vojnika što je za časak napustio svoje mesto, iako sam za vreme njegovog odsustva ja bio na straži mesto njega.

— Znam — reče vojnik.

— Preporučujem ti, dakle, najveću pažnju. Ja — dodade — ja ću ići da još jedanput pregledam sobu ove žene, i na nju, po zapovesti koju sam dobio, imam da motrim.

„Gle”, — promrmlja miledi — „strogi puritanac laže!”

Što se tiče vojnika on se samo nasmeši.

— Do vraga, gospodine poručniče, — reče on — niste nesrećni što ste dobili takav zadatak, naročito ako vas je milord ovlastio da zagledate u njenu postelju.

Felton pocrvene; u svakoj drugoj prilici ukorio bi vojnika koji se usudio na takvu šalu; ali mu je savest romorila isuviše glasno da bi mu se usta usudila govoriti.

— Ako budem zvao — reče — ti dođi; isto tako zovi me ako bude ko naišao.

— Razumem — reče vojnik.

Felton uđe u sobu. Miledi ustade.

— Došli ste, dakle? — reče ona.

— Obećao sam vam da ću doći — reče Felton — došao sam.

— Vi ste mi još nešto obećali.

— Šta to? — reče mladi čovek, koji je, ma koliko da je vladao sobom, osećao kako mu kolena klecaju i hladan znoj izbija na čelo.

— Obećali ste mi doneti jedan nož i ostaviti ga posle našeg razgovora.

— Ne govorite o tome, gospođo, — reče Felton — nema tog položaja, ma koliko strašan bio, koji daje prava jednom božjem stvorenju da oduzme sebi život. Ja sam promislio i našao sam da ne smem biti saučesnik takvoga greha.

— Ah, promislili ste — reče miledi, sedajući na naslonjaču sa osmehom preziranja — pa lepo, i ja sam promislila i našla sam …

— Šta?

— Da nemam šta reći čoveku koji ne drži svoju reč.

— O bože moj! — promuca Felton.

— Možete ići — reče miledi — neću vam ništa reći.

— Evo vam nož! — reče Felton, vadeći iz džepa oružje koje, po svom obećanju, beše doneo, ali koje se ustezao dati svojoj zarobljenici.

— Dajte mi ga — reče miledi.

— Šta će vam?

— Tako mi časti, vratiću vam ga odmah; spustićete ga na ovaj sto i ostaćete između njega i mene.

Felton pruži oružje miledi, koja pažljivo ispita sečivo i ogleda vrh na svome prstu.

— Dobro je — reče ona vraćajući nož mladom oficiru — čelik je vrlo dobar; vi ste veran prijatelj, Feltone.

Felton uze nož i spusti ga na sto, kako je ugovorio sa zarobljenicom.

Miledi ga je pratila očima i klimnula glavom u znak zadovoljstva.

— Sad — reče ona — čujte me.

Ova preporuka beše izlišna; mladi oficir stajao je pred njom, očekujući njene reči s krajnjim nestrpljenjem.

— Feltone, — reče miledi sa svečanošću punom melanholije — Feltone, kad bi vam vaša sestra, kći vašeg oca, rekla: Još mlada i, na nesreću, dosta lepa pala sam bila u klopku, ali ja se nisam dala; oko mene su umnožili zamke, nasilja, ja se nisam dala; hulili su na veru kojoj služim, na boga koga obožavam, jer sam prizivala upomoć tog boga i tu veru, ja se nisam dala; tada su me obasuli uvredama i, kako nisu mogli upropastiti moju dušu, hteli su zanavek okaljati moje telo, najzad…

Miledi zastade i gorak osmeh pređe joj preko usana.

— Najzad — reče Felton — najzad, šta su učinili?

— Najzad, jedno veče odlučiše da onemoguće otpor koji ne mogahu savladati, jedno veče sipaše mi u vodu neko jako piće što uspavljuje; čim sam večerala, osetih kako me malo-pomalo obuzima neka nepoznata sanjivost. Mada nisam bila nimalo nepoverljiva, neki nejasan strah obuze me, i pokušah boriti se protiv sna; ustadoh, htedoh pritrčati prozoru, zvati upomoć, ali me noge izdadoše; činilo mi se da mi se tavan spušta na teme i da me pritiskuje svojom težinom; pružih ruke, pokušah govoriti, ali sam mogla izgovoriti samo nerazumljive glasove; neka neodoljiva malaksalost obuze me, ja se pridržah za jednu naslonjaču, osećajući da ću pasti, ali taj naslon nije bio dovoljan za moje klonule ruke, i ja padoh najpre na jedno koleno a zatim na drugo; htedoh se moliti bogu, ali mi jezik beše uzet; bog me, bez sumnje, nije ni video ni čuo, i ja padoh na pod, savladana snom koji je ličio na smrt.

Šta se dogodilo za vreme tog sna i koliko je vremena on trajao, nisam se opominjala; samo se sećam da sam se probudila na postelji u jednoj okrugloj sobi, u kojoj beše gospodski nameštaj i u koju je svetlost prodirala kroz otvor na tavanu. Uostalom, u nju kao da nisu vodila nikakva vrata; rekao bi čovek da je u nekom divnom zatvoru.

Dugo mi je trebalo dok sam razabrala gde sam i setila se sviju pojedinosti koje sam vam ispričala; moj um kao da se uzalud borio da strese tešku tminu tog sna koga se nisam mogla oprostiti; opominjala sam se kao kroz maglu nekog puta, nekih kola, nekog strašnog sna u kome se moja snaga istrošila; ali sve to beše u mojim mislima tako maglovito i tako nejasno kao da ti događaji nisu bili događaji mog života nego nekog drugog, pa se pomešali s mojim nekom fantastičnom vezom.

Neko vreme izgledalo mi je stanje u kom sam se nalazila tako neobično da sam mislila da snevam. Ustala sam povodeći se; moje haljine behu pored mene na jednoj stolici; nisam se opominjala ni da sam se svukla ni da sam legla. Tada mi malo-pomalo iziđe pred oči stvarnost, puna stidljivost užasa; više nisam bila u kući u kojoj sam stanovala; koliko sam mogla suditi po svetlosti sunčanoj, dan beše već sa dve trećine protekao! Zaspala sam bila uveče, uoči tog dana; moj je san trajao, dakle, skoro dvadeset i četiri časa. Šta se dogodilo za vreme tog dugog sna?

Obukoh se što sam mogla brže. Svi moji spori i kruti pokreti svedočili su da uticaj narkotičnog pića ne beše još sasvim prestao. Uostalom, ta je soba bila nameštena za ženu; i najveća kaćiperka ne bi mogla izjaviti nikakvu želju koju ne bi videla već ostvarenu čim bi se osvrnula po sobi.

Nema sumnje, ja nisam bila prva robinja koja se našla u ovom raskošnom zatvoru, ali, vi ćete razumeti, Feltone, što je zatvor bio lepši utoliko sam se više bojala.

Jest, to je bio zatvor, jer sam uzalud pokušavala da iziđem. Ispitivala sam sve zidove ne bih li našla kakva vrata, ali zidovi svuda odadoše pun i tup zvuk.

Može biti dvadeset puta obišla sam tu sobu, tražeći ma kakav izlazak; izlaska nigde nije bilo, i ja padoh na jednu naslonjaču iznurena umorom i strahom.

Za to vreme noć se naglo primicala, a s njom je rastao i moj strah; nisam znala da li da ostanem na mestu gde sam sedela; činilo mi se da sam okružena nepoznatim opasnostima, u koje ću na svakom koraku pasti. Mada dvadeset i četiri časa nisam ništa jela, ipak, zbog straha, nisam osećala glad.

Napolju se nije čuo nikakav šum po kome bih mogla odrediti vreme; mislila sam da je moglo biti sedam ili osam časova uveče; bio je mesec oktobar i noć je bila pala.

Najedanput, začu se škripa vrata koja su se otvarala, i ja uzdrhtah; jedna vatrena lopta pojavila se iznad staklenog otvora na tavanici, bacajući jaku svetlost u moju sobu, i ja sa užasom spazih jednog čoveka koji je stajao na nekoliko koraka od mene.

Sto postavljen za dvoje, sa gotovom večerom, beše se kao nekom čarolijom stvorio nasred sobe.

Taj čovek beše onaj koji me je gonio od pre godinu dana, koji se beše zakleo da će mi oduzeti čast i koji mi, prvim rečima što ih je izustio, dade na znanje da je to učinio prošle noći.

— Nitkov! — promrmlja Felton.

— Oh, da, nitkov! — uzviknu miledi, videći koliko je ova neobična priča zanela mladog oficira, čija duša kao da je lebdela na njenim usnama — oh, da, nitkov! Mislio je da mu je dovoljno što je trijumfovao nada mnom za vreme mog sna; došao je, nadajući se da ću se pomiriti sa svojom sramotom, pošto je moja sramota bila svršena stvar; došao je da mi ponudi svoje blago u razmenu za moju ljubav.

Sve uzvišeno preziranje i prezrive reči koje se mogu naći u srcu jedne žene izručila sam na glavu tog čoveka; nema sumnje, bio je navikao na ovakva prebacivanja, jer me je slušao mirno, smešeći se skrštenih ruku; i kad mu se učinilo da sam mu rekla sve, on mi se uputi; ja skočih stolu, ščepah jedan nož i naslonih ga sebi na grudi.

„Ni koraka dalje” — rekoh mu — „inače ćete imati na duši ne samo moju sramotu nego i moju smrt.”

U mom pogledu, u mome glasu, u celoj mojoj ličnosti ogledala se, bez sumnje, ona prirodnost pokreta i glasa koja ubeđuje i najpokvarenije duše, jer on zastade.

„Vašu smrt” — reče mi on — „ne vi ste isuviše lepa dragana da bih pristao izgubiti vas na taj način, pošto sam bio srećan imati vas samo jedanput. Zbogom, lepojko moja, čekaću da budete bolje raspoloženi da vam dođem u pohode.”

Na ove reči zviznu; vatrena lopta koja je osvetljavala sobu diže se i nestade je; ja ponovo ostadoh u mraku. Na jedan trenutak posle toga začu se opet škripa vrata koja su se otvorila i zatvorila, plamena lopta spusti se ponovo, i ja se nađoh sama.

Taj trenutak beše strašan; ako sam još pomalo sumnjala u svoju nesreću, ta sumnja iščezla je u očajnoj stvarnosti; ja sam bila u vlasti čoveka koga sam ne samo mrzela nego i prezirala, čoveka koji je bio kadar na sve i koji mi beše već dao kobna dokaza o onome što je mogao učiniti.

— Ali ko je bio taj čovek? — upita Felton.

— Noć sam provela na jednoj stolici, strepeći od najmanjeg šuma; jer, oko ponoći, lampa se beše ugasila, te sam ostala u mraku. Ali noć prođe bez novih pokušaja mog gonioca. Dođe dan; stola beše nestalo; samo, nož mi je bio još u ruci.

Taj nož beše sva moja nada.

Umor me beše sasvim iznurio; oči su mi gorele od nespavanja; nisam se usudila trenuti svu noć; dan me umiri i legoh na postelju, ne puštajući iz ruku nož koji sam sakrila pod glavu.

Kad sam se probudila, u sobi je bio nov sto sa jelom.

Ovog puta, pokraj sveg užasa, pokraj sveg straha, osećala sam strahovitu glad; bilo je četrdeset i osam časova kako ništa nisam okusila; uzela sam malo hleba i voća; i sećajući se narkotičnog pića pomešanog s vodom koju sam pila, ne uzedoh vodu koja je bila na stolu, nego natočih čašu na mermernoj česmici koja je bila u zidu, iznad moga umivaonika.

Međutim, pored sve ove obazrivosti, ipak sam provela neko vreme u užasnom strahu; ali mojoj zebnji ovog puta nije bilo mesta; dan sam provela ne osećajući ništa što bi ličilo na ono čega sam se bojala.

Iz obazrivosti ispraznila sam upola bocu u kojoj je bila voda, da se ne bi primetila moja nepoverljivost.

Veče dođe, a s njim i mrak; međutim, ma kako gust da je bio taj mrak, moje oči počeše se navikavati na nj; videla sam u pomrčini kako sto utonu u pod; posle jedno pola časa ponovo se pojavi s mojom večerom; jedan trenutak posle toga, zahvaljujući istoj lampi, moja se soba ponovo osvetli.

Bila sam rešila da jedem samo ona jela u koja nije bilo mogućno metnuti ništa što uspavljuje; dva jajeta i malo voća, to beše sav moj obrok; zatim bih natočila čašu vode na mojoj česmici zaštitnici i ispila je.

Posle prvih gutljaja učini mi se da nema onaj isti ukus koji je imala to jutro; obuze me iznenadna sumnja i prestadoh piti, ali već bejah popila po čaše. Ostatak sam s grozom prosula, a čekala sam sa strahom od koga mi čelo obli znoj.

Nema sumnje, neki nevidljivi svedok video je kad sam točila vodu iz česmice i koristio se mojim poverenjem da bolje osigura moju propast, koja beše tako hladno odlučena i tako svirepo izvođena.

Nije prošlo ni po časa a isti se znaci pojaviše; samo, kako ovom prilikom nisam popila više od po čaše, borila sam se mnogo duže, i mesto da zaspim sasvim, padala sam u stanje sanjivosti koja mi je dopuštala da osećam šta se oko mene događa, iako mi beše oduzela snagu da se branim ili da bežim.

Dovukla sam se do postelje da potražim u njoj jedinu odbranu koja mi je ostala, moj nož; ali nisam mogla doći do uzglavlja; pala sam na kolena, držeći se rukama za jednu nogu od kreveta; tada uvideh da sam propala.

Felton strašno preblede i grčevita jeza prođe mu kroz telo.

— I što je najstrašnije — nastavi miledi promenjenim glasom, kao da je opet osetila onaj isti strah koji je osećala u onom strašnom trenutku — ovog puta bila sam svesna opasnosti koja mi je grozila; moja duša, mogu reći, bila je budna u mome uspavanom telu; sve sam videla, sve sam čula; istina, sve to bilo je kao u snu, ali utoliko je bilo strašnije.

Videh lampu koja se pela i koja me malo-pomalo ostavi u mraku; zatim čuh tako dobro poznatu škripu vrata, mada su se ta vrata samo dvaput otvorila.

Po nagonu osetih da mi neko prilazi; kažu da nesrećnici zalutali u američke pustare tako osećaju približavanje zmija.

Htedoh se napregnuti, pokušah vikati, neverovatnom jačinom volje, štaviše, podigoh se, ali da odmah padnem… i to da padnem u naručje moga gonioca.

— Recite mi ko je bio taj čovek? — uzviknu mladi oficir.

Miledi vide jednim pogledom koliko bola zadaje Feltonu, naglašavajući svaku pojedinost svoje priče, ali ga ne htede poštedeti nikakvih muka. Što mu više smrvi srce, utoliko će je pre osvetiti. Ona, dakle, nastavi kao da nije ni čula njegov uzvik ili kao da je smatrala da još nije došao trenutak da odgovori na nj.

— Samo, ovog puta podli razvratnik imao je pred sobom prostu lešinu, telo bez ikakvog osećanja. Rekla sam vam: iako nisam bila u stanju potpuno vladati svojim prirodnim moćima, ipak sam osećala opasnost; borila sam se, dakle, svom snagom, i, bez sumnje, sam davala dug otpor, ma koliko da sam bila malaksala, jer ga čuh kako uzviknu:

„Te proklete puritanke! Znao sam da zadaju mnogo posla svojim dželatima, ali sam mislio da su manje jake prema svojim ljubavnicima.”

Avaj! Ovaj očajni otpor nije mogao dugo trajati i tom prilikom podli razvratnik koristio se ne mojim snom, nego mojom nesvesticom.

Felton je slušao s nekom vrstom potmule rike; znoj mu je curio niz mramorno čelo, a ruka skrivena pod haljinom kidala mu je grudi.

— Kad sam došla k sebi, prva mi je misao bila da potražim pod uzglavljem nož koji nisam mogla dohvatiti; ako mi nije poslužio za odbranu, mogao mi je poslužiti za ispaštanje.

Ali kad sam uzela taj nož, Feltone, senu mi kroz glavu jedna strašna misao. Zaklela sam se da ću vam reći sve i reći ću vam sve; obećala sam vam istinu i reći ću vam je, ma me upropastila.

— Senu vam kroz glavu misao da se osvetite tome čoveku, je l’te? — uzviknu Felton.

— Tako je — reče miledi — ta misao nije bila dostojna jedne hrišćanke, znam; nju mi je došanuo, bez sumnje, onaj večiti neprijatelj naše duše, onaj lav što neprestano urla oko nas. Ukratko, šta da vam kažem, Feltone? — nastavi miledi glasom žene koja optužuje sebe za zločin. — Ta mi misao senu kroz glavu i ne ostavi me više. Za tu ubilačku misao snosim ja danas kaznu.

— Nastavite, nastavite — reče Felton — jedva čekam da dođete na osvetu.

— Oh, odlučila sam da je izvršim što pre; bila sam uverena da će iduće noći opet doći. Preko dana nisam se imala čega bojati.

Zato se, kad dođe vreme doručku, nisam ustezala da jedem i pijem: što se tiče večere, rešila sam se bila da se pretvaram kao da sam jela, ali da ništa ne okusim; morala sam, dakle, jutarnjom hranom boriti se protiv gladi uveče.

Samo, sakrila sam o doručku čašu vode, pošto me je žeđ najviše mučila, jer sam četrdeset i osam časova provela bez jela i vode.

Dan je protekao bez drugih uticaja sem što me je utvrdio u mojoj odluci; ali sam se potrudila da moje lice ne izda misao moga srca, jer sam bila uverena da se na mene motri; štaviše, nekoliko puta osetila sam osmeh na svojim usnama. Feltone, ja vam ne smem reći kakva je misao izazivala te osmehe, vi biste me se grozili…

— Nastavite, nastavite — reče Felton — vi vidite da slušam i jedva čekam da čujem kraj.

— Dođe veče, a s njim i obični događaji; za vreme pomrčine, kao i obično, donese mi se večera, zatim se lampa upali i ja sedoh za sto.

Jela sam nešto malo voća, sipala sam tobože vodu iz boce, ali sam pila vodu koju sam sačuvala u svojoj čaši; uostalom, ovu razmenu učinila sam tako vešto da moji špijuni, ako ih je bilo, ne bi mogli ništa posumnjati.

Posle večere pokazala sam iste znake obamrlosti koje i prošle večeri, ali ovog puta, kao da sam podlegla umoru ili kao da sam se navikla na opasnost, dovukla sam se do postelje, svukla haljinu i legla.

Sad sam našla pod uzglavljem nož i, čineći se da spavam, taj nož sam grčevito stezala u ruci.

Protekoše dva časa i za to vreme ne desi se ništa novo; ovoga puta, o bože, ko bi mi to rekao juče, počeh se bojati da neće ni doći.

Najzad videh kako se lampa diže i lagano izgubi u dubinama tavanice; moju sobu ispuni mrak, ali ja upotrebih sve sile da probijem pogledom taj mrak.

Proteklo je tako otprilike deset minuta. Nisam čula nikakav drugi šum do kucanja svoga srca.

Preklinjala sam nebo da dođe.

Naposletku čuh tako poznatu škripu vrata koja su se otvarala i zatvarala; čuh bat koraka, iako prostirka beše debela, od kojih je škripao pod; videh, iako beše gusta pomrčina, jednu senku koja je prilazila mojoj postelji.

— Brže, brže — reče Felton — zar ne vidite da me svaka vaša reč peče kao rastopljeno olovo.

— Tada — reče miledi — tada prikupih svu svoju snagu, setih se da je kucnuo čas osvete ili, bolje reći, pravde; zamišljala sam sebe kao drugu Juditu, prikupih se, držeći nož u ruci i kad ga videh blizu sebe kako pruža ruke da nađe svoju žrtvu, ja ga s poslednjim uzvikom bola i očajanja udarih usred grudi.

Nitkov? beše sve predvideo: grudi mu behu pokrivene pancirom; nož se savi.

„Ha! Ha!” — uzviknu on, ščepa me za ruku i ote mi oružje koje me je tako rđavo poslužilo — „hoćete moj život, lepa puritanko! Ta to je više nego mržnja, to je nezahvalnost. No, no, stišajte se, moje lepo dete! Ja sam mislio da ste se odobrovoljili. Ja nisam kao oni tirani koji silom drže žene; po svojoj običnoj uobraženosti, verovao sam da me volite; sad sam potpuno razuveren. Sutra, bićete slobodni.”

Ja sam samo jedno želela: da me ubije.

„Čuvajte se” — rekoh mu — „jer moja sloboda to je vaša sramota!”

„Izjasnite se bolje, lepa moja Sibilo.”

„Jest, jer čim iziđem odavde, reći ću kakvo ste nasilje upotrebili protiv mene, ispričaću svoje zatočenje. Pokazaću ovu bestidnu palatu. Vi stojite vrlo visoko, milorde, ali teško vama! Iznad vas stoji kralj, a iznad kralja bog.”

Ma koliko da je vladao sobom, moj dušmanin uzdrhta od gneva. Nisam mogla videti izraz njegovog lica, ali osetih kako mu drhti ruka na kojoj beše moja.

„Onda nećete izići odavde” — reče.

„Dobro” — uzviknuh — „onda će mesto mojih muka u isto vreme biti i moj grob! Dobro! Ja ću umreti ovde i videćete da li avet koja optužuje nije još strašnija od života stvora koji preti.”

„Neće vam se ostaviti nikakvo oružje.”

„Ima jedno koje je očajanje stavilo na raspolaganje svakom stvoru koji ima odvažnosti da se posluži njim. Ja ću umreti od gladi.”

„Slušajte” — reče bednik — „zar ne bi bilo bolje da se izmirimo? Ja ću vas smesta pustiti na slobodu, proglasiću vas za oličenu vrlinu, nazvaću vas Engleskom Lukrecijom.”

„A ja ću reći da ste Sekst, optužiću vas ljudima kao što sam vas već otpužila bogu; i ako bude potrebno da, kao Lukrecija, potpišem optužbu svome kralju, ja ću je potpisati.”

„Ha! Ha!” — reče podrugljivo moj neprijatelj — „onda je druga stvar. Uostalom, ovde vam je dobro, imaćete sve i, ako umrete od gladi, sami ćete biti krivi.”

Na ove reči on se povuče; čuh kako se otvaraju i zatvaraju vrata, i ostadoh kao ubijena, ne toliko zbog bola, priznajem, koliko zbog stida što se nisam osvetila.

On održa reč. Ceo dan i cela noć prođoše i ne videh ga. Ali i ja sam održala svoju reč: nisam ni jela ni pila; rešila sam se bila, kao što sam mu rekla, da umrem od gladi.

I dan i noć provodila sam u molitvama, jer sam se nadala da će mi bog oprostiti samoubistvo.

Druge noći vrata se otvoriše; ja sam ležala na podu, snaga me beše počela ostavljati. Na šum podigoh se na jednu ruku.

„No” — reče mi jedan glas koji je zvonio u ušima tako strašno da sam ga odmah poznala — „no! Jesmo li se malo odobrovoljili i hoćemo li platiti svoju slobodu prostim obećanjem da ćemo ćutati? Vidite, ja sam dobar čovek, dodade, i mada ne volim puritance, praštam im, kao i puritankama kad su lepe. Dakle, zakunite mi se na krst da ćete ćutati, to je sve što ištem od vas.”

„Na krst” — uzviknuh i ustadoh, jer mi se na ovaj mrski glas povrati sva snaga — „na krst! Kunem se da mi nikakvo obećanje, nikakva pretnja, nikakve muke neće zatvoriti usta. Na krst! Kunem se da ću vas optuživati kao ubicu, kao otmičara časti, kao podlaca. Na krst! Kunem se da ću, ako ikad iziđem odavde, ceo ljudski rod pozvati na osvetu protiv vas.”

„Čuvajte se!” — reče glas sa izrazom pretnje koji dotle još nisam bila čula. — „ Ja imam jedno sredstvo, koje ću upotrebiti tek u krajnoj nuždi, da vam zapušim usta ili bar da učinim da vam niko ne veruje ono što budete rekli.”

Prikupih svu svoju snagu da na ovo odgovorim osmehom.

On vide da je odsad između nas večiti rat, rat na život i na smrt.

„Slušajte” — reče — „dajem vam ostatak ove noći i sutrašnji dan; promislite: ako obećate da ćete ćutati, okružiće vas bogatstvo, uvaženje, pa čak i počasti; ako budete pretili da ćete govoriti, osudiću vas na beščašće.”

„Vi!” — uzviknuh ja — „vi!”

„Na večito, neizgladljivo beščašće.”

„Vi!” — ponovih. — Oh! verujte, Feltone, mislila sam da je taj čovek izgubio pamet.

„Jest, ja” — nastavi on.

„Ah ostavite me” — rekoh mu — „odlazite, ako nećete da pred vašim očima razmrskam svoju glavu o zid.”

„Dobro, idem, kad hoćete; do viđenja sutra uveče!”

„Do viđenja!” — odgovorih i padoh; od ljutine grizla sam prostirku…

Felton se nasloni na kamin i miledi s demonskom radošću vide da će ga snaga izdati, možda, pre svršetka priče.

XXVII

JEDNO SREDSTVO KLASIČNE TRAGEDIJE

Posle nekoliko trenutaka tišine, koju je upotrebila na posmatranje mladog čoveka koji je slušao, miledi nastavi svoju priču.

— Bilo je skoro tri dana kako nisam ni jela ni pila; trpela sam užasne muke; pokatkad su nailazili oblaci koji su mi pritiskivali čelo, zastirali vid; to beše bunilo.

Dođe veče; bila sam tako slaba da sam svakog trenutka padala u nesvest i, kad god bih onesvesla, zahvaljivala sam bogu, jer sam mislila da ću umreti.

Prilikom jedne takve nesvestice čuh kako se vrata otvoriše; strah me trže iz zanosa.

On uđe s jednim čovekom pod maskom i sam pod maskom, ali ja poznadoh njegov hod, poznadoh njegov glas, poznadoh ono dostojanstveno držanje koje je pakao dao njegovoj ličnosti, za nesreću čovečanstva.

„No” — reče mi — „jeste li se rešili da položite zakletvu koju sam od vas zahtevao?”

„Sami ste rekli da puritanci ne gaze svoju reč; vi ste čuli moju: da ću vas na zemlji optužiti čovečanskom sudu, a na nebu sudu božjem.”

„I tako, vi ostajete pri svome.”

„Kunem se, pred bogom koji me čuje, da ću se na ceo svet pozivati da posvedoči vaše zločine, i to dotle dok ne nađem osvetnika.”

„Vi ste bludnica”, — reče on gromkim glasom — „i pretrpećete kaznu kao bludnica! Žigosana u očima sveta koji ćete prizivati, potrudite se da dokažete tom svetu da niste ni krivi ni ludi!”

Zatim obraćajući se čoveku koji ga je pratio, reče:

„Dželatu, čini svoju dužnost!”

— Oh, njegovo ime, njegovo ime! — uzviknu Felton — recite mi njegovo ime!

— Na to me dželat, pored sve moje vike, pored sveg mog otimanja, jer sam počela uviđati da će me postići nešto gore od smrti, dočepa, obori na pod, pritište; i gušeći se u suzama, gotovo van sebe, prizivajući boga koji me nije čuo, ja najedanput vrisnuh od bola i stida; usijano gvožđe, gvožđe dželatovo, beše utisnuto na moje rame.

Felton riknu.

— Eto — reče miledi, ustajući s dostojanstvom jedne kraljice — eto, Feltone, vidite kako je pronađeno novo mučeništvo za mladu devojku koja je nevina, a međutim žrtva surovosti jednog zlikovca. Naučite poznavati ljudska srca i drugi put nemojte tako lako biti oruđe njihove nepravedne osvete.

Miledi brzim pokretom otkopča svoju haljinu, iscepa košulju koja joj je pokrivala grudi i, rumena od izveštačenoga gneva, pokaza mladome čoveku neizgladljivi žig koji je sramotio to tako lepo rame.

— To je krinov cvet! — uzviknu Felton.

— U tom i jeste sva podlost — odgovori miledi. — Da je žigosanje englesko, trebalo bi dokazati koji ga je sud naredio, a ja bih se onda pozvala na sve sudove u kraljevini; ali žigosanje francusko… oh, njim, njim sam stvarno bila žigosana.

Za Feltona ovo je bilo isuviše.

Bled, nepomičan, poražen ovim strašnim otkrićem, zanet natčovečanskom lepotom ove žene koja se razgolitila pred njim s bestidnošću koja mu se učinila uzvišenom, on pade pred njom na kolena, kao što su prvi hrišćani padali pred nevinim i svetim mučenicima koje je gonjenje careva predavalo u cirku krvožednoj požudi naroda. Žig iščeze, osta samo lepota.

— Oprostite, oprostite! — uzviknu Felton. — Oh, oprostite!

Miledi pročita u njegovim očima: „Ljubav, ljubav!”

— Šta da vam oprostim? — upita ona.

— Oprostite što sam se pridružio vašim neprijateljima.

Miledi mu pruži ruku.

— Tako lepa, tako mlada! — uzviknu Felton, obasipajući tu ruku poljupcima.

Miledi spusti na nj jedan od onih pogleda koji roba prave kraljem.

Felton beše puritanac: on pusti ruku ove žene, da joj poljubi noge.

Nije je više voleo već obožavao.

Kad je ovaj nastup prošao, kad je miledi tobože povratila svoju hladnokrvnost, koju međutim ni za trenutak nije bila izgubila; kad je Felton video da se pod velom nevinosti zatvorilo ovo blago ljubavi koje se od njega toliko krilo samo zato da bi ga vatrenije želeo:

— Ah — reče on — sad imam samo jedno da vas pitam, za ime vašeg pravog dželata, jer za mene je samo jedan dželat; onaj drugi bio je prosto oruđe.

— Šta, brate, — uzviknu miledi — zar je potrebno da ti imenujem, zar nisi pogodio ko je?

— Šta… — nastavi Felton — on! Opet on… neprestano on! Šta, pravi krivac…

— Pravi krivac — reče miledi — to je tiranin Engleske, ugnjetač pravovernih, podli otmičar časti tolikih žena, onaj koji će za jednu ćud svoga pokvarenog srca proliti toliku englesku krv, onaj koji danas štiti protestante i koji će ih sutra izneveriti.

— Bakingem! To je, dakle, Bakingem! — uzviknu Felton van sebe.

Miledi pokri lice rukama, kao da nije mogla podneti stid na koji ju je podsećalo to ime.

— Bakingem, dželat ovog anđela! — uzviknu Felton. — I ti ga nisi smoždio, bože, no si ga ostavio plemićem, uvaženim i moćnim na propast sviju nas!

— Ko sam sebe napušta i bog ga napušta — reče miledi.

— On, dakle, hoće da na svoju glavu navuče kaznu namenjenu prokletima! — nastavi Felton sa sve većom vatrom. — Hoće, dakle, da ga ljudska osveta stigne pre nebeske pravde.

— Ljudi ga se boje i štede ga.

— Oh — reče Felton — ja ga se ne bojim i neću ga poštedeti!…

Miledi oseti kako joj dušu obuze paklena radost.

— Ali kako da se umeša u ovu stvar lord Vinter, moj zaštitnik, moj otac? — upita Felton.

— Slušajte, Feltone, — nastavi miledi — pored ljudi podlih i dostojnih preziranja ima duša velikih i plemenitih. Ja sam imala zaručnika, čoveka koga sam volela i koji me je voleo, srce kao što je vaše, Feltone, čoveka kao vi što ste. Ja mu sve ispričah; on me je poznavao i ni za časak nije posumnjao u istinitost mojih reči. To beše veliki plemić, čovek u svakom pogledu ravan Bakingemu. On ne reče ništa, samo pripasa mač, uvi se u ogrtač i ode u Bakingemovu palatu.

— Razumem — reče Felton — mada za takve ljude ne treba upotrebiti mač nego nož.

— Bakingem uoči tog dana beše kao poslanik otputovao u Španiju, gde je trebalo da zaprosi ruku infantkinje za kralja Čarlsa I, koji je tada bio princ galski. Moj se zaručnik vrati.

— Slušajte — reče mi on — taj čovek otputovao je i prema tome izmakao je zasad mojoj osveti, ali mi ćemo se venčati, kao što je rešeno, i onda ostavite lordu Vinteru da brani svoju čast i čast svoje žene.

— Lordu Vinteru! — uzviknu Felton.

— Jest — reče miledi — lordu Vinteru, i sada, valjda, sve razumete? Bakingem je ostao u Španiji skoro godinu dana. No osam dana pred njegov dolazak lord Vinter umre naprasno i ostavi mene kao jedinu naslednicu. Otkud ta smrt? Bog, koji zna sve, zna, bez sumnje, i to; ja ne otpužujem nikoga…

— Oh, kakav užas, kakav užas! — uzviknu Felton.

— Lord Vinter beše umro ne rekavši ništa svome bratu. Strašna tajna trebalo je da ostane svima nepoznata dotle dok kao grom ne padne na glavu krivca. Vaš zaštitnik nije rado gledao na brak svoga starijeg brata s jednom mladom sirotom devojkom. Ja sam osetila da nikakvu zaštitu ne mogu očekivati od čoveka koji se prevario u svojoj nadi na nasleđe. Zato pređoh u Francusku, rešena da u njoj provedem ostatak svog života. Ali sve moje imanje nalazilo se u Engleskoj; kako su zbog rata bile prekinute sve veze, ostala sam bez ičega; zato sam bila prinuđena vratiti se u Englesku; pre šest dana stigla sam u Portsmut.

— Dalje — reče Felton.

— Bakingem je, bez sumnje, saznao za moj povratak, govorio je o meni lordu Vinteru, koji je prema meni već bio neraspoložen, i rekao mu da je njegova snaha jedna razvratnica, žena žigosana. Čisti i plemeniti glas moga muža nije više bio tu da me brani. Lord Vinter poverova sve što mu je rečeno, utoliko pre što je imao računa da veruje. On naredi da me zatvore, dovede ovamo i predade me vama na čuvanje. Ostalo znate; prekosutra će me poslati u progonstvo; prekosutra će me uvrstiti u nevaljale žene. Oh, spletka je lepo izvedena, zavera je vrlo vešto udešena i moja čast neće to preživeti. Vi vidite da treba da umrem, Feltone; Feltone, dajte mi taj nož!

Na ove reči, kao da je snaga beše sasvim izdala, miledi, slaba i malaksala, pade na ruke mladog oficira, koji je, van sebe od ljubavi, gneva i nepoznate miline, dočeka sa zanosom i pritište na svoje srce, opijen dahom ovih tako lepih usta, dodirom ovih grudi koje su se nadimale.

— Ne, ne — reče on — ti ćeš živeti uvažena i neokaljana, živećeš da likuješ nad svojim neprijateljima.

Miledi ga lagano odgurnu rukom, privlačeći ga pogledom, ali Felton je privuče, moleći je kao kakvo božanstvo.

— Oh, smrt, smrt! — reče ona nejasnim glasom i zatvarajući oči — oh, pre smrt nego sramotu! Feltone, brate moj, prijatelju, preklinjem te!

— Ne — uzviknu Felton — ne, ti ćeš živeti, i živećeš osvećena!

— Feltone, ja donosim nesreću svemu što me okružuje! Feltone, ostavi me! Feltone, pusti me da umrem!

— Pa dobro, umrećemo zajedno! — uzviknu on, prislonivši svoje usne na usne miledine.

Nekoliko udaraca čuše se na vratima; ovog puta miledi ga stvarno odgurnu.

— Slušaj — reče — nas su čuli, dolaze; svršeno je, propali smo!

— Ne — reče Felton — to mi stražar javlja da ide patrola.

— Onda, pohitajte i otvorite sami.

Felton je posluša; ova je žena bila već sva njegova misao, sva njegova duša. On vide pred sobom jednog narednika koji je zapovedao patrolom.

— Šta je? — upita mladi poručnik.

— Rekli ste mi da otvorim vrata ako budem čuo vikanje za pomoć — reče vojnik — ali ste zaboravili da mi ostavite ključ; kako sam čuo da vičete, a nisam razumeo šta govorite, hteo sam otvoriti vrata, i kako su bila zatvorena iznutra, dozvao sam narednika.

— I ja sam došao — reče narednik.

Felton, zanet, van sebe, ne reče ništa.

Miledi vide da treba da uzme stvar u svoje ruke; ona pritrča stolu i uze nož koji Felton beše ostavio.

— A po kom pravu ne date mi da umrem?

— Veliki bože! — uzviknu Felton kad vide da joj se u ruci zablista nož.

U tom trenutku začu se u hodniku ironičan smeh. Baron, koga graja beše privukla, stajao je na pragu, u jutarnjoj haljini, s mačem pod pazuhom.

— Ha, ha — reče on — došli smo na poslednji čin tragedije; kao što vidite, Feltone, drama je prošla kroz sve mene koje sam nagovestio, ali, ne bojte se, krv neće poteći.

Miledi vide da je propala ako Feltonu ne da smesta nesumnjiva dokaza o svojoj odvažnosti.

— Varate se, milorde, krv će poteći i daj bože da ta krv padne na glavu onih zbog kojih je potekla.

Felton dreknu i priskoči joj; bilo je kasno: miledi se beše udarila.

Ali vrlo srećno, trebalo bi da kažemo vrlo vešto, nož beše udario u metalnu oprugu koja je, u ono vreme, kao kakav oklop štitila ženske grudi; beše prosekao haljinu, skliznuo i koso prodro između mesa i rebara. Pri svem tom miledina haljina u trenutku oboji se krvlju. Miledi beše pala nauznako i izgledala je onesvešćena. Felton joj istrže nož.

— Vidite, milorde, — reče on mračna lica — ova mi je žena bila poverena i ubila se.

— Ne bojte se, Feltone, — reče lord Vinter — nije mrtva; demoni ne umiru tako lako; ne bojte se, idite i čekajte me u mojoj sobi.

— Ali, milorde…

— Idite, zapovedam vam.

Na ovu zapovest svoga starešine Felton se pokori; ali izlazeći metnu nož u nedra.

Što se tiče lorda Vintera, on posla po ženu koja je služila miledi i, kad ona dođe, preporuči joj onesvešćenu zarobljenicu, i ostavi je nasamo s njom.

Međutim, kako je rana mogla biti opasna, smesta posla jednog konjanika po lekara.

XXVIII

BEKSTVO

Kao što je lord Vinter i mislio, rana miledina nije bila opasna; čim je ostala nasamo sa ženom koju baron beše dozvao i koja je hitala da je svuče, ona otvori oči.

Međutim, trebalo je predstavljati slabost i bol; to nije bilo nimalo teško za takvu glumicu kao što je bila miledi; ona je tako vešto obmanula sirotu ženu da je ova, pored sveg odbijanja miledinog, provela pored nje celu noć.

Ali prisustvo ove žene nije smetalo miledi da misli.

Više nije bilo sumnje, Felton je bio ubeđen, Felton je bio njen; anđeo da je izašao pred mladog čoveka da optuži ovu ženu, on bi ga zacelo, prema stanju u kome se njegova duša nalazila, smatrao za izaslanika demona.

Miledi se smešila na ovu pomisao, jer Felton beše odsad njena jedina nada, njeno jedino sredstvo spasenja.

Ali je lord Vinter mogao posumnjati u nj; moglo se i na samog Feltona motriti.

Oko četiri časa ujutru dođe lekar, ali za to vreme rana se miledi već beše zatvorila; lekar, dakle, nije mogao ispitati ni njen pravac ni njenu dubinu; samo je prema bolesničinom bolu utvrdio da slučaj nije opasan.

Ujutru miledi, pod izgovorom da nije spavala celu noć i da joj je potreban odmor, otpusti ženu koja je bila pored nje.

Nadala se da će Felton doći kad bude vreme doručku, ali Felton ne dođe.

Da se nije ostvarila njena zebnja? Da neće u odlučujućem trenutku ostati bez Feltona, na koga je baron posumnjao? Imala je jos samo jedan dan; lord Vinter javio joj je da će biti ukrcana 23, a bilo je jutro 22. Pri svem tom čekala je još dosta strpljivo do ručka.

Mada nije ništa jela ujutru, ručak joj doneše u uobičajeno vreme; miledi tada sa užasom vide da je u vojnika koji su je čuvali sasvim druga uniforma. Ona se tada odvaži da pita šta je sa Feltonom. Odgovoriše joj da je Felton pre jednog časa pojahao konja i otišao. Onda ona upita da li je baron još neprestano u zamku; vojnik odgovori da jeste i da mu je zapoveđeno da ga izvesti ako zarobljenica zaželi govoriti s njim.

Miledi odgovori da je zasad isuviše slaba, i da joj je jedina želja da ostane sama.

Vojnik iziđe, ostavivši ručak na stolu.

Felton beše uklonjen, marinski vojnici behu smenjeni; sumnjalo se, dakle, na Feltona. To beše poslednji udarac zadat zarobljenici.

Kako ostade sama, ona ustade; postelja, u kojoj je ležala iz obazrivosti i da bi se mislilo kako je opasno ranjena, pekla ju je kao živa žeravica. Ona pogleda u vrata; baron beše naredio da se na otvor prikuca jedna daska; bojao se, bez sumnje, da, zahvaljujući tom otvoru, ne uspe kakvim đavolskim sredstvom da zavede stražu.

Miledi se radosno nasmeši; mogla se, dakle, predati svojim osećanjima, a da je niko ne vidi; išla je po sobi kao besomučno luda ili kao tigrica zatvorena u gvozdenom kavezu. Zaista, da joj je nož ostao, pomišljala bi ne više da ubije sebe nego da ubije barona.

U šest časova uđe lord Vinter; beše naoružan do zuba.

Ovaj čovek, u kome je miledi dotle gledala samo dosta glupog džentlmena, beše postao jedinstven tamničar. Kao da je sve predviđao, sve pogađao, sve osujećivao.

Jedan jedini pogled na miledi kazivao mu je šta se događa u njenoj duši.

— Dobro — reče — ali me nećete ubiti još danas; više nemate oružja i ja se, uostalom, čuvam. Počeli ste da zavodite mog jadnog Feltona; na njemu se već počeo osećati vaš pakleni uticaj, ali ja ću ga spasti; on vas više neće videti, sve je svršeno. Skupite svoje stvari, sutra ćete otputovati. Odredio sam ukrcavanje za 24, ali pomislih: što pre bude, biće sigurnije. Sutra u podne dobiću zapovest za vaše progonstvo, potpisanu Bakingemovom rukom. Ako reknete jednu jedinu reč, ma kome, pre nego što budete na lađi, moj će vam narednik projuriti kroz glavu zrno, takvu zapovest ima; ako na lađi progovorite ma kome jednu jedinu reč pre no što vam to kapetan dopusti, kapetan će vas baciti u more, tako je ugovoreno. Do viđenja, to je sve što sam imao danas da vam kažem. Sutra ću vas videti da vam kažem zbogom.

I na ove reči baron iziđe.

Miledi je celu ovu pretnju saslušala s prezrivim osmehom na usnama, ali s besnilom u duši.

Doneše joj večeru; miledi oseti da joj je potrebna snaga; nije znala šta se moglo dogoditi te noći, koja će po svoj prilici biti strašna, jer su se gusti oblaci valjali t po nebu, a udaljene munje nagoveštavale buru.

Bura poče oko deset časova uveče; miledi je osećala neku utehu gledajući u prirodi nemir koji je bio u njenom srcu; grmljavina je besnela u vazduhu kao gnev u njenoj duši; činilo joj se da joj bura u svom prolasku razuzdava um, kao drveće čije je grane savijala i lišće kidala; urlikala je kao uragan i glas joj se gubio u strašnome glasu prirode, koja takođe kao da je ječala i očajavala.

Najedanput ču kako neko kuca na prozor i pri svetlosti jedne munje spazi neko ljudsko lice koje se pomoli iza rešetke.

Ona pritrča prozoru i otvori ga.

— Felton, — uzviknu miledi — spasena sam!

— Jest — reče Felton — ali ćutite, treba mi vremena da prestružem rešetke. Pazite samo da vas ne vide kroz vrata.

— Oh, to je dokaz da je Gospod na našoj strani, Feltone, — nastavi miledi — zatvorili su daskom otvor na vratima.

— Vrlo dobro, bog im je oduzeo pamet! — reče Felton.

— Ali šta treba da radim? — upita miledi.

— Ništa, ništa; zatvorite samo prozor. Lezite ili bar idite u postelju tako obučeni; kad budem svršio, kucnuću u prozor. Ali, da li ćete moći ići sa mnom?

— Oh, da!

— A vaša rana?

— Boli me, ali mi ne smeta da idem.

— Onda budite spremni na prvi znak.

Miledi zatvori prozor, ugasi lampu i, kao što joj je Felton preporučio, leže u postelju. Kroz huku bure čula je struganje rešetke i pri svetlosti svake munje ugledala bi iza prozora senku Feltonovu.

Provela je čitav čas ne dišući, čelo joj beše oblio znoj, a srce joj se stezalo od užasnog straha kad god bi čula u hodniku kakav pokret.

Ima časova koji traju godinu. Posle jednog časa Felton ponovo kucnu. Miledi skoči s postelje i otvori. Dve prestrugane prečage obrazovale su otvor kroz koji se čovek mogao provući.

— Jeste li gotovi? — upita Felton.

— Jesam. Treba li da ponesem šta?

— Novaca, ako imate.

— Imam, na sreću, ostavili su mi sve što sam imala.

— Tim bolje, jer ja sam sve što sam imao dao za lađu koju sam najmio.

— Evo vam — reče miledi i predade Feltonu kesu punu zlatnika.

Felton uze kesu i baci je na podnožje zida.

— Sad — reče — hodite.

— Evo me.

Miledi se pope na jednu naslonjaču i ceo gornji deo tela promoli kroz prozor; mladi oficir, na pletenim lestvicama, visio je iznad provalije.

Prvi put sad podseti je strah da je žena.

Provala ju je plašila.

— Slutio sam to — reče Felton.

— Ne mari ništa, ne mari ništa — reče miledi — sići ću zatvorenih očiju.

— Imate li vi poverenja u mene? — upita Felton.

— I vi to pitate?

— Primaknite obe ruke; skrstite ih, dobro je.

Felton joj uveza šake svojom maramom, a preko marame jednim konopcem.

— Šta to radite? — upita miledi iznenađeno.

— Metnite mi ruke oko vrata i ništa se ne bojte.

— Ali vi ćete zbog mene izgubiti ravnotežu i oboje ćemo se razbiti o stene.

— Ne bojte se, ja sam mornar.

Nije trebalo gubiti ni trenutka; miledi obavi svoje ruke oko vrata Feltonovog i spusti se kroz prozor.

Felton se stade lagano spuštati niz lestvice. Pored sve težine dva tela, uragan ih je ljuljao u vazduhu.

Najedanput Felton zastade.

— Šta je — upita miledi.

— Ćutite — reče Felton — čujem korake.

— Opazili su nas!

Za trenutak zavlada tišina.

— Nisu — reče Felton.

— Ali kakvi su to koraci?

— Koraci patrole koja će proći stražarskim putem.

— A taj je put?

— Baš pod nama.

— Onda će nas spaziti.

— Neće, ako munja ne sevne.

— Naići će na lestvice.

— Na sreću, isuviše su kratke.

— Bože, evo ih.

— Ćutite!

Oboje ostadoše viseći, nepomični i ne dišući, na dvadeset stopa od zemlje, a za to vreme vojnici su prolazili dole, smejući se i razgovarajući.

Za begunce je to bio strašan trenutak. Patrola prođe; ču se bat koraka koji su se udaljavali i žagor glasova koji su bili sve slabiji.

— Sad smo spaseni — reče Felton.

Miledi uzdahnu i onesvesti se.

Felton nastavi silaziti. Kad je došao do kraja lestvica i kad više nije imao oslonca na nogama, on se grčevito prikopča rukama; najzad došavši do poslednjeg stepenika, spusti se i viseći dodirnu zemlju. On se saže, diže kesu s novcem i uze je u zube.

Zatim uze miledi na ruke i živo se udalji u pravcu protivnom onome kojim je otišla patrola. Ubrzo ostavi stražarski put, prođe između stena i, došavši na obalu mora zviznu.

Isti znak odgovori mu i posle pet minuta ukaza se jedan čamac u kome je bilo njih četvorica. Čamac priđe što je mogao više, ali nije bilo dovoljno dubine da bi mogao doći sasvim do obale; Felton zagazi u vodu do pojasa, ne hoteći poveriti nikome svoj dragoceni teret.

Na sreću, bura beše počela da se stišava, ali je more bilo još nemirno; mali čamac igrao je na talasima kao orahova ljuska.

— Na slup⁴⁶ — reče Felton — i veslajte živo!

Četiri čoveka zaveslaše, ali je more bilo isuviše burno da bi ga vesla mogla savladati.

Ipak su se udaljavali od zamka, a to je bilo glavno. Noć je bila vrlo mračna i već je bilo gotovo nemogućno raspoznavati obalu iz čamca; utoliko pre nije se mogao raspoznavati čamac sa obale.

Jedna crna tačka ljuljala se na moru.

To beše slup.

Dok se čamac približavao slupu, svom snagom četvorice veslača, Felton je drešio konopac, zatim maramu koja je vezivala ruke miledine.

Kad joj je odrešio ruke, on uze morske vode i poprska je po licu.

Miledi duboko uzdahnu i otvori oči.

— Gde sam ja? — reče.

— Spaseni ste — odgovori mladi oficir.

— Oh, spasena, spasena! — uzviknu ona. — Jest, evo neba, evo mora! Ovaj vazduh koji udišem vazduh je slobode. Ah!… hvala, Feltone, hvala!

Mladi čovek pritište je na svoje srce.

— Ali šta mi je na rukama? — upita miledi — kao da su mi zglavci zdrobljeni.

Miledi diže ruke: one behu povređene.

— Vaj! — reče Felton, gledajući ove lepe ruke i mašući glavom.

— Oh, nije ništa, nije ništa — uzviknu miledi — sad se opominjem!

Miledi potraži očima oko sebe.

— Ovde je — rece Felton i gurnu nogom kesu s novcem.

Bili su već blizu slupa. Mornar na straži viknu čamcu, čamac odgovori.

— Kakva je ovo lađa? — upita miledi.

— To je lađa koju sam najmio za vas.

— Kuda će me odvesti?

— Kud god hoćete, samo da mene iskrcate u Portsmutu.

— Šta ćete vi u Portsmutu? — upita miledi.

— Da izvršim zapovesti lorda Vintera — reče Felton s mračnim osmehom.

— Kakve zapovesti? — upita miledi.

— Dakle, ne razumete? — reče Felton.

— Ne; izjasnite se, molim vas.

— Kako nije imao vere u mene, uzeo je na sebe da vas sam čuva, a mene je poslao da odnesem Bakingemu na potpis zapovest o vašem progonstvu.

— Ali ako nije imao vere u vas, kako vam je poverio tu zapovest.

— Zar je mogao pogoditi da znam šta nosim?

— To je istina. I vi idete u Portsmut?

— Ne smem gubiti vreme; sutra je 23, a Bakingem polazi sutra s flotom.

— Sutra, a kuda?

— Za La Rošel.

— Ne treba da pođe! — uzviknu miledi, zaboravljajući svoje obično prisustvo duha.

— Ne bojte se — odgovori Felton— neće poći.

Miledi uzdrhta od radosti; ona je pročitala u dnu srca mladoga čoveka: smrt Bakingemova beše u njemu jasno ispisana.

— Feltone… — reče ona — vi ste veliki kao Juda Makabej! Ako umrete, umreću i ja s vama; to je sve što vam mogu reći.

— Ćutite! — reče Felton — stigli smo.

Doista, čamac beše došao do slupa.

Felton se pope prvi uz lestvice i pruži ruku miledi, dok su mornari pridržavali, jer more beše još vrlo uzburkano.

Trenutak posle toga bili su na mostu.

— Kapetane, — reče Felton — evo ličnosti o kojoj sam vam govorio i koju zdravu i nepovređenu treba da odvedete u Francusku.

— Za hiljadu pistola — reče kapetan.

— Dao sam vam već pet stotina.

— Tako je — reče kapetan.

— A evo i drugih pet stotina — reče miledi i prinese ruku kesi s novcem.

— Ne — reče kapetan — dao sam reč ovom mladom čoveku; drugih pet stotina pistola treba da dobijem tek kad stignemo u Bulonju.

— A stići ćemo?

— Zdravi i čitavi — reče kapetan — ne bio Džek Butler.

— E lepo — reče miledi — ako održite reč, daću vam ne pet stotina, nego hiljadu pistola.

— Ura! Živela, lepa gospo! — uzviknu kapetan — daj bože da često dobijam takve putnike kao što je Vaša milost!

— Ali, pre svega — reče Felton — odvezite nas u mali zaliv… znate da smo ugovorili da nas tamo odvezete.

Kapetan mesto odgovora izdade potrebnu zapovest i oko sedam časova ujutru mala lađa bacila je lenger u označenom zalivu.

Za vreme vožnje Felton beše sve ispričao miledi: kako je, mesto da ide u London, najmio ovu lađu, kako se vratio, kako se popeo uza zid, pobadajući u njemu gvozdene kuke da bi osigurao noge i kako je naposletku, kad je došao do rešetke, privezao lestvice; miledi je ostalo znala.

Miledi, sa svoje strane, pokušala je da ohrabri Feltona u njegovoj nameri, ali posle prvih reči koje je izustila vide da je mladog fanatika pre trebalo stišavati nego hrabriti. Bi, dakle, ugovoreno da miledi čeka Feltona do deset časova; ako se do deset ne vrati, ona će otputovati. Ako bude slobodan, on će je naći u Francuskoj, u karmelitskom manastiru u Betuni.

XXIX

ŠTA SE DOGODILO U PORTSMUTU 23. VIII 1628.

Felton se rastade od miledi kao što se brat rastaje sa sestrom kad pođu u običnu šetnju — poljubivši je u ruku.

Cela njegova ličnost odavala je običnu mirnoću, samo neki neobičan sjaj blistao je u njegovim očima, sličan sjaju od groznice; čelo mu beše bleđe no obično, zubi mu behu stisnuti, a reči kratke i oštre, što je bilo znak da ga more neke mračne misli.

Dok je bio u čamcu koji ga je vozio obali, bio je licem okrenut miledi, koja ga je s mosta na kome je stajala pratila očima. Oboje behu spokojni, dovoljno uvereni da ih niko ne goni; u miledinu sobu niko nije ulazio pre deset časova, a od zamka do Londona bilo je tri časa.

Felton iziđe na suvo, pope se uz onizak greben koji je vodio na jednu stenu, pozdravi miledi i poslednji put, i uputi se u varoš.

Posle jedno sto koraka, kako se zemljište spuštalo, mogao je videti još samo katarku na slupu.

Odjurio je odmah u pravcu Portsmuta, čije je kule i kuće video pred sobom kroz jutarnju maglu, otprilike na po časa daleko.

S one strane Portsmuta more beše pokriveno lađama, čije su se katarke, kao šuma ogolelih jablanova, ljuljale na vetru.

U svom brzom hodu Felton je prevalio u pameti sve istinite ili lažne optužbe protiv ljubimca Džejmsa VI i Čarlsa I, optužbe koje mu je iznosilo pred oči njegovo dvogodišnje antičko razmišljanje i dugo boravljenje među puritancima.

Kad je uporedio javne zločine ovog ministra, zločine čuvene, zločine evropske, ako se tako može reći, sa ličnim i nepoznatim zločinima za koje ga je optuživala miledi, Felton nađe da je od dvojice ljudi koji su bili u Bakingemu mnogo krivlji čovek čiji život svet nije poznavao. Jer u svojoj ljubavi, tako neobičnoj, tako novoj, tako strasnoj, video je podle i izmišljene optužbe ledi Vinter kao što se kroz uveličavajuće staklo vide kao strašna čudovišta atomi, u stvari, nevidljivi u odnosu na jednog mrava.

Brzina hoda raspaljivala mu je još više krv; pomisao da je za sobom ostavio, izloženu užasnoj osveti, ženu koju je voleo, ili, bolje reći, koju je obožavao kao svetiteljku, minulo uzbuđenje, sadašnji umor, sve to uznosilo je njegovu dušu iznad čovečanskih osećanja.

On uđe u Portsmut oko osam časova ujutru; sve stanovništvo beše na nogama; doboš je udarao po ulicama i u pristaništu, trupe za ukrcavanje spuštale su se ka moru.

Felton stiže u admiralsku palatu pokriven prašinom i sav znojav; njegovo lice, obično tako bledo, beše pocrvenelo od vrućine i gneva. Stražar ga ne htede pustiti, ali Felton dozva starešinu straže i, izvadivši iz džepa pismo koje je nosio, reče:

— Hitan glas od lorda Vintera.

Na ime lorda Vintera, za koga se znalo da je jedan od najprisnijih prijatelja Njegove milosti, starešina straže zapovedi da pusti Feltona, koji je, uostalom, i sam imao na sebi uniformu marinskog oficira.

Felton pohita u palatu.

U trenutku kad je ulazio u predsoblje uđe još jedan čovek, prašnjav, zadihan, ostavivši na vratima jednog poštanskog konja, koji, kako dođe, pade na kolena.

Felton i on obratiše se u isti mah Patriku, poverljivom sobaru vojvodinom. Felton imenova barona Vintera, nepoznati ne htede imenovati nikoga i reče da samo vojvodi može kazati ko je. Obojica su navaljivali da uđu jedan pre drugoga.

Patrik, koji je znao da je lord Vinter u službenim i prijateljskim odnosima s vojvodom, dade prvenstvo onome koji je dolazio u njegovo ime. Drugi bi primoran da čeka i bilo je lako videti koliko je proklinjao ovo čekanje.

Sobar poveđe Feltona kroz jednu veliku dvornicu, u kojoj su čekali poslanici La Rošela s knezom Subiza na čelu, i uvede ga u jedan kabinet, u kome je Bakingem, izišavši iz kupatila, dovršavao svoje oblačenje, kome je ovom prilikom, kao i uvek, poklanjao osobitu pažnju.

— Poručnik Felton — reče Patrik — od lorda Vintera.

— Od lorda Vintera! — ponovi Bakingem — pustite ga.

Felton uđe. U tom trenutku Bakingem je ostavljao na divan bogatu sobnu haljinu protkanu zlatom, da obuče grudnjak od plave svile, sav izvezen biserom.

— Zašto nije došao sam baron? — upita Bakingem. — Očekivao sam ga jutros.

— Gospodin baron mi je stavio u dužnost da kažem Vašoj milosti — odgovori Felton — da mu je veoma žao što nije imao čast doći, ali da je sprečen čuvanjem straže u zamku.

— Znam, znam — reče Bakingem — ima neku zarobljenicu.

— Baš o toj zarobljenici hteo sam govoriti Vašoj milosti — nastavi Felton.

— Dobro, govorite.

— Ovo što imam da vam kažem ne može čuti niko sem vas, milorde.

— Ostavite nas, Patriče, — reče Bakingem — ali budite u blizini da možete čuti zvono; zvaću vas odmah.

Patrik iziđe.

— Sami smo, gospodine, — reče Bakingem — govorite!

— Milorde, — reče Felton — baron Vinter pisao vam je pre neki dan i zamolio vas da potpišete nalog za ukrcavanje jedne mlade žene koja se zove Šarlota Bakson.

— Da, gospodine, i ja sam odgovorio da mi donese ili pošalje taj nalog da potpišem.

— Evo ga, milorde.

— Dajte ga!

On ga uze iz ruku Feltonovih i letimice ga pregleda. Kad je video da je to nalog koji je očekivao, spusti ga na sto, uze pero i htede da ga potpiše.

— Oprostite, milorde, — reče Felton, zadržavajući vojvodu — zna li Vaša milost da ime Šarlota Bakson nije pravo ime te mlade žene?

— Da, gospodine, znam — odgovori vojvoda i umoči pero u mastionicu.

— Dakle, Vaša milost zna njeno pravo ime? — upita Felton odlučnim glasom.

— Znam.

Vojvoda prinese pero hartiji. Felton preblede.

— I znajući njeno pravo ime — nastavi Felton — monsenjer će ipak potpisati?

— Razume se — reče Bakingem — i to tim pre.

— Ne mogu da verujem — nastavi Felton glasom koji je bivao sve odlučniji i oštriji — da Njegova milost zna da je reč o ledi Vinter.

— Znam ja to vrlo dobro, mada mi je čudno da vi to ne znate!

— I Vaša milost potpisaće taj nalog bez griže savesti?

Bakingem pogleda s visine mladoga čoveka.

— Znate li vi, gospodine, — reče mu — da mi postavljate vrlo čudna pitanja i, da sam lud što vam na njih odgovaram.

— Odgovorite, monsenjeru, — reče Felton — trenutak je ozbiljniji no što vi, možda, mislite.

Bakingem pomisli da mladi čovek, dolazeći od lorda Vintera, govori, bez sumnje, u njegovo ime, i postade blaži.

— Bez ikakve griže savesti — reče — baron zna kao i ja da je miledi Vinter veliki krivac i da je za nju to gotovo pomilovanje kad joj kaznu ograničavamo na progonstvo.

Vojvoda spusti pero na hartiju.

— Vi nećete potpisati taj nalog, milorde! — reče Felton i kroči jedan korak ka vojvodi.

— Neću potpisati ovaj nalog! — reče Bakingem. — A zašto?

— Zato što ćete upitati svoju savest i dodeliti pravdu miledi.

— Pravda će joj se dodeliti time što će se poslati u Tiburn — reče Bakingem — miledi je veliki zločinac.

— Monsenjeru, miledi je pravi anđeo, vi to dobro znate, i ja ištem od vas da je pustite na slobodu.

— Jeste li vi pri sebi, boga vam, kad mi govorite tako? — reče Bakmgem.

— Milorde, oprostite mi, ja govorim kako umem; uzdržavam se. Međutim, milorde, pomislite šta činite, i čuvajte se da ne pređete granice!

— Kako?… Tako mi boga — uzviknu Bakingem — vi kao da mi pretite!

— Ne, milorde, ja još molim i velim vam: jedna kap vode dovoljna je da se prelije puna čaša, jedna mala pogreška može da navuče kaznu na glavu koja je bila pošteđena, iako je počinila tolike zločine.

— Gospodine Feltone, — reče Bakingem — odlazite odavde i smesta da idete u zatvor.

— Ne, milorde, morate me saslušati do kraja. Vi ste zaveli tu mladu devojku, osramotili ste je, okaljali; zagladite svoje zločine prema njoj, pustite je da ide slobodno i neću zahtevati od vas ništa drugo.

— Nećete zahtevati ništa drugo! — reče Bakingem, gledajući Feltona začuđeno i naglašavajući svaki slog reči koji je izgovorio.

— Milorde, — nastavi Felton sa sve većom vatrom — milorde, čuvajte se, cela je Engleska sita vaših nedela; milorde, vi ste zloupotrebili kraljevsku vlast, koju ste gotovo prisvojili; milorde, vas se groze i ljudi i bog; bog će vas kazniti kasnije, ali ja, ja ću vas kazniti danas.

— Ah, to je isuviše! — uzviknu Bakingem i kroči vratima.

Felton mu prepreči put.

— Ja vas ponizno molim — reče on — potpišite nalog da se ledi Vinter pusti u slobodu; imajte na umu da je to žena kojoj ste oduzeli čast!

— Odlazite, gospodine, — reče Bakingem — ili ću zvati i narediti da vas okuju.

— Nećete zvati — reče Felton i stade između vojvode i zvonceta koje je bilo na stolu išaranom srebrom — čuvajte se, milorde, vi ste sad u božjoj ruci.

— U ruci đavola, hoćete da kažete — uzviknu Bakingem, podižući glas da bi privukao koga, ali zvao nije još nikoga.

— Potpišite, milorde, potpišite slobodu ledi Vinter — reče Felton i gurnu jednu hartiju pred vojvodu.

— Na silu! Da se vi ne šalite! Hej, Patriče!

— Potpišite, milorde!

— Nikad.

— Nikad?

— Upomoć! — uzviknu vojvoda i u isti mah skoči za mač.

Ali mu Felton ne dade vremena da ga izvuče; on je držao u nedrima go nož kojim se miledi beše udarila; jednim skokom dođe do vojvode.

U tom trenutku uđe Patrik i reče:

— Milorde, jedno pismo iz Francuske.

— Iz Francuske! — uzviknu Bakingem, zaboravljajući na sve pri pomisli od koga je pismo.

Felton se koristi ovim trenutkom i do drška sjuri mu nož u prsa.

— Ah, izdajniče! — uzviknu Bakingem — ti me ubi.

— Ubistvo! — dreknu Patrik.

Felton pogleda oko sebe kako bi pobegao i, videći da su vrata slobodna, jurnu u obližnju sobu, u kojoj su, kao što smo rekli, čekali poslanici La Rošela, protrča kroz nju i polete ka stepenicama; ali na prvom stepeniku srete lorda Vintera, koji ga, videći ga bleda, unezverena, poprskana krvlju po ruci i licu, ščepa za vrat, vičući:

— Znao sam to, pogodio sam, ali suviše kasno! Oh, teško meni nesrećnome!

Felton nije davao nikakav otpor; lord Vinter predade ga vojnicima, koji ga, dok ne dobiju nove zapovesti, odvedoše na jednu terasu sa koje se videlo more, i pohita u Bakingemov kabinet.

Na krik vojvodin, na uzvik Patrikov, čovek koga Felton beše sreo u predsoblju jurnu u kabinet.

On nađe vojvodu gde leži na divanu i zgrčenom rukom pritiskuje ranu.

— La Porte, — reče vojvoda malaksalim glasom — La Porte, dolaziš li od nje?

— Da, monsenjeru, — odgovori verni skutonoša Ane od Austrije — ali, možda, suviše kasno.

— Ćutite, La Porte, može vas ko čuti; Patriče, ne puštajte nikoga; oh, neću znati šta mi poručuje! Bože, umirem.

I vojvoda izgubi svest.

Međutim, lord Vinter, poslanici, starešine ekspedicije, Bakingemovi oficiri behu upali u sobu; na sve strane čuli su se uzvici očajanja. Novost koja je ispunjavala palatu tugom i uzdasima ubrzo izbi napolje i rašču se po varoši.

Jedan topovski pucanj objavi da se dogodilo nešto novo i neočekivano. Lord Vinter čupao je kose.

— Za jedan minut suviše kasno! — uzviknuo je. — Za jedan minut. Oh, bože moj, bože moj, kakva nesreća!

Doista, još u sedam časova ujutru javljeno mu je da se na jednom prozoru na zamku lelujaju pletene lestvice; on je odmah otrčao u miledinu sobu, našao sobu praznu, prozor otvoren, rešetke prestrugane; setio se usmene poruke koju mu je d’Artanjan poslao po svome glasniku, pobojao se za vojvodu, otrčao u štalu i, ne čekajući da mu se konj osedla, pojahao je prvoga koga je dohvatio i u najvećem trku dojurio, sjahao u dvorištu, popeo se brzo uz stepenice i na prvom stepeniku, kao što smo rekli, sreo Feltona.

Međutim, vojvoda ne beše mrtav; on dođe k sebi, otvori oči i nada ispuni sva srca.

— Gospodo, — reče on — ostavite me nasamo s Patrikom i La Portom.

— Ah, vi ste to, Vinteru! Poslali ste jutros jednu neobičnu ludu, pogledajte do čega me je doveo!

— Oh, milorde, — uzviknu baron — nikad se za ovo neću moći utešiti!

— I pogrešićeš, dragi moj Vinteru, — reče Bakingem, pružajući mu ruku — nema čoveka koji bi zaslužio da ga drugi čovek celog svog života žali; ali ostavi nas, molim te.

Baron iziđe jecajući.

U kabinetu ostadoše samo ranjeni vojvoda, La Port i Patrik.

Poslaše po lekara, koga ne mogaše naći.

— Vi ćete živeti, milorde, živećete! — ponavljao je verni sluga Ane od Austrije, klečeći pred divanom vojvodinim.

— Šta mi piše? — upita slabim glasom Bakingem, koji je bio sav krvav i savlađivao strašne bolove da bi govorio o onoj koju je voleo — šta mi piše? Pročitaj mi njeno pismo.

— Oh, milorde! — reče La Port.

— Čitaj, La Porte; zar ne vidiš da nemam mnogo vremena?

La Port raskide pečat i prinese pergament vojvodinim očima, ali Bakingem uzalud pokuša da raspozna rukopis.

— Čitaj! — reče on — čitaj, ja više ne vidim; čitaj, jer naskoro neću možda ni čuti i umreću ne znajući šta mi piše!

La Port se nije više ustezao i pročita:

Milorde,

Onim što sam za vas i od vas prepatila, otkako vas poznajem, preklinjem vas, ako vam je stalo do moga mira, da prekinete vaše veliko oružanje protiv Francuske i da učinite kraj ratu za koji se javno govori da mu je prividan povod vera, a tajno da mu je stvaran povod vaša ljubav prema meni. Taj rat može ne samo biti od nedoglednih posledica za Francusku i za Englesku nego može navući i na vas, milorde, veliku nesreću, zbog koje bih bila neutešna.

Čuvajte svoj život koji je u opasnosti i koji će mi biti drag čim ne budem morala gledati u vama neprijatelja.

Vaša

Ana

Bakingem prikupi sav ostatak svoga života da sasluša ovo čitanje; i kad ovo bi dovršeno, on upita, kao da je u ovom pismu našao gorko razočaranje:

— Imate li šta usmeno da mi kažete, La Porte?

— Imam, monsenjeru; kraljica mi je zapovedila da vam kažem da se čuvate, jer je saznala da hoće da vas ubiju.

— I to je sve, to je sve? — reče Bakingem nestrpljivo.

— Dalje mi je zapovedila da vam kažem kako vas još neprestano voli.

— Ah — reče Bakingem — bogu neka je hvala, moja smrt neće biti, dakle, za nju smrt jednog tuđina!

La Port briznu u plač.

— Patriče, — reče vojvoda — donesite mi kovčežić u kome su bile brilijantske rese.

Patrik donese traženi predmet, u kome La Port poznade kraljičinu svojinu.

— Sad kesicu od belog satina na kojoj je njeno ime izvezeno biserom.

Patrik izvrši i ovu zapovest.

— Ovo su, La Porte, — reče Bakingem — jedine zaloge koje sam dobio od nje, ovaj srebrni kovčežić i ova dva pisma. Vratićete ih Njenom veličanstvu; i kao poslednju uspomenu… — on potraži oko sebe kakav dragoceni predmet — pridružićete im…

On je još tražio, ali njegov pogled, koji smrt beše pomračila, ne spazi ništa drugo do nož koji beše ispao iz ruku Feltonovih i na kome se još pušila rumena krv.

— Pridružićete im ovaj nož — reče vojvoda i steže ruku La Portovu.

Mogao je još da metne kesicu u srebrni kovčežić i spusti u nj nož, dajući znak La Portu da ne može više da govori; zatim, u poslednjem trzanju, koje više nije imao snage da savlada, pade sa divana na pod.

Patrik uzviknu.

Bakingem htede da se nasmeši i poslednji put, ali mu smrt prekide misao, koja mu osta urezana na čelu kao poslednji ljubavni poljubac.

U tom trenutku stiže kao bez duše lekar vojvodin; bio je već na krovu admiralske lađe, odakle su ga dozvali.

— Sve je uzalud — reče on — mrtav je.

— Mrtav, mrtav! — uzviknu Patrik.

Na ovaj uzvik svi uđoše u dvornicu i na sve strane zavlada zaprepašćenje i graja.

Čim je video da je Bakingem izdahnuo, lord Vinter otrča Feltonu, koga su vojnici neprestano čuvali na terasi palate.

— Bedniče! — reče on mladome čoveku, koji posle smrti Bakingemove beše povratio mirnoću i hladnokrvnost koje ga više nisu ostavljale. — Bedniče, šta si učinio?

— Osvetio sam se — reče on.

— Ti? — reče baron. — Reci da si poslužio kao oruđe onoj prokletoj ženi; ali, kunem ti se, ovaj zločin biće joj poslednji.

— Ne znam šta hoćete da kažete — nastavi mirno Felton — niti znam o kome govorite, milorde; ja sam ubio gospodina od Bakingema zato što je dvaput odbio da me postavi za kapetana; kaznio sam ga za njegovu nepravičnost, to je sve.

Lord Vinter, preneražen, gledao je ljude koji su vezivali Feltona i nije znao šta da misli o ovakvoj neosetljivosti.

Jedna jedina stvar navukla je, međutim, oblak na čelo Feltonovo. Na svaki šum koji je čuo, bezazleni puritanac mislio je da čuje korake i glas miledin, koja dolazi da mu padne oko vrata, da optuži sebe i da umre zajedno s njim.

Najedanput on uzdrhta, njegov pogled ukočeno pade na jednu tačku na moru, koje se lepo videlo sa terase na kojoj je bio; tim orlovskim pogledom mornarskim, tamo gde bi svaki drugi video samo goelanda⁴⁷ koji se ljulja na talasima, on raspoznade jedrilo na slupu koji se beše uputio obalama Francuske.

On preblede, prinese ruku srcu koje se cepalo od bola i uvide izdaju.

— Poslednju milost, milorde! — reče on baronu.

— Kakvu? — upita ovaj.

— Koliko je časova?

Baron izvadi sat.

— Još deset minuta do devet — reče on.

Miledi beše krenula čas i po ranije; čim je čula topovski pucanj koji je objavljivao kobni događaj, zapovedila je da se digne lenger.

Lađica je jedrila pod plavim nebom na velikoj daljini od obale.

— Bog je tako hteo! — reče on sa ravnodušnošću jednog fanatika, ali ipak ne mogade odvojiti oka od lađice, na čijem mu se krovu činilo, bez sumnje, da raspoznaje belu sliku one kojoj će njegov život biti žrtvovan.

Vinter proprati ovaj pogled, uvide ovaj bol i pogodi sve.

— Budi kažnjen najpre sam — reče lord Vinter Feltonu, koji, gledajući neprestano na more, pusti da ga odvuku — ali ti se kunem uspomenom svoga brata, koga sam toliko voleo, da tvoja saučesnica nije spasena.

Felton obori glavu i reči ne reče.

Što se tiče lorda Vintera, on brzo siđe niz stepenice i ode u pristanište.

XXX

U FRANCUSKOJ

Kad je Čarls I, kralj Engleske, saznao za ovu smrt, prvo čega se poboja beše da će ova strašna vest lišiti hrabrosti Rošelce; on pokuša, veli Rišelje u svojim Memoarima, da je što duže prikrije od njih, zatvarajući sva pristaništa u celoj svojoj kraljevini i preduzimajući potrebne mere da nijedna lađa ne iziđe dotle dok ne ode vojska koju je Bakingem opremio; na se uze da, kad nema Bakingema, sam nadgleda polazak te vojske.

Sa strogošću ove naredbe terao je tako daleko da je zadržao u Engleskoj danske poslanike, koji su mu bili rekli zbogom, i holandskog poslanika, koji je trebalo da odvede u pristanište Flesing indijske lađe koje Čarls I beše vratio Ujedinjenim Pokrajinama.

Ali kako se setio da ovu naredbu izda pet časova po događaju, to jest, u dva časa po podne, dve lađe behu već isplovile iz pristaništa: jedna je, kao što znamo, odvela miledi, koja je već slutila taj događaj, a bila u nj potpuno uverena kad je videla na katarci admiralske lađe crnu zastavu.

Što se tiče druge lađe, reći ćemo docnije koga je ona nosila i kako je otputovala.

Za to vreme, uostalom, nije bilo ničega novog u logoru La Rošela; samo se kralj, koga je morila dosada, kao i uvek, ali u logoru, možda, malo jače nego na drugom mestu, beše rešio da inkognito ode da provede praznik sv. Luja u Sen-Žermenu, i zatražio je od kardinala da mu se spremi pratnja od samo dvadeset musketara. Kardinal, na koga je pokadšto prelazila kraljeva dosada, s velikim zadovoljstvom odobri ovo odsustvo svome kralju, koji obeća da će se vratiti oko petnaestog septembra.

G. od Trevila, koga je Njegova preuzvišenost izvestila, spremi se i, kako mu je bila poznata, iako joj nije znao uzrok, živa želja i, štaviše, potreba njegovih prijatelja da se vrate u Pariz, po sebi se razume da ih je uvrstio u kraljevu pratnju.

Četiri mlada čoveka saznala su za ovu novost na četvrt časa posle g. od Trevila, jer behu prvi kojima je on tu novost saopštio. Tada je d’Artanjan uvideo šta vredi naklonost koju je kardinal pokazao prema njemu time što ga je preveo u musketare; da nije bilo te okolnosti, morao bi ostati u logoru, a njegovi bi drugovi otišli.

Po sebi se razume da je tom nestrpljenju da bude bliže Parizu bila uzrok opasnost koja je pretila gospođi Bonasije od susreta u manastiru u Betuni s miledi, njenom smrtnom neprijateljicom. Zato je Aramis, kao što smo rekli, smesta pisao Mariji Mišon, onoj švalji iz Tura koja je imala tako lepa poznanstva, da izradi od kraljice dopuštenje gospođi Bonasije da iziđe iz manastira i da se skloni bilo u Lorenu, bilo u Belgiju. Odgovor je brzo došao, i osam do deset dana posle toga Aramis je dobio ovo pismo:

Dragi rođače,

Šaljem vam dopuštenje moje sestre da našu malu služavku uzmete iz manastira u Betuni, pošto joj tamošnji vazduh po vašem mišljenju ne prija. Moja vam sestra šalje dopuštenje s velikim zadovoljstvom, jer mnogo voli tu mladu devojku, kojoj će docnije biti od koristi.

Ljubi vas vaša

Marija Mišon

Uz pismo bilo je priloženo ovakvo ovlašćenje:

Nastojnica manastira u Betuni predaće ličnosti koja jojbude podnela ovo pisamce devojku koja je stupila u manastir po mojoj preporuci i pod mojom zaštitom.

U Luvru, 10. avgusta 1628.

Ana

Možete misliti koliko su ovi srodnički odnosi između Aramisa i jedne švalje koja je kraljicu nazivala svojom sestrom uveseljavali mlade ljude; ali Aramis, pošto je dva-triput pocrveneo do ušiju na krupne šale Portosove, zamoli svoje prijatelje da o tome više ne govore, izjavljujući da, ako mu se još samo jedna reč o tome pomene, neće više upotrebiti svoju rođaku kao posrednicu u ovakvim poslovima.

Više, dakle, nije bilo reči o Mariji Mišon među musketarima, koji su, uostalom, imali ono što su hteli: zapovest da izvade gospođu Bonasije iz karmelitskog manastira u Betuni. Doduše, ta zapovest nije im vredela bogzna šta dok su u logoru La Rošela, to jest, na drugom kraju Francuske; zato je d’Artanjan i molio g. od Trevila za odsustvo, poverivši mu iskreno važnost svoga odlaska, kad saznade za novost, kao i njegovi drugovi, da će kralj ići u Pariz u pratnji dvadeset musketara i da su oni određeni u pratnju.

Radost je bila velika. Oni poslaše momke napred s prtljagom i otputovaše ujutru.

Kardinal isprati Njegovo veličanstvo od Siržera do Mozea, i tu se kralj i njegov ministar rastadoše u velikom prijateljstvu.

Međutim, kralj, koji je tražio razonodu, iako je putovao što je mogao brže, jer je želeo da stigne u Pariz do dvadeset i trećeg, zastajkivao je s vremena na vreme da lovi sa sokolima — zabava koju mu je nekad omileo g. od Luina i prema kojoj je sačuvao osobitu naklonost. Tom prilikom, od dvadeset musketara njih šesnaest radovalo se ovoj razonodi, ali četvorica behu ljuti preko svake mere. D’Artanjanu su, naročito, neprestano zujale uši, što je Portos objašnjavao ovako:

„Jedna vrlo velika gospođa rekla mi je da to znači da negde govore o vama.”

Najzad pratnja prođe kroz Pariz dvadeset i trećeg noću, kralj zahvali g. od Trevila i dopusti mu da razda odsustva za četiri dana, pod pogodbom da se nijedan od onih koji odsustvo dobiju ne pokazuje na javnim mestima, inače će otići u Bastilju.

Prva četiri odsustva, kao što možete misliti, data su našim prijateljima. Štaviše, Atos je izradio u g. od Trevila šest dana mesto četiri, i u tih šest dana dve noći više, jer su otputovali dvadeset četvrtog, u pet časova uveče, a g. od Trevila potpisao je odsustvo pod dvadeset i petim ujutru.

— Bože moj — reče d’Artanjan koji, kao što se zna, nikad ni u šta nije sumnjao — meni se čini da se mnogo mučimo oko jedne sasvim proste stvari; za dan-dva, ako i upropastim dva konja, svejedno, imam novaca, biću u Betuni, predaću kraljičino pismo nastojnici i vratiću moje blago ne u Lorenu, ne u Belgiju, nego u Pariz gde će biti bolje skriveno, a naročito dok gospodin kardinal bude u La Rošelu. A kad se jednom budemo vratili s vojne koristeći se nešto zaštitom njene rođake, nešto onim što sam lično učinio za nju, izradićemo od kraljice što hoćemo. Ostanite vi, dakle, ovde, nemojte se uzalud moriti; ja i Planše dovoljni smo za ovaj tako lak posao.

Na ovo Atos mirno odgovori:

— I mi imamo novaca, jer ja još nisam popio sve što mi je ostalo od prodatog brilijanta, niti su Portos i Aramis pojeli sve. Možemo, dakle, upropastiti četiri konja kao i jednoga. Ali imajte na umu, d’Artanjane, — dodade on glasom tako ozbiljnim da mladog čoveka čisto obuze jeza — imajte na umu da je Betuna varoš u kojoj je kardinal zakazao sastanak ženi koja, kud god ide, nosi nesreću sobom. Kad biste imali posla samo sa četvoricom ljudi, d’Artanjane, ja bih vas pustio da idete sami, ali vi imate posla s tom ženom, zato ćemo ići sva četvorica, i daj bože da nas, s naša četiri momka, bude dovoljan broj!

— Vi me plašite, Atose, — uzviknu d’Artanjan — čega se bojite, za ime boga?

— Svega! — odgovori Atos.

D’Artanjan pogleda lica svojih drugova, na kojima se, kao i na licu Atosovom, ogledalo duboko nespokojstvo, i svi nastaviše put u najvećem kasu, ne rekavši više nijedne reči.

Kad su dvadeset petog uveče ušli u Aras i d’Artanjan sjahao pred krčmom „Kod zlatne drljače” da popije čašu vina, jedan konjanik iziđe iz poštanskog dvorišta, gde je promenio konja, i u trku na odmornom konju odjuri putem za Pariz. U trenutku kad je kroz veliku kapiju izlazio na ulicu, vetar mu otvori ogrtač u koji beše uvijen, iako je bio mesec avgust, i diže mu šešir, koji on zadrža rukom u trenutku kad već beše spao s glave i natuče ga živo na oči.

D’Artanjan, koji je nepomično posmatrao tog čoveka, preblede i ispusti čašu.

— Šta vam je, gospodine? — reče Planše… — Oh! brzo, gospodo, mome gospodinu nije dobro.

Tri prijatelja dotrčaše i nađoše d’Artanjana, kome nije bilo ništa i koji je trčao ka svome konju. Oni ga zadržaše na pragu.

— Do đavola, kuda ćeš tako? — reče mu Atos.

— On je! — uzviknu d’Artanjan, bled od gneva, čela oblivena znojem. — On je, pustite me da ga stignem!

— Ali ko on? — upita Atos.

— On, onaj čovek!

— Koji čovek?

— Onaj prokleti čovek, moj zao duh, koga sam uvek video kad mi je grozila kakva nesreća, onaj što je pratio onu strašnu ženu kad sam je prvi put video, onaj koga sam tražio kad sam izazvao našeg prijatelja Atosa, onaj koga sam video ono isto jutro kad je odvedena gospođa Bonasije! Video sam ga, on je bio! Poznao sam ga kad mu je vetar otvorio ogrtač.

— Do đavola! — reče Atos zamišljen.

— U sedla, gospodo, u sedla, pa za njim, da ga stignemo.

— Dragi moj, imajte na umu da on ide u pravcu koji je protivan našem, da ima konja odmornog, a mi konje umorne i da ćemo, prema tome, satrti naše konje bez ikakva izgleda da ćemo ga stići. Pustimo čoveka, d’Artanjane, spasimo ženu.

— Hej, gospodine, — uzviknu konjušar, trčeći za nepoznatim — hej, gospodine! Ispade vam jedna hartija iz šešira! Hej, gospodine, hej!

— Prijatelju, — reče d’Artanjan — evo ti pola pistola za tu hartiju.

— Vrlo rado, gospodine, evo vam je!

Konjušar, očaran dobrom srećom tog dana, vrati se u dvorište; d’Artanjan razvi hartiju.

— Šta piše? — upitaše ga prijatelji okruživši ga.

— Samo jedna reč! — reče d’Artanjan.

— Da — reče Aramis — ali ta je reč ime varoši ili sela.

— Armantijer — pročita Portos. — Armantijer, nije mi poznato to mesto.

— I to ime varoši ili sela napisano je njenom rukom! — uzviknu Atos.

— Čuvajmo brižljivo ovu hartiju — reče d’Artanjan — možda nisam dao uzalud svoj poslednji pistol. Na konja, prijatelji, na konja!

I četiri druga u galopu odoše putem za Betunu.

XXXI

KARMELITSKI MANASTIR U BETUNI

Veliki zločinci nose u sebi neku vrstu dodeljene im sudbine, koja im pomaže da savladaju sve prepone, da izbegnu sve opasnosti, do onog trenutka koji je proviđenje odredilo kao kraj njihove bezbožne sreće.

Tako je bilo i s miledi; ona je prošla između ratnih brodova i stigla u Bulonju, bez ikakve neprilike.

Kad se iskrcala u Portsmutu, miledi je bila Engleskinja koju je francusko ganjanje oteralo iz La Rošela; kad se iskrcala u Bulonji, posle dvodnevnog putovanja, izdavala se za Francuskinju kojoj Englezi nisu dali mira u Portsmutu, iz mržnje prema Francuskoj.

Miledi je, uostalom, imala najpouzdaniji pasoš: svoju lepotu, svoju otmenost i izdašnost kojom je rasturala pistole.

Oslobođena uobičajenih formalnosti ljubaznim osmehom i uglađenim ponašanjem jednog starog guvernera pristaništa, koji ju je poljubio u ruku, ona ostade u Bulonji samo toliko koliko joj je trebalo da preda na poštu pismo ove sadržine:

Njegovoj Preuzvišenosti ministru kardinalu od Rišeljea, u njegovu logoru pred La Rešelom

Monsenjeru, neka se Vaša preuzvišenost ne brine; Njegova milost vojvoda od Bakingema neće poći za Francusku.

Bulonja, 25. uveče. Miledi***

P. S. — po želji Vaše preuzvišenosti, idem u karmelitski manastir u Betuni, gde ću čekati Vaše zapovesti.

Doista, miledi još iste večeri krenu na put; noć je uhvati; ona se zaustavi i prenoći u jednoj krčmi; zatim, sutradan u pet časova ujutru pođe opet i posle tri časa stiže u Betunu.

Ona zamoli da joj pokažu karmelitski manastir i odmah ode tamo.

Igumanija iziđe pred nju; miledi joj pokaza kardinalovu zapovest; kaluđerica naredi da joj se da soba i donese doručak.

Sva prošlost beše već iščezla ispred očiju ove žene i, misleći jedino o budućnosti, videla je samo sreću koju joj je namenio kardinal, kome je tako srećno poslužila, a ime svoje nije ni najmanje uplela u ovaj krvavi događaj. Uvek nove strasti koje su je sagorevale davale su njenom životu izgled onih oblaka koji lete po nebu, čas plavi, čas crveni, a čas crni, i koji nisu ostavljali na zemlji drugoga traga do pustoš i smrt.

Po doručku kaluđerica joj dođe u posetu; u manastiru ima malo zabave i dobra igumanija jedva je dočekala da se upozna sa svojom novom gošćom.

Miledi je htela da se dopadne kaluđerici; to je bilo vrlo lako toj ženi tako nadmoćnoj; ona pokuša da bude ljubazna i svojim raznolikim razgovorom i svojom ljupkošću, koja se ogledala u celoj njenoj ličnosti, očara dobru igumaniju.

Kaluđerica, koja je bila plemićkog porekla, naročito je volela priče s dvora, koje tako retko dopiru do granica kraljevine i tako teško prelaze manastirske zidove, pred kojima izumire svetska huka.

Miledi, naprotiv, beše posvećena u sve aristokratske intrige, među kojima je pet-šest godina neprestano živela; ona uze govoriti dobroj kaluđerici o otmenom životu na francuskom dvoru, ispriča joj sablažnjiv život dvorske gospode i gospođa, koje je kaluđerica vrlo dobro poznavala po imenu, dotače se unekoliko kraljičine ljubavi prema Bakingemu; govorila je mnogo, ne bi li i igumanija rekla šta.

Kaluđerica je, međutim, samo slušala i smešila se, ne odgovarajući ništa. Kad vide da je ovakve priče veoma mnogo zanimaju, miledi nastavi; samo, sad povede razgovor o kardinalu.

Ali je bila u velikoj neprilici; nije znala da li je kaluđerica uz kralja ili uz kardinala; zato se držala na pametnoj sredini; kaluđerica, sa svoje strane, uzdržavala se još više i samo bi se duboko poklonila kad god bi putnica izgovorila ime Njegove preuzvišenosti.

Miledi poče verovati da će joj u manastiru biti vrlo dosadno; zato se rešila da pokuša nešto kako bi znala odmah na čemu je. U nameri da vidi dokle ide uzdržljivost ove dobre kaluđerice, ona stade, najpre vrlo pažljivo, a zatim otvoreno, ogovarati kardinala, pričajući o ministrovoj ljubavi s gospođom od Egijona, s Marion de Lorm i još s nekim raskalašnim ženama.

Kaluđerica je slušala pažljivije, malo-pomalo iziđe iz svoje povučenosti i nasmeši se.

„Dopada joj se moje pričanje” — pomisli miledi — „ako je pristalica kardinalova, bar nije njime suviše oduševljena.”

Ona zatim pređe na ganjanja koja je kardinal vršio nad svojim neprijateljima. Igumanija nije ni odobravala ni osuđivala, samo se krstila.

To utvrdi miledi u mišljenju da je kaluđerica pre pristalica kraljeva no kardinalova. Miledi nastavi, terajući sve dalje.

— Ja se nimalo ne razumem u tim stvarima — reče najzad igumanija — ali, iako smo udaljeni od dvora, iako smo van domašaja svetskih stvari, imamo vrlo žalosnih primera o tome što mi pričate; i jedna on naših pitomica mnogo je prepatila od osvete i ganjanja gospodina kardinala.

— Jedna od viših pitomica! — reče miledi. — Oh, sirota žena, kako je žalim!

— Imate i pravo, jer je zaista treba žaliti; zatvor, pretnje, rđavo postupanje, sve je ona prepatila! Ali — nastavi kaluđerica — možda je gospodin kardinal imao naročitih razloga da tako postupi i, mada ona izgleda pravi anđeo, ne treba o ljudima uvek suditi po licu.

„Vrlo dobro!” — reče miledi — „ko zna, možda ću ovde doznati šta; sve mi ide od ruke.”

I ona se potrudi da svome licu da izraz potpune nevinosti.

— Na žalost — reče miledi — znam to; kaže se da ne treba verovati licu, ali čemu će se onda verovati ako se ne veruje najlepšem delu božjem! Što se mene tiče, ja ću se možda celog svog veka varati, ali ću uvek verovati ličnosti čije mi se lice bude dopalo.

— Vi biste, dakle, bili skloni verovati — reče kaluđerica — da je ta mlada žena nevina?

— Gospodin kardinal ne ganja samo zločine — reče ona — ima izvesnih vrlina koje ganja strože no izvesne zločine.

— Dopustite mi, gospođo, da vam izjavim svoje čuđenje — reče kaluđerica.

— Povodom čega? — upita miledi bezazleno.

— Povodom vašeg govora.

— Čega ima čudnovatog u tom govoru? — upita miledi smešeći se.

— Vi ste prijateljica kardinalova, pošto vas je on ovamo poslao, a međutim…

— A, međutim, govorim rđavo o njemu — dodade miledi, dovršavajući misao igumanijinu.

— Bar ne govorite dobro.

— To je zato što nisam njegova prijateljica — reče ona i uzdahnu — nego njegova žrtva.

— Ali pismo kojim vas je preporučio?

— To je pismo za me zapovest da ostanem kao u nekom zatvoru, odakle će me izvesti preko svojih ljudi.

— Ali zašto niste pobegli?

— Kuda! Mislite li vi da ima mesta na zemlji do koga kardinal ne može dosegnuti, ako se samo potrudi da pruži ruku! Da sam muškarac, to bi još bilo i mogućno, ali žena, šta može jedna žena? Je li pokušala da beži ta vaša mlada pitomica?

— Nije, to je istina, ali s njom je druga stvar; nju je, čini mi se, ljubav zadržala u Francuskoj.

— Onda — reče miledi i uzdahnu — nije sasvim nesrećna.

— I tako — reče kaluđerica, gledajući miledi sa sve većom pažnjom — i vi ste jedna bedna stradalnica.

— Na žalost, da! — reče miledi.

Kaluđerica pogleda za časak miledi s nespokojstvom, kao da joj je neka nova misao senula kroz glavu.

— Niste, valjda, neprijateljica naše svete vere? — reče ona šapućući.

— Ja — uzviknu miledi — ja protestantkinja? Oh, ne! Pozivam se na boga koji nas sluša da sam vatrena katolikinja.

— Onda, gospođo, — reče kaluđerica smešeči se — budite spokojni; kuća u kojoj ste neće biti suviše neprijatan zatvor, i mi ćemo učiniti sve što možemo da vam omilimo tamnovanje. Sem toga, ovde ćete naći tu mladu ženu, koja je zacelo žrtva neke dvorske spletke. Ona je ljubazna, ljupka.

— Kako je zovete?

— Jedna vrlo velika ličnost preporučila mi je pod imenom Keti. Nisam pitala za njeno drugo ime.

— Keti? — uzviknu miledi. — Šta, jeste li uvereni?…

— Da se tako zove? Jesam, gospođo; da je ne poznajete?

Miledi se nasmeši u sebi, pomislivši da je ta mlada žena možda njena bivša sobarica. S uspomenom na ovu mladu devojku bila je skopčana jedna gnevna uspomena i želja za osvetom preobrazi crte miledine, koje, uostalom, gotovo odmah uzeše ponovo miran i ljubazan osmeh koji ova žena od stotinu lica beše za časak izgubila.

— A kad ću moći videti tu mladu gospođu, prema kojoj već osećam tako veliku naklonost? — upita miledi.

— Večeras — reče kaluđerica — ili još u toku dana. Ali vi mi rekoste da već četiri dana putujete; jutros ste ustali u pet časova, prema tome, mora da vam je potreban odmor. Lezite i spavajte, probudićemo vas kad bude vreme ručku.

Mada se miledi, pod uticajem nadražaja koje je nova avantura izazvala u njenom srcu željnom spletaka, mogla sasvim proći sna, ona ipak primi ponudu igumanijinu. Za poslednjih dvanaest ili petnaest dana beše prošla kroz tolika razna uzbuđenja da joj je duši bio potreban odmor, iako je njeno čelično telo moglo još izdržati umor.

Ona se, dakle, oprosti s kaluđericom i leže, uspavljujući se mislima o osveti, na koje ju je, naravno, navelo ime Keti. Sećala se onog gotovo neograničenog obećanja koje joj je dao kardinal, ako uspe u svom preduzeću. Kako je uspela, d’Artanjan je bio njen.

Samo ju je jedno plašilo: sećanje na njenog muža, grofa od Fere, za koga je mislila da je mrtav ili bar van Francuske, a koga je našla u Atosu, najboljem prijatelju d’Artanjanovom.

Ali, ako je prijatelj d’Artanjanov, morao je ovome pomagati u svim podvizima pomoću kojih je kraljica izigrala namere Njegove preuzvišenosti; ako je prijatelj d’Artanjanov, neprijatelj je kardinalov; i ona će, bez sumnje, uspeti da ga uvuče u osvetu, u čijim se naborima nadala ugušiti mladog musketara.

Sve ove nade behu za miledi prijatne misli, zanoseći se njima, ona ubrzo zaspa.

Probudio ju je jedan umiljat glas koji se čuo kraj njene postelje. Otvorila je oči i ugledala nastojnicu s jednom mladom ženom plave kose i nežna lica, koja ju je gledala očima punim usrdne radoznalosti.

Lice ove mlade žene bilo joj je sasvim nepoznato; one su vrlo pažljivo posmatrale jedna drugu, uz uobičajene pozdrave; obe behu vrlo lepe, ali sasvim različite lepote. Miledi se, međutim, nasmeši kad vide da je mnogo odmakla mladoj ženi u otmenom držanju i aristokratskom ponašanju. Istina, monaško odelo koje je mlada žena imala na sebi nije bilo najprikladnije da izdrži borbu ove vrste.

Igumanija ih predstavi jednu drugoj; i kad je ovu formalnost ispunila, ostavi obe mlade žene, pošto ju je dužnost zvala u crkvu.

Videći miledi u postelji, mlada žena htede da pođe za igumanijom, ali je miledi zadrža.

— Kako, gospođo, — reče joj — tek što sam vas videla, pa već hoćete da me lišite vašeg prisustva, na koje sam, međutim, pravo da vam kažem, računala dok budem ovde?

— Ne, gospođo, — odgovori mlada žena — samo sam se bojala da sam izabrala rđavo vreme; spavali ste, umorni ste.

— A šta može tražiti onaj ko spava? — reče miledi. — Prijatnost kad se probudi. Tu prijatnost vi ste mi stvorili; pustite me da uživam u njoj.

I, uzevši je za ruku, ona je privuče jednoj naslonjači blizu svoje postelje. Mlada žena sede.

— Bože moj — reče ona — kako sam nesrećna! Ima već šest meseci kako sam ovde, bez ikakve razonode; vi dođoste, vaše prisustvo trebalo je da mi bude prijatno društvo, a ja eto, po svoj prilici, idem uskoro iz manastira.

— Kako — reče miledi — idete uskoro?

— Tako se bar nadam — reče mlada žena sa izrazom radosti koju ni najmanje nije pokušala da prikrije.

— Meni, čini mi se, rekoše da ste dosta prepatili od kardinala — nastavi miledi — to bi bio razlog više da budemo prijateljice.

— Dakle, istina je što mi je rekla naša dobra mati, da ste i vi žrtva tog pakosnog popa?

— Pst! — reče miledi — čak ni ovde ne govorimo tako o njemu; sva moja nesreća potiče otuda što sam otprilike to što ste vi sad rekli kazala pred jednom ženom za koju sam mislila da mi je prijateljica i koja me je izdala. A i vi ste žrtva izdaje?

— Nisam — reče mlada žena — ja sam žrtva svoje odanosti prema jednoj ženi koju sam volela i za koju bih onda, pa i sada, dala svoj život.

— I koja vas je napustila, je l’te?

— Bila sam toliko nepravedna da sam tako mislila, ali pre dva-tri dana dobila sam dokaza o protivnom, a za to zahvaljujem bogu; vrlo bi mi teško pala pomisao da me je zaboravila. Ali vi, gospođo, — nastavi mlada žena — vi ste, čini mi se, slobodni i samo do vas stoji da pobegnete.

— A kuda ću: bez prijatelja, bez novaca, u kraju Francuske koji mi je nepoznat, u koji nikad nisam dolazila?

— O! — uzviknu mlada žena — što se tiče prijatelja, naći ćete ih svuda gde god se pokažete; vi izgledate tako dobri i tako ste lepi!

— To nimalo ne smeta — nastavi miledi, razvlačeći svoj osmeh tako da dobije anđelski izraz — da budem sama i da mi ne daju mira.

— Slušajte — reče mlada žena — treba se nadati u boga; uvek dođe trenutak kad nas dobro koje smo učinili zastupa pred bogom; i, vidite, možda je vaša sreća, ma kako da sam slaba i nemoćna, što ste naišli na mene, jer ako iziđem odavde, ja ću imati nekoliko moćnih prijatelja koji će se, pošto su se borili za mene, moći boriti i za vas.

— O, kad sam rekla da sam sama — reče miledi, nadajući se da će govoreći o samoj sebi navesti mladu ženu da govori — nisam htela reći da nemam poznanika na velikim položajima, ali ti moji poznanici i sami drhte pred kardinalom; ni sama kraljica ne usuđuje se da me brani od strašnog ministra; ja imam dokaza da je Njeno veličanstvo, iako je u nje dobro srce, u više prilika bilo primorano ostaviti gnevu Njegove preuzvišenosti ličnosti koje su joj činiie usluge.

— Verujte mi, gospođo, moglo je izgledati da je kraljica napustila te ličnosti, ali u to ne treba verovati; što su više gonjene, kraljica utoliko više misli na njih, i često, u trenutku kad se najmanje nadaju, dobiju dokaza da se misli na njih.

— Verujem — reče miledi — kraljica je tako dobra!

— Oh, vi je, dakle, poznajete, tu lepu i plemenitu kraljicu, kad tako govorite o njoj! — uzviknu mlada žena sa oduševljenjem.

— To jest — nastavi miledi — nju lično nemam čast poznavati, ali poznajem dosta njenih najprisnijih prijatelja; poznajem gospodina od Pitanža, poznavala sam u Engleskoj gospodina Dižara, poznajem gospodina od Trevila.

— Gospodina od Trevila! — uzviknu mlada žena — poznajete g. od Trevila!

— Da, i to vrlo dobro.

— Kapetana kraljevih musketara?

— Kapetana kraljevih musketara.

— O, pa mi ćemo, videćete, ubrzo postati dobre poznanice, gotovo prijateljice! Ako poznajete gospodina od Trevila, morali ste ići k njemu.

— Često! — reče miledi, koja se, videći da laž ima uspeha, reši da tera tako do kraja.

— Kod njega ste morali videti neke od njegovih musketara?

— Sve one koje obično prima! — odgovori miledi, koju ovaj razgovor stvarno poče da zanima.

— Imenujte mi nekoliko njih koje poznajete, pa ćete videti da su moji prijatelji.

— Pa — reče miledi zbunjeno — poznajem gospodina od Suvinjija, gospodina od Kutivrona, gospodina od Ferisaka.

Mlada žena ostavi je da govori i kad vide da miledi zastade, ona reče:

— Ne poznajete jednog plemića po imenu Atos?

Miledi preblede kao čaršaf na kome je ležala i, ma koliko da je vladala sobom, ne mogade se uzdržati da ne uzvikne, uhvativši za ruku mladu ženu i proždirući je pogledom.

— Šta vam je? Oh, bože — upita sirota žena — da nisam rekla šta što vas je uvredilo?

— Ne, ali to me je ime potreslo, jer sam i ja poznavala tog plemića, pa mi se učinilo neobično da nađem nekog koji kao da ga mnogo poznaje.

— Oh, da, mnogo, mnogo! Ne samo njega no i njegove prijatelje: gospodu Portosa i Aramisa!

— Istina, i njih poznajem! — uzviknu miledi, koja oseti kako joj hladnoća obuze srce.

— E, ako ih poznajete, onda zacelo znate da su dobri i iskreni prijatelji; što se ne obratite ma njih ako vam je potrebna zaštita?

— To jest — promuca miledi — ne poznajem se upravo ni s jednim od njih lično; znam ih otuda što sam mnogo slušala o njima od jednog njihovog prijatelja, gospodina d’Artanjana.

— Poznajete gospodina d’Artanjana! — uzviknu sad mlada žena, uhvativši za ruku miledi i proždirući je očima.

Zatim, zapazivši neobičan izraz miledinog pogleda, reče:

— Oprostite, gospođo, kako ga poznajete?

— Pa, kao prijatelja — odgovori miledi zbunjeno.

— Nije istina, gospođo, — reče mlada žena — vi ste bili njegova dragana.

— Vi ste to bili, gospođo, — uzviknu na to miledi,

— Ja!

— Jest, vi; sad vas poznajem: vi ste gospođa Bonasije.

Mlada žena trže se, iznenađena i uplašena.

— O, ne odričite! Odgovorite! — nastavi miledi.

— E pa jest, gospođo, — reče gđa Bonasije — jesmo li suparnice?

Miledino lice obuze tako divlja vatra da bi gđa Bonasije u svakoj drugoj prilici pobegla od straha, ali ona se sva beše predala svojoj ljubomori.

— Recite, gospođo, — nastavi gđa Bonasije s odlučnošću za koju ne bi čovek mislio da je sposobna — jeste li bili ili ste sad njegova dragana?

— Oh, ne — uzviknu miledi glasom koji nije ni najmanje davao povoda da se posumnja u istinitost njenih reči — nikad, nikad!

— Verujem vam — reče gđa Bonasije — ali zašto ste onda onako uzviknuli?

— Kako, ne razumete? — reče miledi, koja beše došla k sebi iz zabune i povratila potpuno prisustvo duha.

— Kako mogu da razumem? Ja ne znam ništa.

— Ne razumete da me je d’Artanjan, kao prijatelj, uzeo za poverenicu?

— Istina!

— Ne razumete da ja znam sve: vašu otmicu iz kućice u Sen-Kluu, njegovo očajanje, očajanje njegovih prijatelja, njihovo uzaludno traganje od tog trenutka! I kako da se ne čudim, kad sam se, i ne sluteći, našla pred vama, vama o kojoj smo tako često zajedno govorili, vama koju on voli svom dušom svojom, vama koju sam zavolela pre nego što sam vas i videla. Ah, draga Konstancija, jedva jednom da vas nađem, da vas vidim!

I miledi pruži ruke gđi Bonasije, koja je, potpuno ubeđena ovim što je čula, gledala u ovoj ženi, za koju je pre jednog trenutka mislila da joj je suparnica, samo iskrenu i odanu prijateljicu.

— Oh, oprostite mi, oprostite mi! — uzviknu ona i pade joj na grudi. — Ja ga tako volim!

Ove dve žene ostadoše neko vreme zagrljene. Nema sumnje, da je snaga miledina bila kolika njena mržnja, gđa Bonasije izišla bi samo mrtva iz ovog zagrljaja. Ali, ne mogući da je udavi, ona se nasmeši na nju.

— O, lepa moja, mila moja, — reče miledi — kako sam srećna što vas vidim! — Pustite me da vas gledam.

I, govoreći ove reči, ona je doista proždiraše pogledom.

— Jest, vi ste to. Ah, po onome što mi je rekao poznajem vas, sasvim vas poznajem.

Jadna mlada žena nije mogla ni slutiti kakve su se strašne misli krile iza ovog čistog čela, iza ovih tako svetlih očiju, u kojima je čitala samo naklonost i saučešće.

— Vi onda znate šta sam prepatila — reče gđa Bonasije — pošto vam je rekao šta je sam prepatio, ali patiti za njega, to je sreća.

Miledi mehanički prihvati:

— Jest, to je sreća.

Ona je mislila na drugo nešto.

— A posle — nastavi gđa Bonasije — moje muke primiču se kraju; sutra, večeras možda, videću ga i onda prošlosti neće biti više.

— Večeras? Sutra? — uzviknu miledi, koju ove reči trgoše iz zanosa. — Šta hoćete time da kažete? Da ne očekujete kakav glas od njega?

— Očekujem njega lično.

— Njega lično, d’Artanjan ovde!

— On glavom.

— Ali to nije mogućno! On je u opsadi La Rošela s kardinalom i vratiće se tek kad varoš bude osvojena.

— Vi mislite tako, ali zar ima šta što je nemogućno mome d’Artanjanu, plemenitom i časnom vitezu!

— O, to vam ne verujem!

— Onda čitajte! — reče nesrećna mlađa žena u svom preteranom ponosu i radosti, pružajući miledi jedno pismo.

„Rukopis gospođe od Ševreza!” reče u sebi miledi. „Ah, znala sam ja da su s njom u vezi.”

I ona žudno pročita ovih nekoliko redaka:

Drago dete, budite spremni; naš prijatelj videće vas skoro, i videće vas zato da vas oslobodi zatvora u kome ste radi vaše sigurnosti morali biti sakriveni; spremite se, dakle, za polazak, i ne gubite nikad nadu u nas.

Naš dobri Gaskonjac pokazao se opet čestit i veran kao i uvek; recite mu da mu neko mnogo zahvaljuje na učinjenoj opomeni.

— Jest, jest — reče miledi — pismo je jasno; znate li kakva je to opomena?

— Ne znam, ali mislim da je izvestio kraljicu o nekoj novoj kardinalovoj spletki.

— Da, bez sumnje je to! — reče miledi, vraćajući pismo gđi Bonasije i oborivši na grudi svoju zamišljenu glavu.

U tom trenutku ču se konjski galop.

— Oh — uzviknu gđa Bonasije i pritrča prozoru — da nije već on?

Miledi ostade u postelji, okamenjena od iznenađenja; toliko je neočekivanih stvari navalilo na nju ujedanput da sad prvi put izgubi glavu.

— On! On! — promrmlja — Da nije on? I ostade u postelji ukočenih očiju.

— Na žalost, nije! — reče gđa Bonasije. — Ovo je neki čovek koga ne poznajem i koji kao da ide ovamo; jest, usporio je hod, stade pred vratima, zvoni.

Miledi skoči s postelje.

— Jeste li sigurni da nije on? — reče.

— Oh, da, sasvim sigurna!

— Možda ste rđavo videli.

— O, poznala bih ga da vidim samo pero njegovog šešira, krajičak njegovog ogrtača.

Miledi se za to vreme oblačila.

— I taj čovek dolazi ovamo, velite?

— Da, ušao je već.

— Zacelo dolazi vas ili mene radi.

— Oh, bože, kako ste uzbuđeni!

— Jesam, priznajem, ja nemam toliko poverenja koliko vi, svega se bojim od kardinala.

— Pst! — reče gđa Bonasije — Ide neko! I doista, vrata se otvoriše i igumanija uđe.

— Jeste li vi došli iz Bulonje? — upita ona miledi.

— Jest, ja sam — odgovori ova, trudeći se da povrati svoju hladnokrvnost — ko me traži?

— Jedan čovek koji neće da kaže svoje ime, ali koji dolazi od strane kardinalove.

— I hoće da govori sa mnom? — upita miledi.

— Hoće da govori s gospođom koja je došla iz Bulonje.

— Pustite ga onda, gospođo, molim vas.

— Oh, bože moj, bože moj! — reče gđa Bonasije — da vam ne nosi kakav rđav glas.

— Toga se i ja bojim.

— Ostavljam vas s tim strancem, ali čim ode, doći ću, ako dopustite.

— Dođite, molim vas.

Igumanija i gđa Bonasije iziđoše.

Miledi ostade sama, očiju uprtih u vrata; posle jednog trenutka ču se na stepenicama zvek mamuza, koraci se približiše, vrata se otvoriše i jedan čovek se pojavi.

Miledi uzviknu od radosti; taj čovek beše grof od Rošfora, slepo odana duša Njegove preuzvišenosti.

XXXII

DVE VRSTE DEMONA

— Oh — uzviknuše u isti mah Rošfor i miledi — vi ste to!

— Da, ja sam.

— Dolazite iz?… — upita miledi.

— Iz La Rošela, a vi?

— Iz Engleske.

— Bakingem?

— Mrtav ili opasno ranjen; kako sam otputovala ne mogući od njega ništa dobiti, jedan fanatik ga je ubio.

— Ah — reče Rošfor sa osmehom — to je vrlo srećan slučaj! Njegova preuzvišenost biće vrlo zadovoljna. Jeste li ga izvestili?

— Pisala sam mu iz Bulonje. Ali otkud vi ovde?

— Njegova preuzvišenost, zabrinuta, poslala me je da vas potražim.

— Ja sam tek juče došla.

— A šta ste radili od juče?

— Nisam gubila vremena.

— Mogu misliti!

— Znate li koga sam našla ovde?

— Ne znam.

— Pogodite.

— Kako mogu da pogodim?…

— Onu mladu ženu koju je kraljica oslobodila zatvora.

— Draganu onog malog d’Artanjana?

— Da, gospođu Bonasije, čije sklonište kardinal nije znao.

— No — reče Rošfor — opet jedan srećan slučaj kao onaj prvi; gospodin kardinal zaista ima sreće.

— Pomislite kako sam se začudila — nastavi miledi — kad sam se našla pred tom ženom.

— Poznaje li vas?

— Ne.

— Onda vas gleda kao tuđinku.

Miledi se nasmeši.

— Ja sam joj najbolja prijateljica.

— Moje mi časti, draga grofice, — reče Rošfor — samo ste vi u stanju činiti takva čuda.

— I došla sam baš kad treba, viteže, — reče miledi — je l’ znate šta se događa?

— Ne znam.

— Sutra ili prekosutra doći će po nju s kraljičinim nalogom.

— Istina! A ko?

— D’Artanjan i njegovi prijatelji.

— Zaista, ti tako daleko idu da ćemo biti primorani baciti ih u Bastilju.

— Zašto to nije već učinjeno?

— Šta ćete! Kardinal oseća prema tim ljudima neku naklonost koju ne razumem.

— Je li istina?

— Sasvim.

— Onda mu kažite ovo, Rošfore; kažite mu da su ta četiri čoveka čula naš razgovor u krčmi „Kod crvenog golubarnika”; kažite mu da je po njegovom odlasku jedan od njih došao k meni i silom mi oteo dopuštenje koje mi je dao; kažite mu da su oni izvestili lorda Vintera o mom prelasku u Englesku i da umalo i ovaj moj zadatak nisu izigrali, kao što su izigrali i onaj s brilijantskim resama; kažite mu da se od ove četvorice samo dvojice treba bojati, d’Artanjana i Atosa; i kažite mu da je treći, Aramis, ljubavnik gospođe od Ševreza; toga treba ostaviti u životu, može nam biti od koristi, pošto znamo njegovu tajnu; što se tiče četvrtoga, Portosa, to je jedna sujetna budala, o kome neka i ne vodi računa.

— Ali ta četiri čoveka sad su u opsadi La Rošela.

— I ja sam tako mislila, ali iz jednog pisma, koje je gospođa Bonasije dobila od gospođe od Ševreza i koje je bila tako nesmotrena da mi pokaže, zaključila sam da ta četiri čoveka, naprotiv, dolaze da je odvedu odavde.

— Do đavola, šta da se radi?

— Šta vam je rekao kardinal o meni?

— Da uzmem vaše pismene ili usmene vesti, da se vratim poštom i, kad bude doznao šta ste učinili, videće šta treba da radite.

— Treba, dakle, da ostanem ovde?

— Ovde ili u okolini.

— Ne možete me povesti sa sobom?

— Ne mogu, zapovest je izrična; u okolini logora mogao bi vas ko poznati i vaše prisustvo kompromitovalo bi Njegovu preuzvišenost.

— Dakle, treba da čekam ovde ili u okolini?

— Samo, kažite mi unapred gde ćete čekati kardinalova uputstva, kako bih znao gde ću vas naći.

— Slušajte, po svoj prilici neću moći ostati ovde.

— Zašto?

— Vi zaboravljate da moji neprijaterji mogu svakog časa doći.

— To je istina; pa to će ta ženica umaći Njegovoj preuzvišenosti.

— O — reče miledi sa osmehom koji je samo njoj bio svojstven — vi zaboravljate da sam joj ja najbolja prijateljica.

— Da, to je istina; dakle, mogu reći kardinalu u pogledu te žene…

— Da se ništa ne brine.

— To je sve?

— On će znati šta to znači.

— Pogodiće. Sad, šta treba ja da radim?

— Da se smesta vratite; čini mi se da novosti koje nosite zaslužuju da se pohita.

— Ali kola su mi se slomila na ulasku u Lilije.

— Divota!

— Kako, divota?

— Tako, vaša su kola potrebna meni.

— A kako ću ja otići?

— Na konju.

— Lako je vama govoriti, ali sto osamdeset milja…

— Šta je to?

— Preći ću ih. Dalje?

— Dalje: kad dođete u Lilije, poslaćete mi vaša kola i zapovedićete svome slugi da mi se stavi na raspolaganje.

— Dobro.

— Vi, bez sumnje, imate pri sebi kakvu kardinalovu zapovest?

— Imam opšte ovlašćenje.

— Pokažite ga igumaniji i kažite joj da ćete danas ili sutra poslati po mene i da ću morati ići s ličnošću koja bude došla u vaše ime.

— Vrlo dobro!

— Nemojte zaboraviti da se izražavate o meni oštro kad budete govorili s igumanijom.

— Zašto?

— Ja sam žrtva kardinalova. Treba da ulijem poverenje jadnoj gospođi Bonasije.

— Tako je. Sad, hoćete li da mi napišete izveštaj o svemu šta se dogodilo?

— Pa ja sam već ispričala događaje; imate dobro pamćenje, ponovite sve što sam vam rekla; hartija se lako izgubi.

— To je istina; samo da znam gde ću vas naći, da ne lutam uzalud po okolini.

— Imate pravo, stanite.

— Hoćete li jednu mapu?

— O, ja poznajem ovaj kraj vrlo dobro.

— Vi? A kad ste dolazili ovamo?

— Ovde sam odrasla.

— Je li istina?

— Kao što vidite, dobro je to kad se negde odraste.

— Gde ćete me, dakle, čekati?

— Stanite da se malo promislim; ha, u Armantijeru!

— Šta je to Armantijer?

— Jedna varošica na Lisi; treba samo da pređem preko reke, pa sam u stranoj zemlji.

— Prekrasno, ali, razume se, preći ćete je samo u slučaju opasnosti.

— Naravno.

— A u tom slučaju kako ću znati gde ste?

— Nije vam potreban vaš lakej?

— Nije.

— Je li pouzdan čovek?

— Vrlo pouzdan.

— Dajte mi ga onda; kako ga niko ne poznaje, ostaviću ga ovde i on će vas dovesti tamo gde budem.

— I vi rekoste da ćete me čekati u Armantijeru?

— U Armantijeru.

— Napišite mi to ime na jednom parčetu hartije, bojim se da ga ne zaboravim; ime varoši ne može vas koimpromitovati, je l’ te?

— He, ko zna? Ali šta mu drago — reče miledi i ispisa ovo ime na jednom komadu hartije — neka se kompromitujem.

— Tako! — reče Rošfor i uze iz miledinih ruku hartiju, koju savi i metnu u postavu svoga šešira — uostalom, ne brinite se, ako izgubim ovu hartiju, ja ću, kao ono deca, celim putem ponavljati to ime. Sad, imamo li još šta?

— Čini mi se da nemamo.

— Promislimo dobro; Bakingem mrtav ili opasno ranjen; četiri musketara čula vaš razgovor s kardinalom; lord Vinter izvešten o vašem dolasku u Portsmut; d’Artanjan i Atos u Bastilju; Aramis ljubavnik gospođe od Ševreza; Portos sujetna budala; gospođa Bonasije pronađena; mog lakeja da vam stavim na raspolaganje; da vas predstavim kao žrtvu kardinalovu kako igumanija ne bi ništa posumnjala; Armantijer na obalama Lise. Je li tako?

— Zaista, dragi viteže, vi imate neobično dobro pamćenje. A da, dodajte još nešto…

— Šta?

— Videla sam vrlo lepu šumu do manastirske bašte; kažite da mi je dopuštena šetnja po toj šumi; ko zna, možda ću morati izići na baštenska vrata.

— Vi pomišljate na sve.

— A vi zaboravljate jedno…

— Šta?

— Da me pitate treba li mi novaca.

— Imate pravo. Koliko hoćete?

— Sve zlato koje imate pri sebi.

— Imam otprilike pet stotina pistola.

— I ja imam toliko; s hiljadu pistola može se otkloniti svaka neprilika; ispraznite svoje džepove.

— Evo.

— Tako! A kad ćete na put?

— Za jedan čas; samo da se prihvatim malo i za to vreme poslaću da mi se nabavi jedan poštanski konj.

— Divota! Zbogom, viteže!

— Zbogom, grofice!

— Preporučite me kardinalu!

— Preporučite me satani!

Miledi i Rošfor osmehnuše se i rastadoše.

Posle jednog časa Rošfor odjuri u trku; pet časova posle toga prošao je kroz Aras.

Naši čitaoci već znaju kako ga je d’Artanjan poznao i kako je ovaj susret, ulivajući zebnju musketarima, ubrzao njihov put.

XXXIII

KAP VODE

Čim je Rošfor izišao, gđa Bonasije uđe. Ona zateče miledi veoma raspoloženu.

— Dakle — reče mlada žena — dogodilo se ono čega ste se bojali; večeras ili sutra poslaće kardinal po vas.

— Ko vam je to rekao, dete moje? — upita miledi.

— Čula sam iz usta samoga glasnika.

— Hodite, sedite ovde pored mene — reče miledi.

— Evo me.

— Čekajte da vidim da nas ko ne sluša.

— Na što ta obazrivost?

— Čućete.

Miledi ustade i priđe vratima, otvori ih, pogleda u hodnik, pa se vrati i sede pored gđe Bonasije.

— Dakle, dobro je odigrao svoju ulogu?

— Ko to?

— Onaj što se predstavio igumaniji kao kardinalov izaslanik.

— Dakle, igrao je neku ulogu?

— Da, dete moje.

— Taj čovek nije, dakle…

— Taj je čovek — reče miledi spustivši glavu —; moj brat.

— Vaš brat! — uzviknu gđa Bonasije.

— Samo vi znate za ovu tajnu, drago dete; ako je ma kome poverite, ja sam propala, a i vi, možda.

— Oh, bože moj!

— Slušajte šta je bilo; moj brat, koji mi je dolazio upomoć da me odvede odavde silom, ako ustreba, sreo je kardinalovog izaslanika koji je dolazio po mene, i pošao je za njim. Kad je došao na jedno zabačeno i usamljeno mesto, uzeo je mač u ruku i pozvao izaslanika da mu preda hartije koje je nosio; izaslanik htede da se brani i moj ga je brat ubio.

— Oh — reče gđa Bonasije i uzdrhta.

— To je bio jedini način. Moj se brat reši tada da silu zameni lukavstvom; uzeo je hartije, predstavio se kao kardinalov izaslanik i za čas-dva doći će po mene kola od Njegove preuzvišenosti.

— Razumem; ta kola poslaće vam vaš brat.

— Tako je; ali to nije sve; to pismo koje ste dobili i za koje mislite da je od gospođe od Ševreza…

— No?

— Lažno je.

— Kako to?

— Jest, lažno; to je zamka da se ne protivite kad budu došli po vas.

— Ali d’Artanjan će doći po mene.

— Nemojte se varati, d’Artanjan i njegovi prijatelji još su u opsadi La Rošela.

— Otkud to znate?

— Moj je brat sreo kardinalove ljude u musketarskom odelu. Oni bi vas pozvali, vi biste mislili da imate pred sobom prijatelje, i tako bi vas uhvatili i odveli u Pariz.

— Oh, bože moj, izgubila sam svako prisustvo duha u ovom haosu nedela. Ako ovako ustraje — reče gđa Bonasije i prinese ruku čelu — osećam da ću poludeti.

— Stanite…

— Šta?

— Čujem topot konja, to je konj moga brata koji odlazi; hoću da mu kažem poslednje zbogom, hodite.

Miledi otvori prozor i dade znak gđi Bonasije da joj priđe. Mlada žena priđe. Rošfor je prolazio u galopu.

— Zbogom, brate! — uzviknu miledi.

Vitez diže glavu, spazi obe mlade žene i, ne zaustavljajući se, mahnu miledi prijateljski rukom.

— Dobri moj Đorđe! — reče ova, zatvarajući prozor s izrazom lica u kome se ogledala ljubav i seta.

I ona se vrati na svoje mesto, kao da je utonula u razmišljanja sasvim lična.

— Draga gospođo, — reče gđa Bonasije — oprostite što vas prekidam, ali šta mi savetujete da radim? Bože moj, vi imate više iskustva no ja, ja vas slušam.

— Pre svega — reče miledi — mogućno je da se varam, i da će vam d’Artanjan i njegovi prijatelji doista doći u pomoć.

— Oh, to bi bilo isuviše lepo — uzviknu gđa Bonasije — ali ja nisam te sreće.

— Onda bi prosto bilo pitanje vremena, ko prvi dođe. Ako vaši prijatelji budu brži, spaseni ste; ako budu brži kardinalovi ljudi, izgubljeni ste.

— Oh, da, da, izgubljena bez ikakve milosti! Šta, dakle, da radim? Šta da radim?

— Ima jedno sredstvo sasvim prosto, sasvim prirodno…

— Koje, recite.

— Da čekate, skriveni u okolini, i da se tako uverite ko su ljudi koji budu došli po vas.

— Ali gde da čekam?

— O, to nije teško; i ja sama ostaću i sakriću se na nekoliko milja odavde, dok mi brat ne dođe; povešću i vas sa sobom, pa ćemo se sakriti i čekati zajedno.

— Ali neće me pustiti odavde, ja sam ovde kao u zatvoru.

— Kako se misli da odlazim po zapovesti kardinalovoj, niko neće pomisliti da vam je stalo da me pratite.

— Pa?

— Kad budu kola pred vratima, vi ćete mi reći zbogom, popećete se u kola da me zagrlite i poslednji put; sluga moga brata, koji će doći po mene, po dobivenim uputstvima daće znak postiljonu i mi ćemo odjuriti u galopu.

— Ali d’Artanjan, d’Artanjan, ako dođe?

— Zar mi to nećemo znati?

— Kako?

— Ništa lakše. Vratićemo u Betunu slugu moga brata, na koga se, kao što sam vam rekla, možemo osloniti; on će se prerušiti i nastaniti preko puta manastira; ako dođu kardinalovi ljudi on će ćutati; a ako dođe d’Artanjan sa svojim prijateljima, dovešce ih k nama.

— On ih, dakle, poznaje?

— Naravno, zar nije video d’Artanjana kod mene?

— Oh, da, da, imate pravo; i tako, sve je u najboljem redu, ali da se ne udaljavamo mnogo odavde.

— Sedam do osam milja najviše; zadržaćemo se na granici, na primer, i na prvi znak opasnosti izići ćemo iz Francuske.

— A šta ćemo dotle?

— Čekaćemo.

— Ali ako dođu?

— Kola moga brata doći će pre njih.

— Ako ne budem tu kad dođu po vas, na primer, ako budem za ručkom ili za večerom?

— Predložiću vam onda nešto.

— Šta?

— Zamolite vašu dobru igumaniju za dopuštenje da ručavate sa mnom, kako bismo bile što više zajedno.

— Da li će ona to dopustiti?

— Zašto da ne dopusti?

— Oh, vrlo dobro! Na taj način nećemo se ni za časak rastajati.

— Siđite, dakle, i zamolite je. Meni je nešto glava teška, idem da se malo prošetam po bašti.

— Idite; a gde ću vas naći?

— Ovde, za jedan čas.

— Ovde, za jedan čas! Oh, vi ste vrlo dobri, i ja vam zahvaljujem.

— Kako da se ne brinem za vas? I da niste tako lepi i tako dobri, zar vi niste prijateljica jednog od mojih najboljih prijatelja?

— Dragi moj d’Artanjan? Oh, kako će vam biti zahvalan!

— Ja se nadam. Sad, pošto smo se dogovorile, siđimo.

— Vi ćete u baštu?

— Da.

— Idite ovim hodnikom i jedne male stepenice odvešće vas tamo.

— Vrlo dobro, hvala vam!

I obe žene rastadoše se s ljubaznim osmehom.

Miledi beše rekla istinu; glava joj je doista bila teška, jer su joj se nesređeni planovi vrzli po pameti kao haos. Bilo joj je potrebno da bude sama kako bi malo sredila svoje misli. Budućnost joj je bila nejasna pred očima; trebalo joj je malo mira i tišine da svojim mislima, koje su bile zbunjene, da jasan oblik, utvrđen plan.

Najvažnije je bilo da odvede gđu Bonasije, da je ostavi na sigurnom mestu i da je po potrebi upotrebi kao taoca. Miledi se poče bojati ishoda ovog strahovitog dvoboja, u kome su njeni neprijatelji pokazali toliko istrajnosti koliko je ona pokazala ogorčenosti.

Kao što smo rekli, za nju je bilo glavno da ima u rukama gđu Bonasije. Gđa Bonasije bila je život d’Artanjanov, više nego njegov život, bila je život žene koju je voleo; bila je, u slučaju nevolje, sredstvo da se pregovara i da se dobiju povoljni uslovi.

I s tim je bila gotova: gđa Bonasije, nimalo nepoverljiva, ići će s njom; kad se jednom bude sakrila s njom u Armantijeru, lako je bilo ubediti je da d’Artanjan nije ni dolazio u Betunu. Najdalje za petnaest dana Rošfor će se vratiti; za tih petnaest dana ona bi smislila kako da se osveti četvorici prijatelja. Bogu hvala, ne bi joj bilo dosadno, jer bi imala najprijatniju zabavu koju događaji mogu dati jednoj ženi njenog karaktera; da usavrši jednu osvetu.

Zaneta ovim mislima, ona je pogledala oko sebe i sređivala u svojoj glavi raspored bašte. Miledi je bila kao dobar vojskovođa, koji u isti mah predviđa i pobedu i poraz, i koji je gotov, prema izgledu bitke, da nastupa ili da se povlači.

Posle jednog časa ona ču kako je zove neki blag glas; to beše glas gđe Bonasije. Dobra igumanija pristala je, naravno, na sve, i još tog dana trebalo je da večeraju zajedno.

Kad su došle u dvorište, one čuše neka kola koja stadoše pred vratima. Miledi oslušnu.

— Čujete li? — reče.

— Da, neka kola.

— To su kola koja nam šalje moj brat.

— Oh, bože moj!

— Hrabro samo!

Na vratima manastirskim začu se zvono; miledi se ne beše prevarila.

— Idite u vašu sobu — reče ona gđi Bonasije — bez sumnje imate kakav nakit koji želite poneti.

— Imam njegova pisma — reče ona.

— Lepo, idite po njih i dođite u moju sobu; večeraćemo na brzu ruku; možda ćemo i jedan deo noći putovati, zato treba da se potkrepimo.

— Veliki bože — reče gđa Bonasije, metnuvši ruku na grudi — srce me guši, ne mogu da idem.

— Hrabro, samo hrabro! Pomislite da ste za četvrt časa spaseni i da to što činite činite njega radi.

— Oh, da, sve za njega. Vi ste mi povratili hrabrost jednom jedinom reči; idite, ja ću odmah doći.

Miledi se živo pope u svoju sobu; u njoj nađe Rošforovog lakeja i dade mu uputstva.

Trebalo je da čeka pred vratima; ako bi se slučajno musketari pojavili, kola bi odjurila u galopu, obišla manastir i otišla u jedno seoce, na drugoj strani šume, da sačekaju miledi. U tom slučaju miledi bi prošla kroz baštu i otišla u selo peške; mi smo već rekli, miledi je odlično poznavala ovaj kraj Francuske.

Ako se musketari ne bi pojavili, stvar bi išla kako je ugovoreno: gđa Bonasije popela bi se u kola pod izgovorom da joj kaže zbogom i ona bi je odvela.

Gđa Bonasije uđe i, da bi otklonila od sebe svaku sumnju, miledi pred njom ponovi lakeju sav poslednji deo svojih uputstava.

Miledi postavi nekoliko pitanja o kolima; to behu dvokolice sa tri konja, koje je terao postiljon. Rošforov lakej trebalo je da ide napred kao kurir.

Miledi nije imala prava što se bojala da gospođa Bonasije ne posumnja šta; sirota mlada žena bila je isuviše čedna da bi mogla zamisliti takvu pokvarenost u jedne žene; uostalom, ime grofice Vinter, koje je čula od igumanije, bilo joj je sasvim nepoznato; a nije čak ni znala da je jedna žena imala toliko velikog i tako kobnog udela u nesrećama njenog života.

— Kao što vidite — reče miledi kad je lakej izišao — sve je spremno. Igumanija ne sluti ništa i misli da me vode po zapovesti kardinalovoj. Ovaj ce čovek izdati poslednje zapovesti; uzmite šta, srknite malo vina pa da idemo.

— Jest — reče mehanički gđa Bonasije — jest, da idemo.

Miledi joj dade znak da sedne pored nje, nali joj čašicu španskog vina i pruži joj malo bela mesa od piletine.

— Vidite — reče joj — da nam sve pomaže: noć se već spušta; u zoru bićemo u našem skloništu i niko neće ni slutiti gde smo. Zato, hrabro samo, uzmite šta.

Gđa Bonasije nesvesno uze nekoliko zalogaja i okvasi usne vinom.

— Ne tako — reče miledi i prinese svoju čašu ustima — ovako kao ja.

Ali u trenutku kad je prinela čašu ustima ruka joj zastade; čula je kao neki udaljen topot koji se približavao i gotovo u isti mah učini joj se da čuje rzanje konja.

Ovaj topot trže je iz raspoloženja kao što bura probudi čoveka iz kakvog lepog sna; ona preblede i potrča prozoru, dok se gđa Bonasije, koja ustade uzdrhtala, naslanjala na stolicu da ne padne.

Još se ništa nije videlo, samo se čuo topot koji se sve više približavao.

— Oh, bože moj! — reče gđa Bonasije — kakav je to topot?

— To su naši prijatelji ili naši neprijatelji — reče miledi sa svojom strašnom hladnokrvnošću — ostanite gde ste, ja ću vam reći ko je.

Gđa Bonasije ostade stojeći, nema, nepomična i bleda kao kip.

Topot se čuo sve jače, konji jedva da su bili sto pedeset koraka daleko; još se nisu videli zato što je put savijao. Međutim, topot je bio tako jasan da su se po odmerenom batu mogli izbrojati konji.

Miledi je gledala što je mogla pažljivije; bilo je još dovoljno vidno da je mogla raspoznati one što dolaze.

Najedanput, na savijutku puta, ona vide kako se svetle šeširi i lepršaju pera; izbroja dva, zatim pet, pa osam konjanika; jedan od njih išao je za dve konjske dužine pred ostalima.

Miledi uzviknu. U onome koji je bio na čelu poznade d’Artanjana.

— Oh, bože moj, bože moj! — uzviknu gđa Bonasije.

— Šta je?

— Uniforma je kardinalovih gardista; ne smemo gubiti ni trenutka! — uzviknu miledi. — Bežimo, bežimo!

— Jest, jest, bežimo — ponovi gđa Bonasije, ali se i ne mače s mesta, jer je strah beše čisto prikovao.

Pod prozorom se čuše konjanici koji su prolazili.

— Hodite, ta hodite! — vikala je miledi, pokušavajući da odvuče mladu ženu. — Zahvaljujući bašti, možemo još pobeći; ključ je u mene, ali pohitajmo, jer za pet minuta biće kasno.

Gđa Bonasije pokuša da ide, kroči dva koraka i pade na kolena. Miledi pokuša da je podigne i odnese, ali je trud bio uzalud.

U tom trenutku ču se tutnjava kola koja odjuriše u galopu kada su se musketari pojavili. Odmah zatim začuše se tri-četiri pucnja.

— I poslednji put, hoćete li ići? — uzviknu miledi.

— Oh, bože moj, bože moj! Vidite da me je snaga izdala, vidite da ne mogu da idem; bežite sami.

— Da bežim sama! A vas da ostavim ovde! Ne, ne, nikad! — uzviknu miledi.

Najedanput zastade, munja joj senu u očima; ona pritrča stolu i izruči u čašu gđe Bonasije sadržinu jednog prstena koji je otvorila neobičnom brzinom; to beše crvenkasto zrno koje se odmah rastvori.

Zatim uze čašu sigurnom rukom i reče:

— Pijte, ovo će vam vino dati snage, pijte!

I ona prinese čašu ustima mlade žene, koja je ispi nesvesno.

„Ah, nisam mislila da se osvetim na ovaj način”,— reče miledi spuštajući čašu na sto s paklenim osmehom, — „ali čovek čini što može.”

I ona izlete iz sobe.

Gđa Bonasije vide je kako beži, ali ne mogade poći za njom; bila je kao ljudi koji sanjaju da ih neko goni i uzalud pokušavaju da idu.

Prođe nekoliko minuta i na vratima se začu strašna lupa; gđa Bonasije očekivala je svakog trenutka da se pojavi miledi, ali miledi ne dođe više.

Više puta, bez sumnje od straha, hladan znoj obli njeno usijano čelo.

Najzad ču škripu gvozdene kapije koja se otvarala i zvuk mamuza i čizama odjeknu na stepenicama; glasovi su se sve više približavali i u opštem žagoru njoj se učini da čuje svoje ime.

Najedanput ona vrisnu od radosti i polete na vrata: beše poznala glas d’Artanjanov.

— D’Artanjane, d’Artanjane! — uzviknu. — Jeste li vi? Ovamo, ovamo!

— Konstancija! Konstancija! — odgovori mladi čovek. — Gde ste?

U istom trenutku vrata na ćeliji više popustiše pod pritiskom no što se otvoriše; nekoliko ljudi upade u sobu; gđa Bonasije beše pala u jednu naslonjaču, ne mogući ni da se makne.

D’Artanjan baci pištolj koji mu se još pušio u ruci i pade na kolena pred svojom draganom; Atos zadenu svoj za pojas, a Portos i Aramis ostaviše u korice mačeve, koje su gole držali u rukama.

— Oh, d’Artanjane, mili moj d’Artanjane, došao si dakle, nisi me prevario, to si zaista ti!

— Ja sam, ja sam, Konstancija! Sad smo zajedno!

— Oh! Iako mi je ona govorila da nećeš doći, ja sam se potajno nadala; oh, kako sam srećna!

Na ovu reč ona, Atos, koji je mirno sedeo, najedanput ustade.

— Ona, ko ona? — upita d’Artanjan.

— Moja drugarica, ona koja me je iz prijateljstva prema meni htela spasti mojih gonilaca, ona koja je, misleći da ste kardinalovi gardisti, ovog trenutka pobegla.

— Vaša drugarica! — uzviknu d’Artanjan i preblede kao beli veo njegove dragane. — O kakvoj to drugarici govorite?

— O onoj čija su kola bila pred vratima, o ženi koja reče da je vaša prijateljica, d’Artanjane; o ženi kojoj ste sve ispričali.

— Njeno ime, njeno ime! — uzviknu d’Artanjan. — Bože moj, zar ne znate njeno ime.

— Znam, izgovoreno je preda mnom; stanite… ali čudnovato… Oh, bože moj, glava mi se muti, ne vidim ništa.

— Upomoć, prijatelji, upomoć! Ruke su joj hladne kao led — uzviknu d’Artanjan — njoj nije dobro; veliki bože, ona gubi svest!

Dok je Portos iz sveg glasa zvao upomoć, Aramis pritrča stolu da uzme čašu vode; ali zastade kad vide užasnu promenu na licu Atosa, koji je stajao kod stola i, nakostrešene kose i ukočenih očiju, gledao u jednu čašu obuzet strašnom sumnjom.

— Oh — reče Atos — oh! Ne, nije mogućno! Bog neće dopustiti takav zločin!

— Vode, vode — vikao je d’Artanjan — vode!

— O, jadna žena, jadna žena! — mrmljao je Atos prigušenim glasom.

Gđa Bonasije otvori oči pod poljupcima d’Artanjano-vim.

— Dolazi k sebi! — uzviknu mladi čovek. — Oh, bože, bože, hvala ti!

— Gospođo, — reče Atos — gospođo, tako vam boga, ko je ispio ovu čašu?

— Ja, gospodine… — odgovori mlada žena iznemoglim glasom.

— Ali ko vam je nalio vino koje je bilo u ovoj čaši?

— Ona.

— Ali, ko to ona?

— Ah, sad se opominjem — reče gđa Bonasije — grofica Vinter…

Četiri prijatelja uzviknuše u jedan mah, ali uzvik Atosov nadmašio je sve ostale.

U tom trenutku lice gđe Bonasije preblede, bol je savlada, ona pade na ruke Portosove i Aramisove.

D’Artanjan šcepa ruku Atosovu s očajanjem koje je teško opisati.

— Šta — reče on — ti misliš…

Glas mu umuče u jecanju.

— Mislim sve — reče Atos i, da ne bi uzdahnuo, ugrize se za usne tako da ih je raskrvavio.

— D’Artanjane, d’Artanjane, — uzviknu gđa Bonasije — gde si? Ne ostavljaj me, vidiš da ću umreti.

D’Artanjan pusti Atosove ruke, koje je još grčevito držao, i priskoči joj.

Njeno lepo lice beše preobraženo, njene staklene oči nisu više ništa videle, grčevito trzanje potresalo joj je telo a znoj joj je curio niz čelo.

— Za ime boga, trčite, zovite! Portose, Aramise, ištite pomoć!

— Uzalud je sve — reče Atos — otrovu koji ona upotrebi nema protivotrova.

— Jest, jest, upomoć, upomoć! — promrmlja gđa Bonasije — upomoć!

I prikupivši svu svoju snagu, ona obuhvati rukama glavu mladog čoveka, pogleda ga za časak kao da je u taj pogled unela svu svoju dušu, i sa uzvikom koji se gušio u jecaju prisloni svoje usne na njegove.

— Konstancija! Konstancija! — uzviknu d’Artanjan.

Jedan uzdah ote se iz usta gđe Bonasije i pređe preko usana d’Artanjanovih; taj uzdah beše nevina i zaljubljena duša koja je odletela k nebu. D’Artanjan je grlio samo leš.

Mladi čovek uzviknu i pade pored svoje dragane, bled i hladan kao i ona.

Portos je plakao, Aramis diže pesnicu k nebu, Atos se prekrsti.

U tom trenutku ukaza se na vratima jedan čovek gotovo isto tako bled kao i svi u sobi, pogleda oko sebe i vide gđu Bonasije mrtvu i d’Artanjana onesvešćenog.

Pojavi se baš u trenutku preneraženosti koja nastupa posle velikih katastrofa.

— Nisam se prevario — reče — ovo je gospodin d’Artanjan a vi ste njegovi prijatelji, gospoda Atos, Portos i Aramis.

Ovi čija imena behu izgovorena pogledaše stranca začuđeno; učini im se svoj trojici da ga poznaju.

— Gospodo, — nastavi stranac — vi tražite kao i ja jednu ženu koja je — nastavi on sa strašnim osmehom — morala proći ovuda, jer vidim jedan leš.

Tri prijatelja ne rekoše ništa, ali glas i lice podsećalo ih je na čoveka koga su negde videli, samo nisu mogli da se sete kojom prilikom.

— Gospodo, — nastavi stranac — kad nećete da poznate čoveka kome ste po svoj prilici dvaput spasli život, moram vam reći ko sam; ja sam lord Vinter, dever te žene.

Tri prijatelja uzviknuše iznenađeni. Atos ustade i pruži mu ruku.

— Dobro došli, milorde, — reče mu — vi ste jedan od naših.

— Ja sam pošao iz Portsmuta na pet časova posle nje — reče lord Vinter — došao sam u Bulonju na tri časa posle nje, a za dvadeset minuta izmakla mi je u Sen-Omeru; najzad, u Liliju, izgubio sam joj trag. Išao sam nasumce, raspitivao ceo svet, kad vas spazih kako projuriste u galopu, poznao sam d’Artanjana. Zvao sam vas, ali mi ne odgovoriste; hteo sam ići za vama, ali mi je konj bio tako umoran da nisam mogao jahati brzinom kojom ste vi jahali. Međutim, čini mi se da ste pored sve vaše brzine ipak stigli suviše kasno.

— Kao što vidite — reče Atos, pokazujući lordu Vinteru mrtvu gđu Bonasije i d’Artanjana koga Portos i Aramis pokušavahu da povrate u život.

— Dakle, oboje su mrtvi? — upita hladno lord Vinter.

— Nisu, na sreću — odgovori Atos — gospodin d’Artanjan je samo onesvešćen.

— Ah, tim bolje — reče lord Vinter.

I doista, u tom trenutku d’Artanjan otvori oči.

On se ote iz ruku Portosovih i Aramisovih i kao van sebe pade na telo svoje dragane.

Atos ustade, priđe svome prijatelju laganim i svečanim korakom, poljubi ga nežno i, kako ovaj stade jecati, reče mu svojim tako plemenitim i ubedljivim glasom:

— Prijatelju, budi muškarac; žene oplakuju mrtve, muškarci ih svete!

— Oh, da — reče d’Artanjan. — Da! Ako je reč o osveti, gotov sam da idem s tobom.

Atos iskoristi ovaj trenutak snage koju je nada na osvetu ulila njegovom nesrećnom prijatelju i dade znak Portosu i Aramisu da zovnu igumaniju.

Prijatelji je sretoše u hodniku, još zbunjenu i potresenu tolikim događajima; ona pozva nekoliko kaluđerica, koje se, protivno svim manastirskim običajima, nađoše u prisustvu petorice ljudi.

— Gospođo, — reče Atos, uzimajući d’Artanjana pod ruku — ostavljam vašem pobožnom staranju telo ove nesrećne žene. Ona je bila anđeo na zemlji pre nego je postala anđeo na nebu. Postupite sa njom kao sa sestrom; mi ćemo doći jednog dana da se pomolimo bogu na njenom grobu.

D’Artanjan obori glavu na Atosove grudi i zajeca.

— Plači — reče Atos — plači, srce puno ljubavi, mladosti i života! Ah, kako bih voleo da mogu da plačem kao ti.

I onda odvede svoga prijatelja, nežno kao otac, tešeći kao sveštenik, veliki kao čovek koji je mnogo prepatio.

Sva petorica, u pratnji svojih slugu, koji su im vodili konje, uputiše se ka varoši Betuni, čije se predgrađe videlo i zaustaviše se pred prvom krčmom na koju su naišli.

— Ali — reče d’Artanjan — zar nećemo u poteru za onom ženom?

— Docnije — reče Atos — treba da preduzmem izvesne mere.

— Umaći će nam — nastavi mladi čovek — umaći će nam, Atose, i vi ćete tome biti krivi.

— Ja odgovaram za nju — reče Atos.

D’Artanjan je imao toliko vere u reč svoga prijatelja da obori glavu i uđe u krčmu ne odgovorivši ništa.

Portos i Aramis zgledaše se, ne razumevajući Atosovo pouzdanje.

Lord Vinter mislio je da tako govori da bi ublažio bol d’Artanjanov.

— Sad, gospodo, — reče Atos kad se uverio da u gostionici ima pet slobodnih soba — hajdemo svaki u svoju sobu; d’Artanjanu je potrebno da bude sam, da plače i da spava. Ja uzimam na sebe sve, ne brinite se.

— Meni se, međutim, čini — reče lord Vinter — da je moja stvar ako treba preduzeti kakve mere protiv grofice; meni je ona snaha.

— A meni — reče Atos — meni je žena.

D’Artanjan se nasmeši, jer vide da je Atos siguran u svoju osvetu kad je otkrio takvu tajnu; Portos i Aramis zgledaše se i prebledeše. Lord Vinter mislio je da je Atos poludeo.

— Idite, dakle, svaki u svoju sobu — reče Atos — i ostavite sve meni. Vi vidite da je to moja stvar, pošto sam joj ja muž. Samo, d’Artanjane, ako je niste izgubili, dajte mi onu hartiju što je ispala iz šešira onog čoveka i na kojoj je napisano ime sela…

— Ah — reče d’Artanjan — razumem, ono ime napisano njenom rukom.

— Eto vidiš — reče Atos — da ima boga!

XXXIV

ČOVEK U CRVENOM OGRTAČU

Očajanje Atosovo ustupilo je mesto pribranom bolu, koji je još više razvio sjajne duševne sposobnosti ovog čoveka.

Sav predan jednoj jedinoj misli, misli o obećanju koje je dao i o odgovornosti koju je uzeo na se, on poslednji uđe u svoju sobu, zamoli gostioničara da mu nabavi jednu mapu okoline, naže se nad nju, prouči povučene pruge, vide da četiri razna puta vode iz Betune u Armantijer i dozva sluge.

Planše, Grimo, Musketon i Bazen dođoše i primiše jasne i ozbiljne zapovesti.

Trebalo je sutradan u zoru da pođu i odu u Armantijer, svaki drugim putem. Planše, najrazboritiji od sve četvorice, trebalo je da udari putem kojim su otišla kola na koja su četiri prijatelja pucala, a koja je, kao što se opominjete, pratio Rošforov sluga.

Atos je najpre pokrenuo momke zato što je, otkako su ovi ljudi stali u službu kod njega i njegovih prijatelja, kod svakoga od njih zapazio razna i naročita svojstva.

Posle, momci koji raspituju ulivaju mnogo manje nepoverenja no njihovi gospodari, i nalaze više predusretljivosti kod onih kojima se obraćaju.

Najzad, miledi je poznavala gospodare, a sluge nije; naprotiv, sluge su vrlo dobro poznavale miledi.

Sva četvorica trebalo je da budu na okupu sutradan, u jedanaest časova; ako budu pronašli miledino sklonište, trojica će ostati da je čuvaju, a četvrti će se vratiti u Betunu da izvesti Atosa i bude vođa četvorici prijatelja.

Po ovako svršenom rasporedu momci odoše.

Atos tada ustade sa stolice, pripasa mač, uvi se u ogrtač i iziđe iz gostionice: bilo je otprilike deset časova. U deset časova uveče, kao što znate, ulice su po palankama gotovo puste. Atos je, međutim, očevidno tražio nekoga koga bi mogao zapitati nešto. Najzad srete jednog odocnelog prolaznika, priđe mu i reče nekoliko reči; čovek kome se obratio trže se uplašeno, ali ipak odgovori jednim pokretom na reči musketarove. Atos ponudi ovom čoveku pola pistola da ga prati, ali čovek odbi ponudu.

Atos se uputi ulicom koju mu čovek beše pokazao prstom; ali kad dođe na jedno raskršće, ponovo zastade, ne znajući na koju će stranu. Međutim, kako je tu bilo najviše izgleda da će koga sresti, on zastade. I doista, posle nekoliko trenutaka naiđe jedan stražar. Atos mu ponovi isto pitanje koje beše postavio i prvoj ličnosti koju je sreo; stražar se isto onako uplaši, ne pristade da prati Atosa, i pokaza mu rukom kojim putem treba da ide.

Atos se uputi označenim pravcem i dođe u predgrađe na kraju protivnom onom kojim behu došli on i njegovi drugovi. Tu opet kao da ga obuze nespokojstvo i nedoumica; i zaustavi se i po treći put.

Na sreću, naiđe jedan prosjak, koji priđe Atosu da ga zamoli za milostinju. Atos mu ponudi jedan talir da ga otprati do mesta koje je tražio. Prosjak se za časak ustezao, ali kad ugleda srebrni novac koji se sijao u mraku, reši se i pođe pred Atosom.

Kad je došao na ugao jedne ulice, on mu pokaza izdaleka usamljenu kućicu; Atos se uputi tamo, dok se prosjak, koji beše primio svoju nagradu, u trku udaljavao.

Atos obiđe kućicu pre nego što je spazio vrata u crvenkastoj boji kojom kuća beše obojena; nikakva svetlost nije se videla kroz pukotine na kapcima, nikakav šum nije odavao da u njoj ko stanuje; beše mračna i nema kao grobnica.

Triput je zakucao Atos i niko mu ne odgovori. Međutim, kad je treći put kucnuo, unutra se začuše koraci; vrata se najzad odškrinuše i jedan čovek visoka stasa, bleda lica, crne kose i brade, pojavi se na njima.

Atos i on izmeniše nekoliko reči tihim glasom; zatim čovek visoka stasa dade znak musketaru da može ući. Atos smesta iskoristi dopuštenje i vrata se zatvoriše za njim.

Čovek koga je Atos tako daleko potražio i koga je s toliko muke našao uvede ga u svoju laboratoriju, u kojoj je žicom vezivao kosti jednog skeleta. Celo telo bilo je već sastavljeno; samo je glava ležala na stolu.

Sav ostali nameštaj odavao je da se domaćin bavi prirodnim naukama; tu su bili bokali puni zmija, sređenih po rodovima; osušeni gušteri svetleli su se kao smaragđi u velikim okvirima od crnog drveta; najzad svežnji divljih, mirišljavih trava, sa svojstvima nepoznatim običnim ljudima, behu privezani za tavanicu i visili su po uglovima sobe.

Uostalom, tu nije bilo ni rodbine ni slugu; čovek visoka stasa stanovao je sam u toj kući.

Atos baci hladan i ravnodušan pogled na sve predmete koje smo opisali, i na poziv onoga po koga je došao sede pred njega.

On mu objasni uzrok svoje posete i reče mu kakvu uslugu ište od njega; ali čim je izložio svoj zahtev, nepoznati, koji je stajao pred musketarom, trže se uplašeno i odbi ponudu. Atos na to izvadi iz džepa hartijicu na kojoj behu ispisana dva reda s potpisom i pečatom, i pokaza je čoveku koji je prezrivo pokazivao znake odvratnosti. Čim je pročitao ta dva reda, video potpis i poznao pečat, čovek visoka stasa pokloni se u znak da nema šta da primeti, i da je gotov slušati.

Atos je to i tražio; on ustade, pozdravi, iziđe, udari putem kojim je došao, vrati se u gostionicu i zatvori se.

U zoru d’Artanjan uđe u njegovu sobu i upita ga šta treba raditi.

— Čekati — odgovori Atos.

Igumanija je izvestila musketare da će pogreb biti u podne. Što se tiče trovačice, o njoj se nije ništa znalo; morala je pobeći kroz baštu, jer se na pesku video trag njenih stopa, a vrata behu zatvorena; što se tiče ključa, njega beše nestalo.

U označeni čas lord Vinter i četiri prijatelja odoše u manastir; zvona su zvonila, kapela beše otvorena, a ograda od hora zatvorena. Na sredini hora beše izloženo telo žrtve, obučeno u monaško odelo. S obe strane hora i iza ograde behu kaluđerice, koje su odatle slušale službu božju i svojim pevanjem propraćale pojanje sveštenika; niti su one videle mirjane, niti su ovi videli njih.

Na vratima kapele d’Artanjan oseti da ga snaga izdaje; on se okrenu i potraži Atosa, ali Atosa beše nestalo.

Veran svome zadatku osvete, Atos beše izišao u baštu, i tu, idući po pesku za lakim koracima žene koja je ostavljala krvav trag kuda god je pošla, dođe do vrata koja su vodila u šumu; naredi da mu se vrata otvore i uđe u šumu.

Tada se sva njegova slutnja obistini; put kojim kola behu otišla obilazio je oko šume. Atos je išao neko vreme tim putem, gledajuei neprestano u zemlju; laki tragovi krvi, koja je tekla iz rane nanete čoveku koji je kao kurir pratio kola ili iz rane nanete konju, obeležavali su put. Na tri četvrti milje otprilike, na deset koraka od Festibera, ukaza se poveća lokva krvi; zemljište beše ugaženo konjima. Između šume i tog mesta, malo dalje iza izrivene zemlje, video se isti trag malih stopa koji se video i u bašti; kola tu behu stala.

Na tom mestu miledi beše izašla iz šume i popela se na kola.

Zadovoljan ovim otkrićem koje je utvrđivalo njegovu sumnju, Atos se vrati u gostionicu, i zateče Planšea koji ga je očekivao s nestrpljenjem.

Sve beše kao što je Atos predvideo.

Planše beše udario istim putem kao i Atos, opazio je krvave tragove kao i Atos, poznao je mesto na kome se konji behu zaustavili, ali je išao dalje od Atosa, tako da je u selu Festiberu u krčmi, u koju je svratio da popije šta, i ne pitajući doznao da je prošlog dana, u osam i po časova uveče, jedan ranjen čovek, koji je pratio neku gospođu u poštanskim kolima, bio primoran zaustaviti se, jer nije mogao ići dalje. Ovaj događaj pripisan je razbojnicima koji su napali u šumi na kola. Čovek beše ostao u selu, a žena je promenila konje i nastavila put.

Planše potraži postiljona koji je terao kola i nađe ga. On beše odvezao gospođu do Fromela, a iz Fromela ona beše otišla u Armantijer.

Planše udari prečim putem i u sedam časova ujutru bio je u Armantijeru.

Tu je bila samo jedna gostionica, poštanska.

Planše se izdade za lakeja koji traži službu. Nije razgovarao ni deset minuta sa ljudima iz krčme, a već je bio doznao da je jedna žena sama došla u jedanaest časova uveče, uzela sobu, pozvala gostioničara i rekla mu da bi želela ostati neko vreme u okolini.

Planšeu je to bilo dovoljno. Pohitao je na sastanak, našao tri lakeja na njihovom mestu, razmestio ih kao stražu na svim izlazima iz gostionice i potražio Atosa; on je još primao Planšeov izveštaj kad mu prijatelji dođoše.

Sva lica behu mračna i natuštena, čak i blago lice Aramisovo.

— Šta treba raditi? — upita d’Artanjan.

— Čekati — odgovori Atos.

Svaki ode u svoju sobu.

U osam časova uveče Atos zapovedi da se konji osedlaju, i javi lordu Vinteru i svojim prijateljima da se spreme na put.

Za tili čas sva petorica behu gotovi. Svaki pregleda svoje oružje i dovede ga u red. Atos siđe poslednji i nađe d’Artanjana već na konju i nestrpljiva.

— Strpljenja samo — reče Atos — još neko treba da dođe.

Četiri konjanika pogledaše oko sebe začuđeno, jer su uzalud tražili ko je taj neko koji je trebalo da dođe.

U tom trenutku Planše dovede Atosovog konja; musketar skoči u sedlo.

— Pričekajte me — reče — odmah ću se vratiti.

I on odjuri i galopu.

Posle četvrt časa doista se vrati s jednim čovekom koji je bio pod maskom i uvijen u velik crven ogrtač.

Lord Vinter i četiri musketara upitaše se pogledom. Nijedan od njih nije mogao dati nikakva obaveštenja, jer nijedan nije znao ko je taj čovek. Međutim, mislili su da treba tako da bude, pošto je bilo po zapovesti Atosovoj.

U devet časova, predvođena Planšeom, povorka se krenu udarivši putem kojim behu otišla kola.

Tužno beše pogledati ovih šest konjanika koji su jurili ćuteći, zaneti mislima, sumorni kao očajanje, mračni kao kazna.

XXXV

SUĐENJE

Beše burna i mračna noć: gusti oblaci jurili su po nebu i zastirali sjaj zvezda; mesec je trebalo da iziđe tek oko ponoći.

Kadikad, pri svetlosti munje koja bi sevnula na vidiku, video se put koji se pružao, beo i usamljen; i kad munja mine, sve bi ponovo utonulo u mrak.

Atos je svakog trenutka opominjao d’Artanjana, koji je stalno bio na čelu male povorke, i primoravao ga da se vrati na svoje mesto, koje je posle nekoliko trenutaka ponovo ostavljao: on je imao samo jednu misao, da ide napred, i išao je.

U ćutanju prođoše kroz selo Festiber, u kome beše ostao ranjeni sluga, zatim pođoše duž rišburške šume; kad su došli u Herlije, Planše, koji ih je neprestano vodio, udari levo.

Više puta, bilo lord Vinter, bilo Portos, bilo Aramis, pokušavali su da stupe u razgovor s čovekom u crvenom ogrtaču, ali na svako pitanje koje mu je postavljeno ovaj bi se poklonio ne odgovarajući ništa. Putnici tada razumedoše da ima, bez sumnje, razloga što nepoznati ćuti, i prestadoše s pitanjima.

Uostalom, bura je bila sve jača, munje su sevale jedna za drugom, grmljavina se prolamala, a vetar, preteča uragana, zviždao je kroz pera i kosu konjanika.

Povorka pođe opruženim kasom.

Odmah iza Fromela, bura dostiže vrhunac; konjanici se uviše u ogrtače; ostalo je bilo još tri milje; oni ih pređoše pod kišom koja je lila kao iz kabla.

D’Artanjan beše skinuo šešir, a ogrtač nije ni uzimao; bilo mu je prijatno što mu kiša curi niz usijano čelo i niz telo koje je tresla grozničava drhtavica.

U trenutku kad je ova mala povorka prešla Goskal, jedan čovek koji se beše sklonio pod jedno drvo odvoji se od stabla, od koga se u mraku nije ni raspoznavao, i dođe na sredinu puta, s prstom na usnama.

Atos poznade Grimoa.

— Šta je? — uzviknu d’Artanjan. — Da nije otišla iz Armantijera?

Grimo dade znak da jeste. D’Artanjan zaškrguta zubima.

— Mir, d’Artanjane, — reče Atos — ja sam uzeo sve na sebe; moje je, dakle, da pitam Grimoa.

— Gde je? — upita Atos.

Grimo pruži ruku u pravcu Lise.

— Daleko odavde? — upita Atos.

Grimo pokaza svome gospodaru kažiprstom.

— Sama? — upita Atos.

Grimo dade znak da jeste.

— Gospodo, — reče Atos — ona je sama, na po milje odavde u pravcu reke.

— Dobro — reče d’Artanjan — vodi nas, Grimo!

Grimo udari preko polja, kao vođa konjanika. Posle pet stotina koraka otprilike naiđoše na jedan potok, koji pregaziše na brodu.

Pri svetlosti munje spaziše selo Angengem.

— Je li tu, Grimo? — upita Atos. Grimo mahnu glavom u znak da nije.

— Onda dalje! — reče Atos.

I povorka nastavi put.

Senu druga munja; Grimo pruži ruku i, pri plavičastoj svetlosti ognjene zmije, konjanici ugledaše jednu usamljenu kućicu na obali reke, na stotinu koraka od skele.

Jedan prozor beše osvetljen.

— Tu smo — reče Atos.

U tom trenutku ustade neki čovek koji je ležao u rovu; to beše Musketon; on pokaza rukom osvetljen prozor.

— Tamo je — reče.

— A Bazen? — upita Atos.

— Bazen je čuvao vrata dok sam ja čuvao prozor.

— Dobro — reče Atos — svi ste vi verni momci.

Atos skoči s konja, predade uzdu Grimou i uputi se prozoru, pošto je ostalim drugovima dao znak da odu na vrata.

Kućica beše okružena živom ogradom, visokom dve-tri stope; Atos preskoči ogradu i dođe do prozora na kome nije bilo kapaka, ali na kome male zavese behu sasvim navučene.

On se pope na ivicu zida da bi mogao videti preko zavesa.

Pri svetlosti lampe spazi jednu ženu, uvijenu u ogrtač zatvorene boje, kako sedi na klupici kraj vatre koja se gasila; laktove beše spustila na jedan rđav sto, a glavu naslonila na ruke, bele kao da su od slonove kosti.

Lice joj nije mogao raspoznati, ali strašni osmeh pređe preko usana Atosovih; nije bilo nimalo sumnje, to zaista beše ona koju je tražio.

U tom trenutku zarza jedan konj; miledi diže glavu, spazi na prozoru bledo Atosovo lice i uzviknu.

Atos vide da ga je poznala, gurnu prozor kolenom i rukom, prozor popusti, okna prsnuše u komade.

I Atos, kao avet osvete, skoči u sobu.

Miledi potrča vratima i otvori ih; još bleđi i još strašniji, stajao je na pragu d’Artanjan.

Miledi vrisnu i uzmače. D’Artanjan, misleći da ona ima načina da pobegne i bojeći se da im ne umakne, trže pištolj iza pojasa; ali Atos diže ruku.

— Ostavite to oružje, d’Artanjane, — reče on — ova žena treba da bude osuđena, a ne mučki ubijena.

D’Artanjan se povinova, jer glas Atosov beše dostojanstven, a pokret silan kao u sudije koga je bog poslao. Za d’Artanjanom uđoše Portos, Aramis, lord Vinter i čovek u crvenom ogrtaču.

Momci ostadoše da čuvaju vrata i prozor.

Miledi beše pala na stolicu, ispruženih ruku, kao da je htela da otkloni ovu strašnu pojavu; kad spazi svoga devera, ona vrisnu.

— Šta tražite? — uzviknu miledi.

— Tražimo — reče Atos — Šarlotu Bakson, koja se zvala najpre grofica od La Fere, zatim ledi Vinter, baronica od Šefilda.

— Ja sam, ja sam — promrmlja ona u najvećem strahu — šta hoćete od mene?

— Hoćemo da vam sudimo za vaše zločine — reče Atos. — Biće vam slobodno da se branite, opravdajte se ako možete. Gospodine d’Artanjane, da čujemo prvo vašu tužbu.

D’Artanjan stupi napred.

— Pred bogom i pred ljudima — reče on — optužujem ovu ženu što je otrovala Konstanciju Bonasije, koja je umrla sinoć.

On se okrete Portosu i Aramisu.

— Mi svedočimo — rekoše u jedan mah oba musketara.

D’Artanjan nastavi:

— Pred bogom i pred ljudima optužujem ovu ženu što je htela otrovati i mene samog, vinom koje mi je poslala iz Vileroa s lažnim pismom kao da je vino od mojih prijatelja: bog me je spasao, ali je mesto mene umro jedan čovek koji se zvao Brizmon.

— Mi svedočimo — rekoše istim glasom Portos i Aramis.

— Pred bogom i pred ljudima optužujem ovu ženu da me je nagovarala na ubistvo barona od Varda; i kako nikoga nema da posvedoči istinitost ove optužbe, svedočim ja sam. Završio sam.

I d’Artanjan pređe na drugu stranu sobe s Portosom i Aramisom.

— Na vas je red, milorde! — reče Atos.

Baron stupi napred.

— Bred bogom i pred ljudima — reče on — optužujem ovu ženu kao vinovnika u ubistvu vojvode od Bakingema.

— Vojvoda od Bakingema ubijen? — povikaše u jedan mah svi prisutni.

— Da — reče baron — ubijen! Prema pismu koje ste mi pisali ja sam zatvorio ovu ženu i predao je na čuvanje jednom čestitom čoveku; ona je zavela tog čoveka, tutnula mu je u ruke nož kojim je ubio vojvodu i, možda, u ovom trenutku Felton plaća svojom glavom zločin ove furije.

Jeza podiđe sudije kad čuše ove zločine za koje još nisu znali.

— To nije sve — nastavi lord Vinter. — Moj brat, koji vas je odredio za svoju naslednicu, umro je za tri časa od neke neobične bolesti koja ostavlja modre tragove na celom telu. Snaho, od čega je umro vaš muž?

— Užas! — uzviknuše Portos i Aramis.

— Ubico Bakingema, ubico Feltona, ubico moga brata, zahtevam da vam se sudi po pravdi i izjavljujem da ću vam sam suditi ako pravda ne bude zadovoljena.

I lord Vinter stade pored d’Artanjana, ostavljajući slobodno mesto drugom tužiocu.

Miledi pokri čelo rukama i pokuša da prikupi misli koje je samrtni strah rastrojio.

— Sad je na mene red — reče Atos, dršćući kao što drhti lav kad ugleda zmiju. — Ja sam se oženio ovom ženom kad je bila mlada devojka, oženio sam se njom protiv želje cele moje porodice; dao sam joj svoje imanje, dao sam joj svoje ime; i jednog dana spazih da je ta žena žigosana; na levom ramenu imala je krinov cvet.

— Oh — reče miledi i ustade — čikam vas da nađete sud koji je izrekao nada mnom tu sramnu osudu. Čikam vas da nađete čoveka koji je tu osudu izvršio.

— Mir! — reče jedan glas. — Na to ću ja da odgovorim.

I čovek u crvenom ogrtaču stupi napred.

— Ko je taj čovek, ko je taj čovek? — uzviknu miledi, gušeći se od straha, i kosa joj se rasplete i uspravi na bledoj glavi kao da je živa.

Svi pogledi upraviše se na tog čoveka, jer svima, sem Atosu, beše nepoznat.

Pa i sam Atos gledao ga je zaprepašćeno kao i ostali, jer nije znao kako je mogao biti upleten u ovu strašnu dramu, koja se u ovom trenutku raspletala.

Pošto je prišao miledi laganim i dostojanstvenim korakom, tako da ga je samo sto razdvajao od nje, nepoznati skide masku.

Miledi je neko vreme posmatrala sa sve većim strahom ovo bledo lice, okruženo crnom kosom i bradom, na kome se jedino ogledala ledena hladnokrvnost; zatim najedanput skoči i pribi se uza zid, govoreći:

— Oh, ne, ne! Ovo je pakleno priviđenje, ovo nije on! Upomoć, upomoć! — uzviknu promuklim glasom i okrenu se zidu, kao da je htela rukama otvoriti sebi prolaz u njemu.

— Ali ko ste vi? — povikaše svi svedoci ovog prizora.

— Pitajte ovu ženu — reče čovek u crvenom ogrtaču — jer vidite da me je poznala.

— Dželat iz Lila, dželat iz Lila! — uzviknu miledi obuzeta bezumnim strahom i hvatajući se rukama za zid da ne bi pala. Svi se izmakoše i čovek u crvenom ogrtaču ostade sam na sredini sobe.

— Oh, milost, milost! Oprostite! — uzviknu miledi i pade na kolena.

Nepoznati pričeka da ponovo zavlada tišina.

— Nisam li vam rekao da me je poznala! — nastavi on. — Jest, ja sam dželat iz varoši Lila, a evo moje istorije:

Svi pogledi behu upravljeni na ovog čoveka, čije su reči očekivane sa žudnim strahom.

— Ova mlada žena bila je nekad mlada devojka, lepa kao i danas što je. Bila je kaluđerica u benediktinskom manastiru u Tanplmaru. Jedan mlad sveštenik čista srca i pun vere služio je u crkvi tog manastira: ona pokuša da ga zavede i pokušaj joj ispade za rukom; zavela bi svetitelja.

Njihovo zavetovanje crkvi bilo je osvećeno, konačno; njihova veza nije mogla dugo trajati, a da ih oboje ne upropasti. Ona ga nagovori da odu iz manastira; ali da bi mogli ići, pobeći zajedno, otići u kakav drugi kraj Francuske, gde bi, nepoznati, mogli živeti na miru, trebalo je novaca; ni on ni ona nisu ih imali. Sveštenik ukrade zlatne utvari i prodade ih, ali baš kad su se spremali da pobegnu, uhvatiše ih oboje.

Posle osam dana, ona zavede tamničarevog sina i pobeže. Mladi sveštenik bi osuđen na deset godina robije i na žigosanje. Ja sam bio dželat varoši Lila, kao što reče ova žena. I bio sam primoran žigosati krivca, a krivac je, gospodo, bio moj brat!

Tada se zakleh da će ta žena koja ga je upropastila, koja je bila više nego njegova saučesnica, jer ga je ona navela na zločin, biti isto tako kažnjena. Slutio sam gde se bila sakrila, pođoh za njom, nađoh je, oborih je i utisnuh joj žig koji sam bio utisnuo svome bratu.

Sutradan po mome povratku u Lil mome bratu pođe za rukom da pobegne; mene optužiše kao saučesnika i osudiše me da ostanem mesto njega u zatvoru dok se on sam ne javi vlasti. Moj jadni brat nije znao za tu osudu; on se opet beše našao sa ovom ženom; zajedno su pobegli u Beri, i tu on dobi parohiju. Ova žena izdavala se za njegovu sestru.

Gospodar zemlje na kojoj beše crkva parohova vide lažnu sestru parohovu i zaljubi se u nju, zaljubi se tako da joj predloži da pođe za nj. Ona tada ostavi onoga koga beše upropastila zbog onoga koga će upropastiti, i postade grofica od La Fere…

Svi pogledi upraviše se na Atosa, čije pravo ime beše od La Fere, i koji mahnu glavom u znak da je istina sve što je dželat rekao.

— Tada — nastavi ovaj — van sebe od očajanja, rešen da se oprosti života kome je ona sve oduzela, i čast i sreću, moj brat vrati se u Lil, i kad doznade da sam ja osuđen na njegovo mesto, javi se vlasti i isto veče obesi se u svojoj ćeliji.

Uostalom, moram priznati, oni koji me behu osudili održaše svoju reč. Čim je utvrđeno da je leš moga brata, mene pustiše na slobodu.

Eto za taj zločin optužujem ovu ženu, eto zato je bila žigosana.

— Gospodine d’Artanjane, — reče Atos — kakvu kaznu zahtevate za ovu ženu

— Smrt! — odgovori d’Artanjan.

— Milorde Vinteru, — nastavi Atos — kakvu kaznu zahtevate za ovu ženu?

— Smrt! — reče lord Vinter.

— Gospodo Portose i Aramise, — nastavi Atos — vi koji ste sudije, na kakvu kaznu osuđujete ovu ženu?

— Na smrt? — odgovoriše potmulim glasom oba musketara.

Miledi užasno dreknu i na kolenima se dovuče do svojih sudija.

Atos pruži ruku na nju.

— Šarlota Bakson, grofice od La Fere, miledi Vinter, — reče on — vaši zločini dodijali su ljudima na zemlji i bogu na nebu. Ako znate kakvu molitvu, očitajte je, jer ste osuđeni i umrećete.

Na ove reči, koje joj nisu ostavljale nimalo nade, miledi se ispravi koliko je visoka i htede govoriti, ali je snaga izdade; ona oseti kako je neka moćna i neumoljiva ruka ščepa za kosu i odvuče, kao što sudbina vuče čoveka; zato i ne pokuša da se brani i iziđe iz kolibe.

Lord Vinter, d’Artanjan, Atos, Portos i Aramis iziđoše za njom. Sluge pođoše za svojim gospodarima, a soba ostade pusta, razbijena prozora, otvorenih vrata, sa lampom koja je tužno gorela na stolu.

XXXVI

POGUBLJENJE

Bila je otprilike ponoć; mesec, okrnjen, jer je opadao, i još crven od poslednjih tragova bure, dizao se iz varošice Armantijera, i prema njegovoj bledoj svetlosti ocrtavala se mračna silueta kuća i visokog kubeta. Lisa je valjala svoju vodu, mutnu kao rastopljen metal, a na drugoj obali videlo se gusto crno drveće koje se ocrtavalo na burnom nebu, po kome su leteli gusti oblaci bakarne boje, te su se usred noći činili kao neki suton. Levo se dizala stara napuštena vetrenjača nepomičnih krila, a u njenim razvalinama čuo se oštar, povremen i jednolik glas jeine. Ovde-onde u ravnici, desno i levo od puta kojim je išla ova tužna povorka, videla su se oniska i debela stabla, koja su izgledala kao nakaze kepeci što vrebaju ljude u ovo tajanstveno doba noći.

S vremena na vreme duga munja blesnula bi na obzorju, izvila se iznad crne mase drveća i kao kakva strašna sablja presekla nadvoje nebo i vodu. U teškom vazduhu nije se ni najmanji povetarac osećao. Mrtva tišina vladala je u celoj prirodi, zemlja je bila vlažna i klizava od kiše koja je pala, a oživele trave širile su većom snagom svoj miris.

Dva momka vukla su miledi, koju su držali jedan za jednu, drugi za drugu ruku; dželat je išao za njima, a lord Vinter, d’Artanjan, Atos, Portos i Aramis za dželatom.

Planše i Bazen išli su poslednji.

Momci su vodili miledi u pravcu reke. Usta su joj bila nema, ali su joj oči govorile s neiskazanom rečitošću, moleći redom svakog od onih koje je gledala.

Kako je bila nekoliko koraka napred, ona reče momcima:

— Hiljadu pistola svakome od vas ako mi pomognete da pobegnem; a ako me predate vašim gospodarima, ja imam ovde u blizini osvetnika, kojima ćete skupo platiti za moju smrt.

Grimo se ustezao. Musketon je drhtao celim telom. Atos, koji beše čuo glas miledin, živo priđe; lord Vinter učini to isto.

— Smenite ove momke — reče on — nisu više pouzdani jer im je ona govorila.

Dozvaše Planšea i Bazena, koji smeniše Grimoa i Musketona.

Kad su došli na obalu reke, dželat priđe miledi i veza joj noge i ruke.

Ona tada prekinu ćutanje i uzviknu:

— Vi ste kukavice, vi ste podle ubice; vas deset udružili ste se da ubijete jednu ženu; čuvajte se, ako mi niko ne pomogne, ja ću biti osvećena!

— Vi niste žena — reče hladno Atos — vi ne pripadate ljudskom rodu, vi ste demon koji je utekao iz pakla, i koga ćemo mi vratiti u pakao.

— Ah, gospodo, čestiti ljudi, — reče miledi — imajte na umu da je i onaj koji se dotakne jedne vlasi na mojoj glavi takođe ubica!

— Dželat može ubiti, a da zato ne bude ubica, gospođo, — reče čovek u crvenom ogrtaču, udarajući rukom po svom širokom maču; — dželat je prosto poslednji sudija, Nachrichter, kako vele naši susedi Nemci.

I kako je dželat, govoreći ove reči, vezivaše, miledi se oteše dva-tri uzvika koji su ostavili strašan i neobičan utisak odletevši u noć i gubeći se u dubinama šume.

— Ali ako sam kriva, ako sam počinila zločine za koje me optužujete — urlala je miledi — vodite me pred sud; vi niste sudije da me možete osuditi.

— Ja sam vam predložio Tiburn — reče lord Vinter. — Zašto niste pristali?

— Zato što neću da umrem! — uzviknu miledi, otimajući se. — Zato što sam još isuviše mlada da umrem.

— Žena koju ste otrovali u Betuni bila je mlađa od vas, gospođo, pa ipak je umrla — reče d’Artanjan.

— Ja ću stupiti u kakav manastir, biću kaluđerica — reče miledi.

— Već ste bili u manastiru — reče dželat — i izišli ste iz njega da upropastite moga brata.

Miledi vrisnu od straha i pade na kolena.

Dželat je uze na ruke i htede da je odnese u skelu.

— Oh, bože moj — uzviknu ona — bože moj, zar hoćete da me udavite!

Ovaj vrisak bio je tako dirljiv da d’Artanjan, koji je, dok su gonili miledi, bio najogorčeniji, sede na jedan panj, obori glavu i zatisnu uši rukama; pa ipak, pri svem tom, čuo je opet njene pretnje i njen vrisak.

D’Artanjan je bio najmlađi među ovim ljudima; on omekša.

— Oh, ne mogu da gledam ovaj užasni prizor! Ne mogu pristati da ova žena umre ovako!

Miledi beše čula ove reči i obuze je zračak nade.

— D’Artanjane, d’Artanjane! — uzviknu — opomeni se da sam te volela!

Mladi čovek ustade i pođe k njoj.

Ali Atos se diže, izvadi mač i prepreči mu put.

— Ako još samo jedan korak učinite, d’Artanjane, — reče — nas dvojica ćemo ukrstiti mačeve.

D’Artanjan pade na kolena i stade se moliti bogu.

— Dželatu, vrši svoju dužnost! — nastavi Atos.

— Vrlo rado, monsenjeru, — reče dželat — jer kao dobar katolik tvrdo verujem da sam pravedan što vršim dužnost na ovoj ženi.

Atos priđe jedan korak miledi.

— Ja vam opraštam — reče — zlo koje ste mi naneli; opraštam vam svoju uništenu budućnost, svoju izgubljenu sreću, svoju okaljanu ljubav i svoje spasenje, koje sam zanavek izgubio sa očajanjem u koje ste me bacili. Počivajte mirno!

Sad priđe lord Vinter.

— Ja vam opraštam — reče on — trovanje moga brata, ubistvo Njegove milosti lorda Bakingema; opraštam vam smrt jadnog Feltona, opraštam vam vaše pokušaje protiv moga života. Počivajte mirno!

— A ja — reče d’Artanjan — ja vas molim, gospođo, da mi oprostite što sam prevarom nedostojnom jednog plemića navukao na se vaš gnev; a u razmenu za to opraštam vam ubistvo moje drage prijateljice i vaše svirepe osvete prema meni, opraštam vam i oplakujem vas. Počivajte mirno.

— I am lost — promrmlja miledi na engleskom — I must die.

Zatim zastade i baci oko sebe jedan od onih jasnih pogleda koji kao da su poticali iz plamenog oka. Ali ne vide ništa. Stade slušati, ali ne ču ništa. Oko sebe imala je samo neprijatelje.

— Gde ću umreti? — reče.

— Na drugoj obali — odgovori dželat.

On je uvede u čamac, i kad sam htede ući u nj, Atos mu podnese kesu novaca.

— Evo vam — reče — nagrada za pogubljenje; neka se vidi da postupamo kao sudije.

— Dobro — reče dželat — a sad, neka ova žena zna da ne vršim svoj zanat, nego svoju dužnost.

I on baci novac u reku.

Čamac se udalji ka levoj obali Lise, sa osuđenom i sa dželatom; svi ostali ostaše na desnoj obali, gde behu pali na kolena.

Čamac je lagano klizio duž konopca skele, pod odbleskom bledog oblaka koji je u tom trenutku bio nad vodom.

On stiže na drugu obalu; ličnosti su se crno ocrtavale na rumenom vidiku.

Za vreme vožnje miledi pođe za rukom da odreši konopac koji joj je vezivao noge; kad stiže na obalu, ona lako skoči i stade bežati.

Ali zemlja beše vlažna; kad se ispe na obalu, okliznu se i pade na kolena.

Neka sujeverna misao obuze je, bez sumnje; ona uvide da joj nebo otkazuje svoju pomoć i ostade u položaju u kome se nalazila, pognute glave i vezanih ruku.

I tada se sa druge obale vide kako dželat lagano diže ruke, jedan mesečev zrak zablista se na sečivu njegovog širokog mača i ruke se spustiše; začu se fijuk paloša i vrisak žrtve; i telo bez glave pade pod udarcem.

Dželat skide svoj crveni ogrtač, prostre ga na zemlju, položi na nj telo, baci u nj glavu, zaveza ga na četiri kraja, natovari na rame i opet uđe u čamac.

Kad je došao na sredinu Lise, zaustavi čamac, diže svoj teret iznad reke i glasno uzviknu:

— Načinite mesta pravdi božjoj!

I baci leš u najveću dubinu vode, koja se sklopi nad njim.

Tri dana posle ovoga, četiri musketara vratila su se u Pariz; oni ne behu prekoračili odsustvo i još isto veče učiniše uobičajenu posetu g. od Trevila.

— No, gospodo, — upita ih vrli kapetan — jeste li se lepo zabavljali na putu?

— Osobito! — odgovori Atos u ime svoje i u ime svojih drugova.

KRAJ

Šestog dana idućeg meseca, prema datom obećanju kardinalu da će se krenuti iz Pariza i vratiti u logor kod La Rošela, kralj iziđe iz prestonice, još zbunjen novošću, koja se raščula, da je Bakingem ubijen.

Mada je znala da čoveku koga je toliko volela preti opasnost, kraljica nije htela verovati kad joj javiše za ovu smrt; štaviše, vrlo je nesmotreno uzviknula:

„To nije istina! Malopre sam dobila od njega pismo.”

Ali sutradan morala je verovati u tu kobnu vest; La Port, koji je, kao i svi, zadržan u Engleskoj po zapovesti kralja Čarlsa I, dođe noseći sa sobom poslednji i tužni poklon koji je Bakingam poslao kraljici.

Radost kraljeva bila je vrlo velika; nije se ni trudio da je prikrije, štaviše, namerno ju je ispoljio pred kraljicom. Luj XIII, kao i sva slaba srca, nije bio plemenit.

Ali naskoro kralj opet postade mračan i zlovoljan; njegovo čelo nije bilo od onih koja se za duže vreme razvedre; osećao je da se, vraćajući se u logor, vraća u ropstvo, pa ipak je išao.

Kardinal za nj beše zmija, a on ptica koja skakuće s grane na granu i ne može da joj pobegne.

Zato je povratak u logor bio vrlo tužan. Naročito su naša četiri prijatelja iznenadila drugove; oni su putovali zajedno, mračna pogleda i oborene glave. Samo je Atos dizao s vremena na vreme svoje široko čelo; munja bi sevnula u njegovim očima, gorak osmeh preleteo bi preko njegovih usana, a posle toga ponovo bi utonuo u misli, kao i njegovi drugovi.

Čim bi pratnja došla u kakvu varoš i otpratila kralja u njegov stan, četiri prijatelja povukla bi se u svoje sobe ili u kakvu usamljenu krčmu, gde se nisu ni kockali ni pili, samo su razgovarali tihim glasom, gledajući pažljivo da ih ko ne sluša.

Jednog dana, kad se kralj zaustavio na putu da lovi sa sokolovima i kad su četiri prijatelja, po svom običaju, mesto da idu u lov, svratila u jednu krčmu na drumu, neki čovek, koji je dolazio na konju iz La Rošela, zaustavi se pred vratima da popije čašu vina i zagleda u sobu u kojoj su za stolom sedela četiri prijatelja.

— Hej, gospodine d’Artanjane, — reče on — jeste li vi to?

D’Artanjan diže glavu i klimnu od radosti. Taj čovek, koga je zvao svojim zlim duhom, beše onaj nepoznati iz Mena, iz Grobarske ulice i iz Ulice Aras.

D’Artanjan trže mač i polete na vrata.

Ali ovoga puta, mesto da beži, nepoznati skoči s konja i pođe na susret d’Artanjanu.

— Ah, gospodine, — reče mladi čovek — jedva jednom da vas nađem; sad mi nećete umaći.

— To mi nije ni namera, gospodine, jer sam vas tražio.

— U ime kralja, ja vas zatvaram. Dajte mi vaš mač, gospodine; nemojte se protiviti, jer znajte da vam glava igra.

— Pa ko ste vi? — upita d’Artanjan i spusti mač, ali ga još ne predade.

— Ja sam vitez od Rošfora — odgovori nepoznati — štitonoša gospodina kardinala od Rišeljea i imam zapovest da vas vodim Njegovoj preuzvišenosti.

— Mi se vraćamo u logor Njegove preuzvišenosti, gospodine viteže, — reče Atos stupajući napred — i vi ćete primiti reč gospodina d’Artanjana da će ići pravo u La Rošel.

— Ja ga moram predati straži koja će ga odvesti u logor.

— Mi ćemo mu biti straža, gospodine, dajemo vam našu plemićku reč, ali isto tako dajemo vam našu plemićku reč — dodade Atos i nabra obrve — da gospodin d’Artanjan neće ići bez nas.

Vitez od Rošfora osvrnu se i vide da Portos i Aramis stoje između njega i vrata; on uvide da je sasvim u rukama ova četiri čoveka.

— Gospodo, — reče — ako mi gospodin d’Artanjan preda svoj mač i svoju reč pridruži vašoj, zadovoljiću se vašim obećanjem da ćete odvesti gospodina d’Artanjana u stan monsenjera kardinala.

— Dajem vam svoju reč, gospodine, — reče d’Artanjan a evo vam i moga mača.

— To mi je utoliko milije — dodade Rošfor — što moram da nastavim svoj put.

— Ako idete da nađete miledi — reče hladno Atos — ići ćete uzalud; nećete je naći.

— Šta je bilo s njom? — upita živo Rošfor.

— Vratite se u logor, pa ćete doznati.

Rošfor se za časak zamisli i, kako su bili samo jedan dan daleko od Siržera, gde je kardinal trebalo da iziđe pred kralja, reši se da posluša savet Atosov i da se vrati s njima.

Uostalom, ovaj povratak davao mu je prilike da lično motri na svoga zarobljenika.

Krenuše se na put.

Sutradan, u tri časa po podne, stigoše u Siržer. Tu je kardinal čekao Luja XIII. Ministar i kralj pozdraviše se vrlo srdačno, čestitaše jedan drugome srećan slučaj koji je oprostio Francusku ogorčenog neprijatelja, koji je celu Evropu bunio protiv nje. Posle toga kardinal, koji je jedva čekao da vidi d’Artanjana, za koga mu Rošfor beše javio da je zatvoren, oprosti se s kraljem i pozva ga da sutra pregleda radove na brani koji behu dovršeni.

Vraćajući se uveče u svoj stan kod mosta La Pjer, kardinal nađe pred vratima kuće u kojoj je stanovao d’Artanjana bez mača i tri musketara oružana.

Ovaj put, kako je bio u sili, on ih pogleda strogo i dade rukom d’Artanjanu znak da pođe za njim.

D’Artanjan se povinova.

— Mi ćemo te čekati, d’Artanjane, — reče Atos tako glasno da ga je kardinal čuo.

Njegova preuzvišenost nabra obrve, zastade malo, zatlm nastavi put, ne rekavši ni reči.

D’Artanjan uđe za kardinalom, a za d’Artanjanom ostade straža na vratima.

Njegova preuzvišenost uputi se u sobu koja mu je služila kao soba za rad i dade znak Rošforu da uvede mladog musketara.

Rošfor uvede d’Artanjana i iziđe.

D’Artanjan ostade sam pred kardinalom; to je bio njegov drugi sastanak s njim, i docnije je priznao kako je bio uveren da je to i poslednji.

Rišelje ostade stojeći, naslonjen na kamin; između njega i d’Artanjana bio je jedan sto.

— Gospodine, — reče kardinal — vi ste zatvoreni po mojoj zapovesti.

— Kazali su mi, monsenjeru.

— Znate li zašto?

— Ne znam, monsenjeru, jer jedina stvar zbog koje bih mogao biti zatvoren još nije ni poznata Vašoj preuzvišenosti.

Rišelje pogleda oštro mladog čoveka.

— Oho! Šta to znači?

— Ako mi monsenjer kaže najpre zločine koji mi se pripisuju, ja ću zatim reći šta sam učinio.

— Pripisuju vam se zločini zbog kojih su padale mnogo veće glave no što je vaša, gospodine, — reče kardinal.

— Koji, monsenjeru? — upita d’Artanjan tako mirno da se i sam kardinal začudi.

— Pripisuje vam se da ste se dopisivali s neprijateljima kraljevine, da ste pohvatali izvesne državne tajne i da ste pokušali osujetiti planove vašeg generala.

— A ko mi to pripisuje, monsenjeru, — reče d’Artanjan, koji je slutio da ga je optuživala miledi — žena koju je žigosala zemaljska pravda, žena koja se udala za jednog čoveka u Francuskoj i jednog u Engleskoj, žena koja je otrovala svoga drugog muža i pokušala da otruje i samog mene.

— Šta vi to govorite, gospodine? — uzviknu kardinal začuđen. — O kojoj to ženi govorite?

— O miledi Vinter — odgovori d’Artanjan — jest, o miledi Vinter, za čije zločine Vaša preuzvišenost nije znala kad joj je poklonila svoje poverenje.

— Gospodine, — reče kardinal — ako je miledi Vinter zaista počinila zločine koje navodite, ona će biti kažnjena.

— Kažnjena je već, monsenjeru.

— A ko je to učinio?

— Mi.

— U zatvoru je?

— Mrtva je.

— Mrtva! — ponovi kardinal, koji nije mogao verovati u ovo što je čuo — mrtva! Ne rekoste li da je mrtva?

— Triput je pokušala da me ubije i ja sam joj oprostio, ali je ubila ženu koju sam voleo. Tada smo je ja i moji prijatelji uhvatili, sudili joj i osudili je.

D’Artanjan ispriča zatim o trovanju gđe Bonasije u karmelitskom manastiru u Betuni, o suđenju u usamljenoj kući i o pogubljenju na obalama Lise.

Celo telo kardinalovo uzdrhta, a on, međutim, nije lako drhtao.

Ali najedanput, kao pod uticajem neke neme misli, lice kardinalovo, koje je dotle bilo natušteno, razvedri se malopomalo i postade sasvim mirno.

— I tako — reče kardinal glasom čija je blagost stajala u opreci sa strogošću njegovih reči — vi ste se načinili sudijama, ne pomišljajući da su oni koji kažnjavaju, a nemaju prava na to, ubice!

— Monsenjeru, kunem vam se da ni za časak nisam imao namere braniti svoju glavu od vas. Ja ću primiti kaznu na koju me Vaša preuzvišenost bude osudila. Meni nije toliko stalo do života da se bojim smrti.

— Znam, vi ste hrabar čovek, gospodine, — reče kardinal glasom gotovo ljubaznim — zato vam mogu unapred reći da će vam se suditi i da ćete biti osuđeni.

— Svaki drugi na mom mestu mogao bi odgovoriti Vašoj preuzvišenosti da svoje pomilovanje ima u džepu, ali ja ću vam reći samo ovo; zapovedajte, monsenjeru, ja sam gotov.

— Vaše pomilovanje? — reče Rišilje iznenađen.

— Da, monsenjeru — reče d’Artanjan.

— A ko ga je potpisao? Kralj?

I kardinal izgovori ove reči s neobičnim izrazom preziranja.

— Ne, nego Vaša preuzvišenost.

— Ja? Jeste li vi pri sebi, gospodine?

— Monsenjer će bez sumnje poznati svoj rukopis. I d’Artanjan pruži kardinalovu dragocenu hartiju, koju Atos beše oteo od miledi i dao je d’Artanjanu da mu posluži za odbranu.

Njegova preuzvišenost uze hartiju i glasom laganim, udarajući na svaki slog, pročita:

Sve što je nosilac ovog pismena učinio, učinio je po mojoj zapovesti i za dobro države.

5. avgusta 1628. Rišelje

Pošto je pročitao ova dva reda, kardinal se duboko zamisli, ali ne vrati hartiju d’Artanjanu.

„Premišlja kakvom će me smrću umoriti,” — reče u sebi d’Artanjan — „neka! Videće kako umire plemić.”

Mladi musketar beše neobično raspoložen da umre junački.

Rišelje je neprestano mislio, savijao i odvijao hartiju u rukama. Naposletku diže glavu, upravi svoj orlovski pogled u ove poštene, otvorene, pametne crte, pročita na ovom licu, koje suze behu izbrazdale, sve patnje koje je prepatilo za poslednjih mesec dana, i po treći ili četvrti put pomisli koliko ima budućnosti ovo dete od dvadeset i jedne godine i od kakve bi pomoći dobrom gospodaru bili njegova okretnost, njegova hrabrost i njegov um.

S druge strane, moć i pakleni genije miledi Vinter behu ga već više puta uplašili. On oseti kao neku potajnu radost što se zanavek oprostio tog opasnog saučesnika.

Kardinal lagano iscepa hartiju koju mu d’Artanjan beše dao tako plemenito.

„Propao sam” — reče u sebi d’Artanjan.

I on se duboko pokloni pred kardinalom, kao čovek koji kaže: „Gospode, neka bude volja tvoja.”

Kardinal priđe stolu i napisa nekoliko redaka na pergamentu, čije dve trećine behu ispunjene i stavi na nj svoj pečat.

„Ovo je moja osuda” — pomisli d’Artanjan — uštedeo mi je neprijatnost Bastilje i sporost suđenja. To je još vrlo ljubazno od njega.”

— Uzmite ovo, gospodine, — reče kardinal mladome čoveku — oduzeo sam vam jedan list, zato vam dajem drugi. Na ovom naimenovanju nema imena i vi ćete ga sami popuniti.

D’Artanjan uze hartiju, ustežući se, i pogleda je.

To beše postavljenje za poručnika u musketarima.

D’Artanjan pade pred noge kardinalu.

— Monsenjeru, — reče on — moj život pripada vama, raspolažite njime odsad; ah ja ne zaslužujem ovu počast; ja imam tri prijatelja koji su zaslužniji i dostojniji…

— Vi ste čestit momak, gospodine d’Artanjane, — prekide ga kardinal i prijateljski ga udari rukom po ramenu, vrlo zadovoljan što je pobedio ovu buntovničku prirodu. — Činite s ovim ukazom što vam je drago. Samo, nemojte smesti s uma da sam ga dao vama, iako na njemu ime nije ispunjeno.

— Neću to nikada zaboraviti — odgovori d’Artanjan — Vaša preuzvišenost može u to biti uverena.

Kardinal se okrenu i reče glasno:

— Rošfore!

Vitez, koji je, bez sumnje, bio kod vrata, uđe odmah.

— Rošfore, — reče kardinal — vi vidite gospodina d’Artanjana; ja ga uvršćujem u svoje prijatelje; zato poljubite se i budite pametni, ako vam je glava mila.

Rošfor i d’Artanjan poljubiše se krajem usana; ali ih je kardinal posmatrao svojim budnim okom. Oni iziđoše iz sobe u isto vreme.

— Mi ćemo se naći, gospodine?

— Kad god hoćete — reče d’Artanjan.

— Biće prilike — odgovori Rošfor.

— Šta kažete? — reče Rišelje, otvorivši vrata.

Oba čoveka se nasmešiše, rukovaše i pozdraviše Njegovu preuzvišenost.

— Mi već počesmo gubiti strpljenje — reče Atos.

— Evo me, prijatelji, — odgovori d’Artanjan — ne samo slobodna no i u milosti.

— Pričaćete nam to?

— Još večeras.

I doista, još isto veče ode d’Artanjan u stan Atosov, koga zateče gde ispija bocu španskog vina, čime se redovno svako veče zanimao.

On mu ispriča šta se dogodilo između kardinala i njega i, izvadivši iz džepa ukaz, reče:

— Evo vam ga, dragi Atose, vi imate najviše prava na nj.

Atos se nasmeši svojim blagim i divnim osmehom.

— Prijatelju — reče on — za Atosa to je suviše, grofa od La Fere suviše malo. Zadržite to postavljenje za se, vaše je; na žalost, platili ste ga dosta skupo.

D’Artanjan iziđe iz Atosove sobe i uđe u Portosovu. Zatekao ga je kako se ogleda, obučen u divno odelo pokriveno sjajnim vezom.

— A, a — reče Portos — vi ste, dragi prijatelju. Kako mi, molim vas, stoji ovo odelo?

— Divno — reče d’Artanjan — ali ja sam došao da vam ponudim odelo koje će vam stajati još lepše.

— Kakvo? — upita Portos.

— Odelo musketarskog poručnika.

D’Artanjan ispriča Portosu svoj razgovor s kardinalom i, izvadivši iz džepa ukaz, reče:

— Evo, dragi moj, napišite ovde vaše ime i budite mi dobar starešina!

Portos pogleda ukaz i vrati ga d’Artanjanu, na veliko čudo mladoga čoveka.

— Da — reče on — to bi mi mnogo laskalo, ali ne bih mogao dugo uživati u tom odlikovanju. Dok smo se bavili u Betuni, umro je muž moje vojvotkinje; i kako mi pokojnikova kasa pruža ruke, dragi moj, ja se ženim udovicom. Sad sam baš probao svoje venčano odelo; zadržite za se to zvanje, dragi moj, zadržite ga.

I on vrati ukaz d’Artanjanu.

Mladi čovek uđe u sobu Aramisovu.

Zatekao ga je kako kleči pred jednim nalonjem, s čelom na otvorenom molitveniku.

On mu ispriča svoj razgovor s kardinalom i, izvadivši ukaz i po treći put, reče:

— Vi, naš prijatelj, naše proviđenje, naš nevidljivi zaštitnik, primite ovo postavljenje; vi ste ga zaslužili više no iko vašom mudrošću i vašim savetima koji su imali tako srećne svršetke.

— Avaj, dragi prijatelju, — reče Aramis — naši poslednji doživljaji omrznuli su mi sasvim život i mač. Ovog puta moja je odluka konačna: posle opsade stupiću u red lazarista. Zadržite to postavljenje, d’Artanjane, vojnički zanat vama ide od ruke, vi ćete biti hrabar i odvažan starešina.

D’Artanjan, očiju vlažnih od zahvalnosti i svetlih od radosti, vrati se Atosu, koga zateče još za stolom, gde prema svetlosti lampe gleda svoju poslednju čašu malage.

— Znate šta? — reče mu. — I oni su me odbili!

— Jer niko, dragi prijatelju, nije dostojniji toga čina od vas.

I Atos uze pero, napisa na ukazu ime d’Artanjanovo i predade mu ga.

— Dakle, neću više imati prijatelja — reče mladi čovek — ah, ništa više, samo gorke uspomene…

I on nasloni glavu na ruke, i dve suze skotrljaše mu se niz obraze.

— Vi ste mladi — odgovori Atos — i vaše gorke uspomene imaju vremena da se pretvore u uspomene prijatne!

EPILOG

Lišena pomoći engleske flote i divizije koju joj Bakingem beše obećao, La Rošel se predade, posle opsade koja je trajala godinu dana. Dvadeset osmog oktobra godine 1628. bi potpisana predaja.

Kralj uđe u Pariz 23. decembra iste godine. Priređen mu je bio takav doček kao da je pobedio neprijatelja, a ne Francuze. Ušao je kroz predgrađe Sen-Žaka, kroz kapije od zelenila.

D’Artanjan stupi u svoj čin. Portos ostavi službu i u toku druge godine oženi se gđom Koknar; u kasi koju je tako željno pogledao bilo je osam stotina hiljada livara.

Musketon je dobio prekrasnu livreju i ispuni mu se želja koju je celog svog života gajio, da stoji iza pozlaćenih kočija.

Aramis, posle jednog puta u Lorenu, najedanput se izgubi, i prestade pisati svojim prijateljima. Docnije se doznalo od gđe od Ševreza, koja je to ispričala dvojici-trojici svojih ljubavnika, da je stupio u jedan manastir u Nansiju.

Bazen je postao brat služitelj.

Atos je ostao musketar pod zapovedništvom d’Artanjanovim do 1631. godine, kada, posle jednog puta u Turenu, ostavi službu, pod izgovorom da je dobio neko nasleđe u Rusijonu.

Grimo je otišao sa Atosom.

D’Artanjan se tri puta tukao sa Rošforom i triput ga je ranio.

— Četvrti put ću vas po svoj prilici ubiti — reče mu, pružajući mu ruku da ga digne.

— Zato je bolje i za mene i za vas da ostanemo na ovome — odgovori ranjenik. — Do đavola, ja sam vam više prijatelj no što mislite, jer sam posle prvog sukoba mogao učiniti da izgubite glavu, da sam samo jednu reč rekao kardinalu.

Oni se poljubiše, ali ovoga puta od srca i sasvim iskreno.

Planše dobi od Rošfora čin narednika u gardi.

G. Bonasije živeo je vrlo mirno, ne znajući šta je bilo s njegovom ženom i ne vodeći nimalo računa o tome. Jednog dana bio je toliko nesmotren da podseti kardinala na sebe; kardinal mu poruči da će se pobrinuti za nj tako da odsad nikad ni u čemu ne oskudeva.

I doista, sutradan, kad je izišao iz kuće u sedam časova uveče da ide u Luvr, g. Bonasije se ne pojavi više u Grobarskoj ulici; mišljenje onih koji kao da su najbolje bili obavešteni bilo je da je g. Bonasije na hrani i stanu u nekom kraljevskom zamku, o trošku Njegove plemenite preuzvišenosti.

KRAJ

Notes

[←1]

Roman o ruži — francuski alegorijski roman iz 13. veka

[←2]

Hugenoti — francuski protestanti, pristalice Kalvinovog religioznog sistema

[←3]

La Rošel — pristanište u Francuskoj, na Atlantskom okeanu; glavno uporište hugenota, koje je osvojio od njih kardinal Rišelje.

[←4]

Bilal — kaiš koji neda konju da diže i spušta glavu.

[←5]

Vade mecum — priručna knjiga za lekare, inženjere i druge struke.

[←6]

Mi znamo da se taj izraz miledi upotrebljava samo sa porodičnim imenom, ali smo ga ovako našli u rukopisu i nećemo da uzimamo na sebe da ga menjamo.

[←7]

Fidelis et fortis — veran i hrabar.

[←8]

Armand Jean du Plessis de Richelieu — ime kardinala Rišeljea.

[←9]

Pluribus impar ― većini nejednako, nenadmašno.

[←10]

U bici kod Farsale, po savetu Cezarovom, njegovi su vojnici tukli u lice protivnike, koji su većinom pripadali aristokratskom redu i više voleli poginuti nego ostati nagrđena lika.

[←11]

Par interim — privremeno, zasad.

[←12]

Alguazil — policijski agent u Španiji.

[←13]

Unkaš – jabuka na prednjem delu sedla

[←14]

Marija od Medičija – Žena Anrija IV i majka Luja XIII

[←15]

Sekreter — pisaći sto

[←16]

Ispolin – div, gorostas

[←17]

Dionisije Stari, tiranin Sirakuze, sagradio je zatvor u jednoj steni čiji su svodovi bili tako akustični da je i najmanji glas dopirao do jednog tajnog mesta načinjenog u obliku uveta. Tu bi on slušajući saznavao i najintimnije misli svojih pritvorenika.

[←18]

podoficir, podnarednik

[←19]

Titula kraljevog brata.

[←20]

Po Bibliji, kurtizana Dalila bila je potkupljena od Filistinaca da svome ljubavniku Samsonu odseče kosu, u kojoj mu je ležala snaga, i tako ga izdala.

[←21]

Sadžak — gvozden tronožac.

[←22]

Armidine bašte — bašte u kojima je Armida, lepa i moćna vračara, iz Tasovog Oslobođenog Jerusalima, zadržavala svoga ljubavnika daleko od vojske krstaške.

[←23]

Exordium — početak govora, uvod.

[←24]

Quemadmodum inter coelorum immensitatem — kako ćemo kad su nebesa tako neizmerna.

[←25]

Komel Janzen, episkop (1586—1638), u svojoj knjizi Augustinus iznosio je mišljenje da je milost božja presudna pri spasenju, te da za nju nije potrebno posredovanje crkve.

[←26]

Učenje kaluđera Pelagijusa u V veku da ne postoji nasledni greh.

[←27]

Voatir — književnik i francuski akademik u prvoj polovini XVII veka.

[←28]

Severus sit clericorum sermo — neka strog bude govor sveštenika.

[←29]

Altissima voce — glasno, najvišim glasom

[←30]

Vanitas vanitatum — taština nad taštinama.

[←31]

Takum — konjska oprema.

[←32]

Aša — debelo sukno.

[←33]

Tiftik — raščešljano staro, dobro oprano platno, da se njime previjaju ranjenici, mesto vate, koje tada nije bilo.

[←34]

Heraldika — nauka o grbovima.

[←35]

Aluzija na četiri brata, srednjovekovne viteze, koji su zajedno jahali na jednom konju.

[←36]

Sinonim od Mongol. Upotrebljava se specijalno da se označe naslednici Tamerlanovi, koji su vladali posle njega.

[←37]

Aluzija na čudovište morsko koje je bog Neptun pustio na Hipolita kada se ovaj vozio obalom.

[←38]

Mea culpa — moja krivica.

[←39]

Gozba nad gozbama

[←40]

Lukul — rimski vojskovođa, čuven zbog svog raskošnog života. Jednom, kad mu sluga nije priredio uobičajeni ručak, rekao mu je oholo: „Zar ti ne znaš da će ove večeri Lukul biti na gozbi kod Lukula.”

[←41]

Polikrat, tiranin na ostrvu Samosu, nekih četrdeset godina vladao je srećno. Iz sujeverja, da se sreća njegova ne bi preokrenula, bacio je u more jedan skupocen prsten. Ali bogovi nisu hteli primiti ovaj dobrovoljni dar: prsten se nađe u jednoj ulovljenoj ribi i bi mu vraćen. Njegova pređosećanja potvrdiše se uskoro. Persijski satrap Oret na prevaru ga je domamio u Magneziju i razapeo na krst.

[←42]

Primećuju se u pustinji.

[←43]

Govoriti kao Apokalipsa znači govoriti nejasno i zamršeno.

[←44]

Aluzija na Danteove stihove urezane na vratima pakla: Vi koji ovamo ulazite ostavite svaku nadu.

[←45]

Iz dubina, početak 129. psalma; u katoličkoj crkvi pokajna i žalosna pesma.

[←46]

Sloop (engl. mala) — brza jedrilica sa jednom katarkom u sredini.

[←47]

Goeland — morski galeb.