Žil Vern

TAJANSTVENO OSTRVO

PROSVETA – BEOGRAD

By

Naslov originala

JULES VERNE:

L’ILE MYSTERIUSE

Prevod:

KAĆA SAMARDŽIĆ

IVANKA MARKOVIĆ

O JEDNOM PUTNIKU

Jedan dečak je pobegao od kuće.

Dešava se to i nije to tako retka, tako neobična, tako izuzetna pojava, mislim to bežanje dečaka od kuće.

Kod dečaka o kome je reč malo je neobično to što on nije pobegao ni zbog slabih ocena, ni zbog uvrede, ni zbog nerazumevanja, ni zbog batina. Bio je sasvim uzorno, poslušno, tiho i maštovito dete, a daleki svet ga je privlačio baš zato što je bio dalek, što je nepoznat, što je tajanstven, što je uzbudljiv.

Možete zamisliti kako je ta vest odjeknula u gradiću Nantu, na ušću vode Loare: »Advokatu, gospodinu Vernu pobegao sin!«

Advokat, gospodin Vern nije gubio vreme slušajući mamu koja je grcala u suzama i tvrdila da će njenog dobrog dečaka džeparoši namamiti, vukovi rastrgnuti, razbojnici presresti, komarci i boleštine napasti, gusari zarobiti, ajkule pojesti… Advokat, gospodin Vern je u pristanište pohitao, za jedrenjak se poslednji raspitao. Zakupio najbržu diližansu, oblak prašine na drumu digao, pre jedrenjaka »Koralije« u luku susednu stigao.

»Kapetane, negde na palubi ili negde u utrobi vašeg broda, sakrio se jedan dečak. Vratite mi ga!«

U gradiću Nantu, na ušću vode Loare, sve se polako smirilo i zaborav je padao preko ovog događaja. Samo je s vremena na vreme nepoverljivi otac, advokat, gospodin Vern, upućivao mrgodne i upitne poglede na sina koji je, rekosmo već, bio dobro, poslušno i tiho dete.

»Neću više, tata. Nikada više i nikuda više!«

Eh, kad bi se dečačka obećanja održavala! Sin toga advokata, gospodina Verna, Žil, roćen 1828. godine u Nantu, postade najveći, najnemirniji i najneumorniji putnik koga svet poznaje!

Godine 1863. svetu je zastajao dah kad ih je taj isti nekadašnji Nikada-više-i-nikuda-više izveštavao kako to izgleda kad se provede PET NEDELJA U BALONU.

U balonu, molim vas, a balon – to nije ni diližansa, ni lokomotiva, to vam je, znate, neka najnovija izmišljotina, kugla jedna s gasom, na ta kugla lebdi u vazduhu, visoko, visoko, više od najvišeg tornja u Nantu, Amijenu, Bordou, Parizu, Londonu, Njujorku, Petrogradu!

I tek što se snađoše zbunjeni i zadivljeni čitaoci, tek što dođoše k sebi od uzbuđenja, i dok se knjiga još prevodila i putovala u druge zemlje – nemirni se putnik uputi na PUT KA SREDIŠTU ZEMLJE.

Kratak predah za čitaoce i još kraći odmor za putnika koji se hrabro uputi pravo u ledeni zagrljaj Severnog pola, a kroz AVANTURE KAPETANA HATERASA.

Putuje putnik i putuje slava njegova svetom. Čitaoci su već nestrpljivi, raspituju se: da se nije smirio i umorio? Ili se možda priprema za još nekakav put? Onda: senzacija!

OD ZEMLJE DO MESECA!

OKO MESECA!

Od Zemlje do Meseca, u granati topovskoj, godine 1866, sto godina npe Jure Gagarina i njegovog »Vostoka«! Samo je jedan takav putnik na svetu onog vremena. A dokle?

Dokle i kuda još, putniče nemirni?

Sad ću tamo gde nisam uspeo s jedrenjakom »Koralija«. U mora topla, u mora južna, mora vetrovita i durnovita, tamo zajedno sa DECOM KAPETANA GRANTA.

Uz put sam na toj plovidbi upoznao jednog nastranog i čudnog, a u stvari veoma umnog i plemenitog kapetana, zvanog Nemo. Sa njim prođoh DVADESET HILJADA MILJA ISPOD MORA.

Kako, molim? Rekoste ispod mora?

Ispod, naravno!

Vi ste navikli na trome jedrenjake i dimljive parobrode, oluja ih svaka ljulja i plaši, a ja vam tvrdim: i pod morem se može ploviti! Ljudski um ne miruje i čovek sve može i sve će moći. Ovaj će mu naš, ovozemaljski svet postati malen. Sasvim malen i ja ću sa gospodinom Fileasom Fogom, obići OKO SVETA ZA OSAMDESET DANA! To vama liči na utopiju, ali…

…(Malo savremenih tehničkih podataka: TU –114, avion, 220 putnika, brzina 900 km na čas. »Vostok«, zvezdani brod, jedan putnik, brzina 28.000 kilometara na čas.)

Kad je nemirni putnik Žil Vern preduzimao svoja maštovita putovanja, najbrža sredstva su bila: parna lokomotiva i diližansa. Još su u zemlji Britaniji, domovini Fileasa Foga, zahtevali da se parna lokomotiva zakonom zabrani. Od njene vrtoglave (?!) brzine ljudi će se razboleti!

Je li ti sad jasno kakav je to putnik bio?

Putnik u budućnost.

U budućnost sa Čovekom, najsavršenijim živim bićem, bićem koje misli, bićem koje radi, bićem koje ne miruje i ne zaustavlja se: čim nešto postigne, hoće još i hoće dalje. Dok ne postane apsolutni i puni gospodar prirode.

Teškoće? Prepreke? Prirodne sile i otpori?

U rukama ti je jedno TAJANSTVENO OSTRVO. Pet ljudi, pet pravih ljudi našlo se na njemu, surovom i negostoljubivom. Oružje: deset prstiju u svakoga i um ljudski nemiran, ustreptao, spreman na stvaranje, na pobedu… Kad pročitaš knjigu videćeš šta uradiše od ostrva. I bićeš srećan što si i ti – Čovek.

Zemlja Francuska je mnogo dala svetskoj književnosti.

A najviše čitani i najviše prevođeni Francuz je baš ovaj maštoviti putnik iz Nanta, gradića na ušću Loare. Pisao je mnogo.

Pa i danas, sto godina posle njegovih divnih putnih maštarija, danas kad su sve te maštarije ostvarene ili prevaziđene, i danas je divna radost uzeti u ruke knjigu dobrog i dragog starog zanesenjaka, putnika i maštala velikog, Žila Verna. Pročitati je i reći:

»Bravo, stari! U svemu si imao pravo! Baš u svemu! Najviše u tvojoj plemenitoj veri u snage čovekove. Čovek zaista može sve!«

Marta meseca 1905. godine nemirni se putnik smirio pod platanima starog groblja u gradu Amijenu, u Francuskoj.

Njegovi junaci putuju i dalje.

Nikada se neće smiriti.

Beograd, 1963. god.

Arsen Diklić

TAJANSTVENO OSTRVO

PRVI DEO

VAZDUŠNI BRODOLOMNICI

GLAVA I

URAGAN 1865. – KRICI U VAZDUHU. – BALON PONESEN VAZDUŠNIM KOVITLACEM. – NA VIDIKU SAMO MORE. – PET PUTNIKA. – ŠTA SE DEŠAVA U BALONSKOJ KORPI. – KOPNO NA VIDIKU. – RASPLET DRAME.

– Penjemo li se?

– Ne! Naprotiv! Spuštamo se!

– Još gore, gospodine Sirase! Padamo!

– Zaboga! Bacajte teret!

– Eto, ispražnjena je i poslednja vreća!

– Diže li se balon?

– Ne!

– Čujem kao neko zapljuskivanje talasa!

– More je pod korpom!

– Tek ako je pet stotina stopa ispod nas!

Tada se kroz vazduh prolomio snažan glas i odjeknule su reči:

 – Napolje sve što je teško… sve! I neka nam se nebo smiluje!

Te reči su odjekivale iznad ogromne vodene pustinje Tihog okeana, oko četiri časa popodne, 23. marta 1865. godine.

Niko verovatno nije još zaboravio onaj strašni nalet severoistočnog vihora što se bio raspomamio sredinom ravnodnevice te godine, kad je barometar spao na sedam stotina i deset milimetara. Ovaj uragan je neprekidno trajao od 18. do 26. marta. Za sobom je ostavio beskrajne pustoši u Americi, Evropi, Aziji, u pojasu širokom osamnaest stotina milja, i on se od trideset petog severnog uporednika do četrdesetog južnog ukoso pružao preko polutara. Srušio je gradove, iskorenio šume, opustošio obale naletima vode visokim kao planina; izbacio brodove na kopno i, prema izveštaju obaveštenog zavoda Veritas, njihov broj se peo na stotine; cele pokrajine bile su izbrisane vazdušnim kovitlacima koji su u svom prolasku mrvili sve pod sobom; uništio je nekoliko hiljada osoba na zemlji i udavio u moru; takva su bila svedočanstva njegovog bešnjenja, koje je taj stravični uragan ostavio za sobom. On je prevazilazio užase onih uragana koji su opustošili Havanu i Gvadelup, prvi 25. oktobra 1810, drugi 26. jula 1825. godine.

Međutim, u trenutku kad su se tolike nedaće dešavale na zemlji i moru, u uskovitlanom vazduhu se odigravala ništa manje uzbudljiva drama.

U stvari, jedan vazdušni balon, nošen kao loptica na vrhu kovitlaca i zavitlan okretanjem vazdušnog stuba, jurio je kroz prostor brzinom od devedeset milja{1} na čas, vrteći se oko sebe kao da ga je obujmio neki vazdušni vrtlog.

Ispod duguljastog donjeg dela tog balona ljuljala se korpa sa pet putnika koji su se jedva videli usred gustih isparenja pomešanih s vodenom prašinom koja se vukla sve do same površine okeana.

Odakle je dolazio ovaj vazduhoplov, ta prava igračka užasne bure? S koje je tačke sveta poleteo? Očigledno da nije mogao krenuti za vreme uragana? Međutim, uragan je trajao već pet dana, a njegovi prvi znaci pokazali su se 18. marta. Moglo se dakle pomisliti da je taj balon dolazio iz velike udaljenosti, jer je za dvadeset i četiri časa najmanje dve hiljade milja morao prelaziti.

Tek, putnici uopšte nisu mogli da ocene koliki su put od polaska prevalili, jer im je svaka polazna tačka nedostajala. Verovatno im se desila i ona čudna stvar da, poneseni usred njenog bešnjenja, nisu buru ni primetili. Kretali su se nekud, i vrteli se oko sebe samih, a da nisu osećali ni to samoobrtanje ni to kretanje u vodoravnom pravcu. Oči im nisu mogle da vide kroz tu gustu maglu koja se gomilala ispod korpe i oko njih. Isto tako su i oblaci bili neprozirni, tako da oni ne bi znali da kažu da li je dan ili noć. Nikakav odsjaj, nikakvo žamorenje naselja, nikakvo hučanje okeana nije moglo dopreti do njih kroz taj mračni beskraj, sve dok su bili na toj velikoj visini. Jedino ih je naglo spuštanje moglo upozoriti na opasnosti u koje su iznad talasa jurili.

Međutim se balon, rasterećen od teških predmeta kao što su: municija, oružje, hrana, opet bio popeo u više atmosferske slojeve, na visinu od četiri hiljade i pet stotina stopa. Pošto su putnici smatrali, otkrivši da je more ispod njih, da im manja opasnost preti u visini nego dole, nisu oklevali da izbace čak i najkorisnije predmete i pokušavali su da više nimalo ne izgube gas, tu dušu njihove sprave, koji ih je održavao iznad ponora.

Tako su proveli noć, usred tih uzbuđenja koja bi bila kobna za manje istrajne ljude. Onda je opet svanuo dan, a sa danom je i uragan pokazao izvesnu težnju za popuštanjem. Već na početku tog dana, 24. marta, bilo je izvesnih znakova stišavanja. Oblaci su se već od zore razredili i opet popeli visoko u nebo. Za nekoliko časova, vazdušni stub se provalio i rasuo. Vetar je iz stanja uragana prešao u »hladan vetar«, što znači da se brzina kretanja atmosferskih slojeva smanjila na polovinu. Bio je to još uvek vetar koji mornari zovu »za smanjeno jedro«, ali je i smanjenje elementarne uzburkanosti bilo znatno.

Oko jedanaest časova donji vazdušni sloj se osetno razvedrio. Atmosfera je odisala onom vlažnom prozračnošću koja se vidi, čak i oseća, posle prolaska velikih meteora. Kao da uragan nije otišao dalje na zapad. Kao da je sam od sebe nestao. Možda se rasplinuo u mnogobrojnim munjama posle osipanja vazdušnog stuba, kao što se ponekad dešava sa tajfunima na Indijskom okeanu.

Ali se i u tom času moglo ponovo utvrditi da se balon nezadrživo lagano spušta u niže slojeve. Kao da malo-pomalo splašnjava, dok mu se omotač izduživao, tegleći se, i iz loptastog prelazio u jajast oblik.

Oko podne, balon je lebdeo samo na dve hiljade stopa iznad mora. Imao je zapreminu od pedeset hiljada kubnih stopa,{2} pa je očigledno zbog toga mogao da se održi dugo u vazduhu, bilo da se penje u velike visine, bilo da se kreće vodoravno.

U tom trenutku putnici su izbacili i poslednje predmete koji su još otežavali korpu: neke namirnice koje su zadržali, sve, do najneophodnijih sitnica iz svojih džepova, a jedan od njih, pošto se vinuo do obruča koji je držao konopce od mreže, pokušavao je da učvrsti bolje duguljasti donji deo balona.

Bilo je očigledno da putnici neće više moći održati balon u višim slojevima i da im nedostaje gas.

Bili su dakle izgubljeni!

Odista, ispod njih se nije prostirao nikakav kontinent, čak ni ostrvo. Prostor im nije pružao nikakvu tačku za spuštanje, nikakvu čvrstu površinu za koju bi se njihova kotva mogla zakačiti.

Samo nedogledno more čiji su se još valovi neuporedivom silinom sudarali! Samo okean bez vidljivih ivica, čak ni za njih, koji su odozgo upravljali svoje poglede i mogli njima da obuhvate prostor na četrdeset milja unaokolo! Samo vodena ravnica koju je uragan nemilosrdno udarao i šibao, i koja mora da im je ličila na trku raspomamljenih visokih talasa preko kojih je prebačena mreža belih zapenušenih grebena! Ni kopna na vidiku, ni jedne jedine lađe!

Trebalo je dakle, po svaku cenu, zaustaviti silaženje, da bi se sprečilo da balon ne utone u talase. I bilo je očigledno da su se putnici poduhvatili tog prešnog posla. No, uprkos njihovim naporima, balon se stalno spuštao, dok se istovremeno kretao krajnjom brzinom, sledeći pravac vetra, što znači od severoistoka ka jugozapadu.

Kakav strašan položaj ovih nesrećnika! Oni očevidno nisu više bili gospodari balona. Njihovi pokušaji nisu mogli da se ostvare. Omotač balona je sve više splašnjavao. Gas je oticao i uopšte ga nije bilo moguće zadržati. Spuštanje se vidno ubrzavalo, i u jedan čas posle podne korpa je visila najviše šest stotina stopa iznad okeana.

Zaista, bilo je nemoguće sprečiti oticanje gasa, jer je on slobodno isticao kroz procep na spravi.

Olakšavši korpu od svih predmeta koje je sadržavala, putnici su mogli za nekoliko časova da produže svoje održavanje u vazduhu. Međutim, neizbežna propast bila je samo odgođena i, ako se neko kopno ne ukaže pre mraka, putnici, korpa i balon će zauvek iščeznuti u valovima.

Obavljen je i jedini posao koji se u tom času mogao obaviti. Putnici u balonu su bili istinski neustrašivi ljudi i znali su da pogledaju smrti u oči. Nije se čuo ni jedan jedini vapaj. Bili su rešeni da se bore do poslednjeg trena, da sve preduzmu za odlaganje svog pada. Korpa je bila kao nekakav pleteni kovčeg, od vrbovog pruća, nepodesan za plovidbu, i kad bi pala u more ne bi se uopšte mogla održati na površini.

U dva časa, vazdušni balon je bio samo četiri stotine stopa iznad valova.

U tom trenutku odjeknuo je muževan glas, glas čoveka čije srce ne zna za strah. Tome glasu odgovorili su isto tako odvažni glasovi.

– Da li je sve bačeno?

– Ne! Ima još deset hiljada zlatnih franaka!

Teška vreća smesta je tresnula u more.

– Penje li se balon?

– Pomalo, ali ubrzo će ponovo padati.

– Šta je još ostalo da se izbaci?

– Ništa!

– Ima još nešto!… Korpa!

– Zakačimo se za mrežu, a korpu u more!

– Odista, to je bila poslednja mogućnost za olakšavanje balona. Konopci kojima je korpa bila privezana za obruč bili su presečeni i balon se, posle padanja, ponovo uzdigao na dve hiljade stopa.

Putnici su se bili vinuli do mreže, iznad obruča, i držeći se za petlje na mreži gledali su u ponor ispod sebe.

Poznato je kakvom su tananom ravnotežom baloni obdareni. Dovoljno je baciti i najlakši predmet da bi se izazvalo kretanje uvis. Naprava se ponaša u vazduhu kao vaga sa najvećom matematičkom tačnošću. Kad se s balona baci iole veći teret, on se naglo penje u velike visine. To se i u ovom slučaju desilo.

No, pošto se za trenutak održao u gornjim slojevima, balon je opet počeo da silazi. Gas je oticao kroz procep na omotaču koji je bilo nemoguće zakrpiti.

Putnici su bili učinili sve što je u njihovoj moći. Nikakvo ljudsko sredstvo nije ih odsad moglo da spase. Mogli su samo na slučaj da računaju.

U četiri časa balon je bio samo pet stotina stopa iznad morske površine.

Odjednom, odjeknulo je glasno lajanje. Jedno pseto je pratilo putnike i bilo je zakačeno pored svog gospodara za petlje na mreži.

– Top je video nešto! – uzviknuli su putnici.

Zatim, smesta, odjeknuo je snažan glas:

– Zemlja! Zemlja!

Vetar je neprestano nosio balon ka jugozapadu, i on je od zore prešao znatnu razdaljinu, stotine milja, i sad je zaista počelo da se u tom pravcu nazire nekakvo prilično izdignuto kopno.

Ali to kopno se nalazilo na još trideset milja niz vetar. Trebalo je još ceo čas da se stigne do njega, i to pod uslovom da balon ne skrene. Pun čas! Zar pre toga neće isteći i ono malo gasa što se u balonu bilo zadržalo?

A u četiri časa je bilo jasno da ne bi mogao više da se održava. Prilegao je tik same površine mora. Već su više puta grebeni visokih talasa laznuli dno mreže, otežavajući još više balon koji se sad samo upola odizao kao neka ptica koja ima olovo u krilu.

Pola časa docnije kopno je bilo samo jednu milju udaljeno, ali balon, splasnut, mlitav, istegljen, zbrčkan u velike nabore, zadržao je gas samo u svom gornjem delu. Putnici su ga, držeći se za mrežu, još više otežali, i uskoro su i njih, peć do pola u moru, udarali visoki talasi. Onda se omotač balona spljoštio kao u neki džep i vetar je provalio u go udubljenje i poterao ga kao lađu kojoj s leđa duva vetar. Možda će tako stići do obale!

No, kad je bio samo na dva kabla{3} od obale, odjednom su iz četvoro grudi odjeknuli strahoviti krici. Tad je balon, posle jednog snažnog udara talasa, iako je izgledao kao da se nikad više ne može uzdići, ponovo napravio neočekivani skok. Balon se ponovo popeo na hiljadu i pet stotina stopa, kao da je iznenadno ponovo rasterećen, i tamo naišao na vrtlog vetra koji mu je, umesto da ra pravo ka kopnu ponese, promenio pravac da ide uporedo s obalom. Najzad, dva minuta docnije, balon se iskosa približio obali i pao na njen pesak izvan domašaja velikih talasa.

Putnici su, pošto su pomagali jedan drugome, uspeli da se iskobeljaju iz petlji na mreži. Rasterećen od njihove težine balon je opet bio zahvaćen vetrom i kao ranjena ptica koja za tren oživi nestao u prostoru.

U korpi je bilo pet putnika i jedno pseto, a balon je na obalu izneo samo četvoricu.

Nestalog putnika je verovatno odneo talas koji je lupio o mrežu i to je omogućilo olakšanom balonu da se poslednji put uzdigne, da zatim posle nekoliko trenutaka stigne na kopno.

Tek što su četiri brodolomnika, mogli bismo da ih tako nazovemo, stupili nogom na tle, kad su svi, misleći na odsutnog, uzviknuli:

– Možda on pokušava da plivanjem stigne? Spasimo ga! Spasimo ga!

GLAVA II

JEDAN SLUČAJ IZ SECESIONISTIČKOG RATA. – INŽENJER SIRAS SMIT. – GEDEON SPILET. – CRNAC NAB. – MORNAR PENKROF. – MLADI HARBERT. – NEOČEKIVANI PREDLOG. – SASTANAK U DESET ČASOVA UVEČE. – POLAZAK KROZ BURU.

Ti ljudi koje je uragan bacio na ovu obalu, nisu bili ni vazduhoplovni stručnjaci, ni ljubitelji vazdušnih istraživanja. Bili su to ratni zarobljenici koje je njihova smelost nagnala da pobegnu pod veoma izuzetnim okolnostima. Stotinu puta samo što nisu stradali. Stotinu puta njihov procepani balon samo što ih nije sunovratio u ponor. Ali im je slučaj namenio neobičnu sudbinu, te su se, 20. marta 1865. pošto su pobegli iz Ričmonda, koji je opsedala vojska generala Ulisa Granta, našli na sedam hiljada milja od te prestonice Virdžinije, najvažnije tvrđave separatista za vreme užasnog secesionističkog rata.{4} Njihov vazdušni put je trajao pet dana.

Uostalom, evo pod kakvim su čudnovatim okolnostima zarobljenici izvršili bekstvo, bekstvo koje se završilo padom koji smo malopre opisali.

Te iste godine, februara 1865, prilikom jednog od onih napada koje je general Grant pokušavao, ali bez uspeha, da bi zauzeo Ričmond, nekoliko njegovih oficira je palo u neprijateljske ruke i bilo zatočeno u tom gradu. Jedan od najuglednijih zarobljenika je pripadao federalnom vrhovnom štabu i zvao se Siras Smit.

Poreklom iz Masačusetsa, Siras Smit je bio inženjer, stručnjak prvog reda, kome je vlada Saveznih država bila poverila, u ovom ratu, upravu nad železnicom čija je strateška važnost bila veoma značajna. Pravi Amerikanac, Severnjak, mršav, koščat, sama koža i kost, imao je oko četrdeset i pet godina, a kratko ošišana kosa bila mu je već proseda, kao i gusti brkovi. Imao je lepu »numizmatičku« glavu kao stvorenu da bude utisnuta na medaljama; žarke oči, ozbiljna usta, a crte lica su mu bile kao u nekog naučnika vojne škole. Jedan od onih inženjera koji su želeli da otpočnu s čekićem i pijukom u ruci, kao oni generali koji su počeli kao obični vojnici. Tako je on imao i bistar duh i krajnju spretnost ruku. Mišići su mu bili veoma gipki i snažni. Istovremeno i mislilac i pravi preduzimljiv čovek, radio je bez napora, pod dejstvom velike životne snage, s onom budnom upornošću koja prkosi svakoj nedaći. Vrlo obrazovan, veoma snalažljiv, »vrlo promućuran« – da upotrebimo ovaj francuski vojnički izraz, imao je uzvišenu narav, uvek gospodar samog sebe, najcelovitije je ispunjavao ona tri uslova čiji skup označava čovekovu unutrašnju snagu: delatnost duha i tela, bujnost želja i moć volje.

Ali Siras Smit je bio i oličenje hrabrosti. Učestvovao je u svim bitkama za vreme secesionističkog rata. Pošto je prvo bio među dobrovoljcima iz Ilinoisa pod zapovedništvom Ulisa Granta, Smit se borio kod Padeka-Belmonta, Pitsburg-Lendinga, u opsadi Korinta, kod Port-Gipsona, na Crnoj reci, kod Četenoga, Vildernisa, na reci Potomak, na svim mestima junački, kao vojnik dostojan generala koji je govorio: »Nikad ne prebrojavam svoje mrtve!« I Siras Smit je mogao biti sto puta jedan od onih koje nemilosrdni Grant nije brojao, ali mu je, u svim tim borbama u kojima on uopšte nije sebe štedeo, sreća uvek bila naklonjena, sve do onog časa kad je bio ranjen i zarobljen na bojištu kod Ričmonda.

U isto vreme, čak istog dana, kad i Siras Smit, u ruke Južnjaka pala je jedna druga znamenita ličnost: ništa manje nego ugledni novinar Gedeon Spilet, izveštač »Njujork Heralda«, kome je bilo povereno da usred severnjačke vojske prati ratne događaje.

Gedeon Spilet je bio jedan od onih neobičnih engleskih i američkih zapisivača, kao Stenli i drugi, koji neće uzmaći ni pred čim samo da bi dobili tačno obaveštenje i da bi ga posle, u najkraćem roku, poslali svom listu. Dnevni listovi Saveznih država, kao što je »Njujork Herald«, istinske su snage, i njihovi izaslanici su predstavnici koji se ne mogu prenebregnuti. Gedeon Spilet je bio među prvima na listi tih izaslanika.

Čovek velikih sposobnosti, odvažan, tačan i spreman na sve, pun zamisli pošto je proputovao ceo svet; vojnik i umetnik, pun predloga, brz u delanju, nije se obazirao na muke, zamor i opasnosti kad je bilo u pitanju da se sve sazna, prvo za sebe lično, pa onda za svoj list, pravi junak neobičnosti, obaveštenja, novina, nepoznatog i nemogućeg, on je bio jedan od onih neustrašivih posmatrača koji pišu pod kišom metaka, »zapisuju« pod granatama, i za koje je svaka opasnost neočekivano blago.

I Spilet je učestvovao u svim bitkama u prvom borbenom redu, s revolverom u jednoj i beležnicom u drugoj ruci, a rasprskavanje metaka nije uspevalo da mu nagna olovku na drhtanje. On nije uznemiravao telegrafske žice neprestanim telegramima kao oni koji govore i onda kad nemaju šta da kažu, ali je svaka njegova vest, sažeta, tačna i jasna, objašnjavala neko važno pitanje.

Gedeon Spilet je bio visok čovek. Najviše je imao četrdeset godina. Zlatasto-riđi zalisci uokviravali su mu lice. Oči su mu bile mirne, sjajne i hitre u pogledu. Bile su to oči čoveka koji je navikao da brzo zapazi sve pojedinosti. Čvrsto građen, kalio se u svim podnebljima kao čelična šipka u hladnoj vodi.

Spilet je već deset godina bio stalni izveštač »Njujork Heralda«, koji je on obogaćivao svojim izveštajima i crtežima, jer je isto tako dobro rukovao olovkom kao i perom. Bio je zarobljen u trenutku kad je opisivao i crtao bitku. Poslednje zabeležene reči u njegovoj beležnici bile su:… »Jedan Južnjak me drži na nišanu i…« I Gedeona Spileta su promašili, jer se on po svom ustaljenom običaju i iz te borbe izvukao bez ijedne ogrebotine.

Siras Smit i Gedeon Spilet su samo po čuvenju znali jedan za drugog, i obojica su odvedeni u Ričmond. Inženjer je veoma brzo izlečio svoju ranu, i upoznao se sa novinarom za vreme svog oporavljanja. Dopali su se jedan drugom i umeli su da se poštuju. Ubrzo su imali samo jedan zajednički cilj: da pobegnu i da se pridruže Grantovoj vojsci pa da se i dalje bore za federalno jedinstvo.

Oba Amerikanca su dakle bili rešeni da iskoriste svaku priliku, ali, mada su slobodno mogli da se kreću po gradu, Ričmond je bio tako strogo čuvan da se svako bekstvo moralo smatrati nemogućnim.

Sirasu Smitu se u međuvremenu pridružio sluga koji mu je na život i smrt bio odan. Taj neustrašivi čovek bio je crnac, roćen na inženjerovom imanju, od oca i majke koji su bili robovi, ali koje je Smit, i razumom i srcem za ukidanje ropstva, već davno bio oslobodio. Pošto je postao slobodan čovek, crnac nije hteo da napusti svog gospodara. Toliko ga je voleo da bi i umro za njega. Momak je imao trideset godina, snažan, okretan, umešan, bistar, blag i tih, ponekad bezazlen, uvek nasmejan, uslužan i čestit. Zvao se Nabukodonosor, ali se odazivao samo na skraćeno i prisno ime Nab.

Kad je Nab saznao da mu je gospodar zarobljen, on je napustio Masačusets, bez oklevanja, i stigao pred Ričmond, pa je najzad, lukavstvom i okretnošću, pošto je više puta svoj život izložio opasnosti, uspeo da uće u opsednuti grad. Ne može se opisati koliko je bilo zadovoljstvo Sirasa Smita što ponovo vidi svog slugu i Nabova radost što je opet našao svog gospodara.

Ali, ako je Nab uspeo da uđe u Ričmond, bilo je neuporedivo teže izići iz njega, jer se na federalne zatočenike strogo motrilo. Bila je potrebna neka izvanredna prilika da bi se bekstvo moglo pokušati, sa nekim izgledima na uspeh, a ta prilika ne samo da se nije ukazivala nego je bilo mučno i stvoriti je.

Dotle je Grant nastavljao svoje odvažne poteze. Pobedu kod Pitsburga je veoma skupo platio. Njegove i Batlerove snage nisu još bile postigle nikakav uspeh kod Ričmonda i ništa nije nagoveštavalo da je oslobođenje zarobljenika moglo biti blisko. Novinar, koji je iz svog dosadnog ropstva iscrpeo sve što je valjalo da se zabeleži, nije mogao više da izdrži. Samo je jednu misao imao: da po svaku cenu iziđe iz Ričmonda. On je Mak tu pustolovinu nekoliko puta i preduzimao, ali su ga nesavladive prepreke sprečile.

Međutim, opsada je i dalje trajala, i kao što su zarobljenici bili nestrpljivi da se što pre pridruže Grantovoj vojsci, tako isto su i neki građani opsednutog grada žudeli da se iz njega izvuku da bi se pridružili separatističkoj vojsci, a među njima naročito jedan uporni Južnjak, neki Džonatan Forster. Zapovednik Ričmonda već odavno nije mogao da saobraća s generalom Lijom, a bilo je veoma važno da mu se javi o stanju grada radi ubrzavanja pohoda izbaviteljske vojske. Džonatan Forster se tada setio da odleti balonom i da tako pređe opsadne linije i stigne u separatistički logor.

Zapovednik je odobrio tu nameru. Napravili su balon i stavili ga Forsteru na raspolaganje; s njim je trebalo da pođe pet saputnika. Za to vazdušno putovanje bili su snabdeveni oružjem, ako bi trebalo da se pri spuštanju brane, kao i namirnicama ako bi im se putovanje odužilo.

Polazak je bio određen za 18. mart. On je trebalo da bude izvršen noću, a ako bi duvao severozapadni vetar srednje jačine, vazdušni putnici su se nadali da će za nekoliko časova stići u glavni štab generala Lija.

Ali taj severozapadni vetar nije baš bio običan povetarac. Već 18. marta moglo se videti da se on pretvara u uragan. Uskoro je oluja postala takva da je Forsterov polazak morao biti odložen, jer je bilo nemogućno izložiti opasnosti balon i ljude koje će poneti kroz raspomamljene prirodne elemente.

Dakle, balon je stajao naduvan na velikom trgu Ričmonda, spreman da krene na prvo smirivanje vetra, i u gradu je vladala velika nestrpljivost kad se videlo da se vremenske prilike ne menjaju.

Prošli su i 18. i 19. mart, bez ikakve promene u nepogodi. Čak su izbile velike teškoće da se balon, privezan za tle sačuva jer su ga udari vetra povijali do zemlje.

Prošla je noć između 19. i 20. marta ali je uragan ujutro postao još snažniji. Polazak je bio nemoguć.

Toga dana Sirasu Smitu pristupio je u jednoj ulici u Ričmondu neki čovek koga on uopšte nije poznavao. Bio je to neki mornar po imenu Penkrof, čovek od trideset pet do četrdeset godina, snažno građen, vrlo preplanuo, živahnih i žmirkavih očiju, ali dobrodušnog lica. Taj Penkrof je bio Amerikanac sa Severa koji je projurio svim morima sveta i koji je preživeo sve pustolovine koje mogu da se dogode nekom dvonožnom biću bez perja. Nije ni potrebno reći da je taj čovek od prirode bio preduzimljiv, spreman na sve, i koji ničemu nije mogao da se začudi. Početkom te godine, Penkrof je poslom došao u Ričmond s jednim petnaestogodišnjim dečakom, Harbertom Braunom iz Nju Džersija, sinom svog kapetana, siročetom koje je voleo kao da mu je rođeno dete. Pošto nije stigao da napusti grad pre početka opsade, bio je dakle sad opkoljen, na svoje veliko nezadovoljstvo, te je i on imao samo jednu jedinu misao: pobeći na bilo koji način. Po čuvenju je poznavao inženjera Sirasa Smita. Znao je s kakvim je nestrpljenjem taj odlučni čovek gutao svoj jed. Toga dana mornar se nije ustezao da mu priđe i da mu bez ikakve pripreme kaže:

– Gospodine Smit, da li vam je dosta Ričmonda?

Inženjer je pogledao pravo u oči čoveka koji mu je tako govorio i koji je tihim glasom dodao: u

– Gospodine Smite, hoćete li da pobegnete?

– A kad? – brzo je odgovorio inženjer, i moglo bi se tvrditi da mu je onaj odgovor nehotice izleteo, jer još se nije bio dobro zagledao u čoveka koji mu se obratio.

Ali pošto je oštrim okom odmerio mornarovo čestito lice, nije mogao da sumnja da ima pred sobom poštenog čoveka.

– Ko ste vi? – zapitao ga je kratko.

Penkrof se predstavio.

– Dobro – odgovori Siras Smit. – A koji mi način predlažete za bežanje?

– Pomoću one dangube balona, koji su ostavili onamo da lenstvuje, i koji kao da izrikom čeka na nas!…

Nije ni bilo potrebno da mornar završi svoju misao. Inženjer je otprve razumeo. Zgrabio je Penkrofa za mišicu i odvukao ga u svoj stan.

Tamo je mornar objasnio svoj plan, sasvim prost. U stvari, da bi ga izvršili samo su svoj život izlagali opasnosti. Istina, uragan je duvao svom silinom, ali jedan umešan i smeo inženjer kao što je Siras Smit, zacelo bi umeo da upravlja balonom. Da je on, Penkrof, umeo njim da upravlja, ne bi oklevao da otputuje, sa Harbertom, naravno. Preturio je on preko glave mnogo šta, i ne bi se ustručavao pred nekakvom tamo olujom.

Siras Smit je slušao mornara bez reči, ali su mu oči blistale. Prilika je iskrsla. Smit nije bio čovek koji bi je propustio. Plan je bio samo vrlo opasan, dakle, mogao se izvršiti. Uprkos nadzoru, oni bi noću mogli prići balonu, uvući se u korpu, i preseći konopce koji su ga držali. Naravno, izlagali su se opasnosti da budu ubijeni, ali su u suprotnom, mogli uspeti, i bez te oluje… Ali, bez te oluje, balon bi već davno otišao, a toliko tražena prilika ne bi tad ni iskrsla.

– Ja nisam sam! – na kraju je rekao Siras Smit.

– A koliko osoba hoćete da povedete? – zapitao je mornar.

– Dvojicu: mog prijatelja Spileta i mog slugu Naba.

– To znači, trojica – odgovorio je Penkrof – a sa Harbertom i sa mnom petorica. Dok je balon trebalo da ponese šestoricu.

– To je dovoljno! Mi ćemo poći! – rekao je Siras Smit.

Ovo »mi« podrazumevalo je i novinara, ali novinar nije bio čovek koji bi ustuknuo, i kad mu je plan saopšten, on ga je bez odlaganja prihvatio. Samo se čudio kako da se sam nije setio tog prostog rešenja. A Nab bi ionako svog gospodara pratio kud god bi ovaj poželeo da krene.

– Onda, do večeras! – rekao je Penkrof. – Švrljaćemo onuda sva petorica, kobajagi radoznalci!

– Večeras, u 10 časova – odgovorio je Siras Smit. – I neka nam se sudbina smiluje da se ova oluja ne stiša pre našeg polaska!

Penkrof se oprostio od inženjera, i vratio se u svoj stan gde je bio ostao mladi Harbert Braun. Taj hrabri dečak znao je mornarov plan, pa je s izvesnom strepnjom očekivao ishod predlaganja inženjeru. Očigledno je dakle, da su petorica odvažnih ljudi bili spremni da se bace u buru, u sred srede uragana!

Ne! uragan se nije stišao, te ni Džonatan Forster i njegovi drugovi nisu ni pomišljali da mu se suprotstave u krhkoj balonskoj korpi. Dan je bio stravičan. Inženjer je strepeo samo od jedne stvari: da se balon, pričvršćen za zemlju i polegnut pod vetrom, ne iscepa u hiljadu parčića. Nekoliko časova lutao je po skoro pustom trgu, motreći na spravu. Penkrof je to isto činio, s rukama u džepovima, čak i zevao, kao čovek koji ne zna kako da utuca vreme ali je i on strepeo da se balon ne rascepa ili čak ne prekine veze i nestane u nebu.

Palo je veče. Noć je bila veoma mračna. Gusta magla kao i oblaci vukli su se nisko nad tlom. Padala je kiša pomešana sa snegom. Bilo je hladno. Izgledalo je da je silovita bura načinila kao neko primirje izmeću opsađivača i opsađenih, pa da je i top poželeo da ćuti pred stravičnom grmljavinom uragana. Ulice su bile puste. Čak nije izgledalo ni potrebno da se po ovakvom strašnom vremenu stražari na trgu u čijoj se sredini balon borio s vetrom. Očevidno, zarobljenicima je sve pomagalo, ali taj put kroz raspomamljene vihore!…

– Grozna plima! – govorio je za sebe Penkrof, udarajući pesnicom svoju kapu koju mu je vetar otimao sa glave. – Ali, pih! Ipak ćemo mi to savladati!

U devet i po časova Siras Smit i njegovi drugovi su se došunjali na trg sa raznih strana, trg je bio u dubokom mraku, jer je gasne fenjere pogasio vetar. Čak se nije video ni ogromni balon, skoro potpuno oboren na tle. Osim vreća s peskom koje su pridržavale užad sa mreže, korpa je bila pričvršćena jakim palamarom, provučenim kroz alku uglavljenu u kaldrmu, čiji se drugi kraj penjao do ivice korpe.

Petorica zarobljenika su se sastali kod korpe. Niko ih nije primetio, jer je pomrčina bila takva da ni sebe same nisu mogli raspoznati.

Siras Smit, Gedeon Spilet, Nab i Harbert su se smestili u korpu ne izgovorivši ni reč, dok je Penkrof po inženjerovom naređenju odvezivao jednu za drugom vreće s peskom. To je bio posao od nekoliko trenutaka, i mornar se pridružio svojim drugovima.

Balon se sad pridržavao samo dvostrukim palamarom, pa je sad Siras Smit imao samo da izda zapovest za polazak.

Tog trenutka jedan pas je uskočio u korpu. To je bio Top, inženjerov pas koji je, prekinuvši lanac, krenuo za svojim gospodarom. Siras Smit je hteo bojeći se suvišnog opterećenja da otera jadnu životinju.

– Eh! jedan više! – rekao je Penkrof, olakšavši korpu sa dve vreće peska.

Posle toga je odrešio palamar i poletevši ukoso, balon je iščezao, pošto je prethodno korpom udario o dva dimnjaka koje je oborio pri svom naglom polasku.

Uragan se zatim užasnom silinom raspomamio. Tokom noći inženjer nije mogao ni da pomisli na spuštanje, a kad je dan svanuo magla je sprečavala svaki pogled na zemlju. Tek posle pet dana kroz jednu pavedrinu, moglo se videti ogromno more ispod balona koji je vetar nosio strahovitom brzinom.

Videli smo kako su od ovih pet ljudi, koji su pošli na put 20. marta, četvorica bili bačeni 24. marta na nekakvu pustu obalu na više od 6.000 milja od njihove zemlje.{5}

A onaj koji nije bio prisutan, onaj kome su preživela četvorica iz balona pojurili odmah u pomoć, bio je njihov prirodni starešina inženjer Siras Smit!

GLAVA III

PET ČASOVA PO PODNE. – ONAJ ODSUTNI. – NABOVO OČAJANJE. – TRAGANJE PREMA SEVERU. – OSTRVCE. – TUŽNA HOR PUNA ZEBNJE. – JUTARNJA MAGLA. – NABOVO PLIVANJE. – IZGLED KOPNA. – PRELAŽENJE KANALA GAZOM.

Kroz pokidane petlje mreže, inženjera je bio odvukao jedan veliki talas. I njegov pas je bio iščezao. Ta odana životinja svojevoljno je iskočila svome gospodaru u pomoć.

– Napred! – uzviknuo je novinar.

I sva četvorica: Gedeon Spilet, Harbert, Penkrof i Nab, zaboravivši svoju iscrpenost i umor, započeli su traganje.

Bedni Nab plakao je u isti mah i od besa i od očajanja pri pomisli da je izgubio onoga koga je najviše na svetu voleo.

Od trenutka kada je Siras Smit nestao, do trenutka kad su njegovi drugovi nogom stupili na kopno, nije prošlo ni dva minuta, pa su se mogli nadati da će stići na vreme da ga spasu.

– Tražimo! Tražimo! – uzvikivao je Nab.

– Da, Nabe, – odgovorio je Gedeon Spilet – i naći ćemo ga!

– Živog?

– Živog!

– Ume li on da pliva? – zapitao je Penkrof.

– Da! – odgovori Nab. – A uostalom, kraj njega je Top!…

Slušajući kako more huči, mornar je vrteo glavom.

Inženjer je iščezao na severnoj strani obale, na otprilike pola milje od mesta gde su se brodolomnici spustili. Trebalo je, znači, ići u tom pravcu.

Tada je bilo skoro šest časova. Magla se bila spustila, pa je zbog toga noć bila vrlo mračna. Brodolomnici su išli ka severu, istočnom obalom tog kopna na koje ih je slučaj bacio, nepoznatog kopna, čiji geografski položaj nisu mogli čak ni da naslute. Gazili su po peskovitom i kamenitom tlu koje je izgledalo lišeno svakog rastinja. Ovo neravno i džombasto tle kao da je pogdegde bilo izrešetano omanjim jamama zbog kojih je hodanje bilo veoma mučno. Iz tih jama svaki čas su izletale krupne ptice, koje su tromo letele i bežale na sve strane, ali je mrak sprečavao da ih vide. Neke druge ptice, živahnije, jatomice su se uzdizale i kao oblaci proletale. Mornaru se činilo da raspoznaje i morske i obične galebove, čije se oštro kričanje utrkivalo s morskim hučanjem.

Brodolomnici bi svaki čas zastajali, dozivali bi iz sveg glasa, a zatim osluškivali da li će se neki poziv sa okeana čuti. Mora da su mislili da će, ako su bili u blizini mesta gde je inženjer mogao da se spusti, Topovo lajanje dopreti do njih ako je sam Siras Smit nesposoban da od sebe da neke znake života. Ali se nikakav uzvik nije izdvajao iz huke zapenušenih valova i zveketanja talasa pri povlačenju. Onda bi mala družina produžavala s hodanjem pretražujući i najmanje udubljenje na obali.

Posle pešačenja od dvadeset minuta četiri brodolomnika su se zaustavila iznenada pred liticom zapenušenom od talasa. Nije više bilo čvrstog tla. Našli su se na ivici nekog oštrog rta o koji je more besno udaralo.

– Ovo je neko predgorje – rekao je mornar. – Treba da se vratimo držeći se desne strane, pa ćemo tako zaći u dubinu kopna.

– Ali, ako je on tamo? – odgovorio je Nab pokazujući ka okeanu čiji su se ogromni talasi belasali u pomrčini.

– Pa lepo, zovimo ga!

I svi su složno uglas snažno povikali, ali im ništa nije odgovorilo. Sačekali su zatišje. Ponovo su vikali. Opet ništa.

Brodolomnici su onda pošli natrag, idući suprotnom stranom predgorja, po isto onako peščanom i kamenitom tlu. Ipak, Penkrof je zapazio da je obala sad strmija i da se zemljište penje, pa je pretpostavljao da se ono verovatno spaja uz prilično dugačku kosu sa nekom visokom obalom čiji se masiv nejasno ocrtavao u mraku. Na ovom delu obale ptica je bilo manje. I more je bilo manje uskomešano, manje hučno i čak se primećivala znatna smanjenost visokih talasa. Jedva se čuo šum odbijanja talasa. Verovatno je ta strana predgorja obrazovala polukružni zatončić, koji je njegov oštar rt zaštićivao od talasa pučine.

Ali, sledeći taj pravac, išli su ka jugu, a to je značilo ići na suprotnu stranu od ovog dela obale gde je Siras Smit mogao da izađe. Posle pešačenja od milju i po, obala nije pokazivala nikakvu krivinu kojom bi mogli opet da pođu ka severu. A ipak je to predgorje čiji su najistureniji deo obišli, moralo da bude spojeno sa kopnom. Mada su bili iscrpeni, brodolomnici su hrabro produžili, pošto su se nadali da će svakog trenutka naići na neku oštru okuku koja bi ih opet vratila na prvobitni pravac.

A koliko je bilo njihovo razočaranje kad su videli, pošto su u međuvremenu prešli oko dve milje, da ih je opet zaustavilo more ispred jednog prilično uzdignutog rta, sastavljenog od klizavih stena.

 – Pa mi smo na nekom ostrvcetu!, – rekao je Penkrof – i mi smo ga s kraja na kraj prevalili!

Mornarova primedba je bila tačna. Brodolomnici nisu bili izbačeni na neki kontinent, pa čak ni na neko ostrvo, nego na ostrvce koje je jedva bilo dugo dve milje i čija je širina očigledno bila neznatna.

Da li je to jalovo i kamenjem prekriveno ostrvce, bez rastinja, to očajničko sklonište malobrojnih ptica, pripadalo nekom većem nizu ostrva?

Ali sad, u tom mraku, nisu mogli odrediti kakvom sklopu, prostom ili složenom, pripada to ostrvce. Nisu ga mogli ni napustiti pošto ga je more okružavalo. Trebalo je dakle do sutra odložiti traganje za inženjerom koji, na žalost, nije ni jednim krikom nagovestio svoje prisustvo.

– Sirasovo ćutanje ne znači ništa – rekao je novinar. – Možda je onesvešćen, ranjen, nesposoban da odmah progovori, ali ne očajavajmo.

Onda je novinar predložio da negde na ostrvcetu zapale vatru, koja bi mogla da posluži inženjeru kao putokaz. No, uzalud su tražili suva drva ili šiblje. Samo pesak i kamenje, ništa drugo.

Potpuno je shvatljiva Nabova tuga i njegovih drugova, koji su bili svim srcem odani neustrašivom Sirasu Smitu. Sasvim je bilo jasno da mu u tom trenutku nisu mogli priteći u pomoć. Trebalo je sačekati dan. Ili je inženjer mogao da se sam spase i već se sklonio negde na obali, ili je zauvek propao.

Trebalo je preživeti duge i mučne časove. Hladnoća je bila oštra. Brodolomnici su svirepo patili, ali su to jedva i zapažali. Nisu čak ni pomislili da se malo odmore. Zaboravljali su na sebe zbog svog starešine, nadali su se, želeli su da se još nadaju, išli su tamo-amo po tom jalovom ostrvcetu i vraćali su se uporno na njegov severni rt, gde je trebalo da budu bliži mestu katastrofe. Osluškivali su, vikali, dozivali su i trudili se da razaberu neki poslednji vapaj, a njihovi glasovi morali su da dopiru daleko, jer je izvesno zatišje vladalo tada u vazduhu, a i na moru se smanjivalo hučanje velikih talasa.

U jednom trenutku im se učinilo da se jedan Nabov uzvik vratio kao odjek. Harbert je rekao to Penkrofu i dodao: – To bi značilo da se na zapadnoj strani nalazi prilično blizu kopno.

Mornar je potvrdno klimnuo glavom. Uostalom, oči ga nisu mogle varati. Kad je on ma i najmanje nazreo neko kopno, onda znači da je kopno i bilo tu.

Ali taj daleki odjek bio je jedini odgovor što su ga Nabovi krici izazvali, i beskrajnost na celoj istočnoj strani ostrvceta ostala je nema.

Nebo se međutim postepeno razvedravalo. Oko ponoći su nekoliko zvezda zablistale i da je inženjer bio tu, pored svojih drugova, mogao bi da zapazi da te zvezde nisu one kao nad severnom poluloptom. Zaista, Severnjača se nije videla na ovom novom vidiku, a zenitska sazvežđa nisu više bila ona koja je on navikao da zapaža nad severnim delom novog kontinenta, a sada je blistalo sazvežđe Južni krst iznad Južnog pola.

Noć je prošla. Oko pet časova ujutro, 25. marta nebo se u visinama lako ozarilo. Vidik je i dalje bio zamračen, a na prve zrake zore sa mora se digla neprozirna magla te vidljivost nije mogla biti veća od dvadesetak koraka u krug. Magla se širila u velikim koturastim pramenovima koji su se tromo premeštali.

To je bila grdna neprilika. Brodolomnici nisu mogli ništa da razaznaju oko sebe. I dok su Nab i novinar upravljali svoje poglede prema Okeanu, dotle su mornar i Harbert pogledom tražili zapadnu obalu. Ali se ni parče zemlje nije videlo.

 – Ništa ne mari – rekao je Penkrof – ako i ne vidim kopno, ja njušim… ono je onamo… onamo… znam to tako pouzdano kao što znam da nismo više u Ričmondu!

No magla se ubrzo rasturila. Bila je to samo izmaglica, preteča lepog vremena. Žarko sunce razgrevalo je njene gornje slojeve, i ta toplota prodirala je do ostrvcetove površine.

I gle, oko šest i po časova, tri četvrti časa po sunčevom izlasku, magla je postala prozirnija. Zgušnjavala se gore a dole rasturala. Uskoro se pojavilo celo ostrvce, kao da je sišlo sa nekog oblaka; zatim se svuda unaokolo ukazalo more, beskrajno na istoku, ali na zapadu oivičeno visokom i strmom obalom.

Da! Kopno je bilo tamo! Tamo je bio spas, bar za izvesno vreme. Izmeću ostrvceta i obale, razdvojenih kanalom širokim pola milje, šumno se rasprostirala izvanredno brza morska struja.

Međutim, jedan od brodolomnika slušajući samo svoje srce, skočio je odmah u tu struju i ne pitajući za savet svoje drugove, ne rekavši čak ni jednu jedinu reč. Bio je to Nab. On se požurio da bude na onoj obali i da pođe njom ka severu. Niko ga ne bi mogao zadržati. Penkrof ga je zvao da se vrati, ali uzalud. Novinar se spremao da pođe za Nabom.

Onda mu je Penkrof prišao i zapitao ga:

– Hoćete li da pređete ovaj kanal?

– Da! – odgovori Gedeon Spilet.

– Pa lepo, pričekajte malo, reče mornar. – Nab će moći i sam da pritekne u pomoć svome gospodaru. Ako bismo zaplivali u kanal izložili bismo se opasnosti da nas ova izuzetno snažna struja odvuče na pučinu. No, ako se ne varam, ovo je struja morskog povlačenja. Pogledajte, oseka je nastupila na pesku. Strpimo se, dakle, pa kad more bude plitko, možda ćemo naći prelaz gazom.

– U pravu ste – odgovori novinar. Treba što manje da se razdvajamo.

Za to vreme Nab se snažno borio s morskom strujom. On ju je ukoso sekao. Videlo se kako mu crna ramena izbijaju pri svakom zamahu. Struja ga je veoma brzo nosila, ali on se ipak približavao obali. Trebalo mu je više od pola sata da pređe to pola milje koje je razdvajalo ostrvce od kopna, i on je najzad izišao na obalu za nekoliko hiljada stopa dalje od mesta koje je bilo nasuprot onom odakle je pošao.

Nab je stupio na obalu ispod jedne visoke granitne litice i snažno se otresao. Zatim je potrčao i uskoro iščezao iza jednog stenovitog jezička koji je zalazio u more otprilike uporedo sa severnim krajem ostrvceta. Nabovi drugovi pratili su sa zebnjom njegov smeli pokušaj, i kad su ga izgubili iz vida počeli su ponovo da razgledaju tu zemlju na kojoj će potražiti utočište, i uz to su jeli školjke kojima je pesak bio zasejan. Bio je to mršav obed, ali, na kraju krajeva, bio je obed.

Suprotna obala pravila je veliki zaliv, koji se na jugu završavao vrlo oštrim rtom bez ikakvog rastinja i vrlo divljeg izgleda. Ovaj rt stapao se sa pribrežjem u prilično ćudljivim oblicima i oslanjao se na visoku granitnu liticu. Ka severu, naprotiv, zaliv je imao obliju obalu koja se pružala sa jugozapada ka severoistoku i završavala se izduženim rtom. Između tih dveju krajnjih tačaka o koje se oslanjao luk zaliva, rastojanje je moglo da iznosi osam milja. Na pola milje od obale, ostrvce je zadržavalo uski morski rukavac i ličilo je na veoma uveličani hrbat nekog ogromnog kita. Njegova najveća širina nije premašivala četvrt milje.

Ispred ostrvceta obala se u prednjem delu sastojala od peščanog žala, posejanog crnkastim stenama koje su se u tom trenutku postepeno pojavljivale, prema nastupanju oseke. U dnu obale ocrtavao se nekakav granitni bedem, okomito odsečen i krunisan ćudljivom ivicom, visokom najmanje tri stotine stopa. Bedem se tako pružao u dužini od tri milje pa se naglo završavao na desnoj strani jednim zarubljenim uglom za koji bi se pomislilo da ga je ljudska ruka isklesala. Na levoj strani, naprotiv, iznad samog predgorja, ta nepravilno strma i stepenasta obala, odronjavala se u prizmatičnim otpacima stena i bila gomila kamenja i plazine: spuštala se izduženom kosinom koja se malo-pomalo utapala u stene južnog rta.

Na gornjoj visoravni obale nije bilo nijednog drveta. Bila je to prava ploča, kao ona što nadvisuje Kejptaun na rtu Dobre nade, ali u smanjenom obimu. Tako je bar izgledala posmatrana sa ostrvceta. Ipak, bilo je dosta zelenila desno od nje, iza zarubljenog ugla. Lako se mogla uočiti zbrkana gomila velikog drveća, koje se zbijalo i pružalo u nedogled. To zelenilo radovalo je pogled, veoma utučen surovim linijama granitnih zidina.

Najzad, sasvim u dnu i iznad visoravni, u daljini većoj od sedam milja ka severozapadu, blistao se beo vis o koji su se odbijali sunčevi zraci. Kao neka snežna kapa koja je pokrivala vrh neke udaljene planine.

Nisu dakle mogli da odgovore na pitanje da li je ovo kopno ostrvo ili neki kontinent. Ali kad bi neki geolog video one ispreturane stene koje su bile nagomilane na levoj strani, on bi bez oklevanja rekao da su vulkanskog porekla, jer su nesumnjivo bile proizvod nekog podzemnog rada.

Gedeon« Spilet, Penkrof i Harbert pažljivo su posmatrali to kopno na kome će možda živeti mnogo godina, na kome će čak i umreti, ako se ne nalazi na uobičajenom brodskom putu!

– Pa, šta kažeš, Penkrofe? – zapitao je Harbert.

– Pa lepo, – odgovorio je mornar – ima tu i dobrog i lošeg, kao u svemu. Videće se. Ali, evo, počinje oseka. Kroz tri časa pokušaćemo da pređemo pešice, pa kad budemo tamo potrudićemo se da se nekako iskobeljamo i da pronađemo gospodina Smita.

Penkrof nije pogrešio u svojim predviđanjima. Tri časa kasnije, kad je bila puna oseka, najveći deo peščanog korita kanala bio je bez vode. Sad je između ostrvceta i obale ostao samo uzan vodeni rukavac koji će se verovatno lako moći da pređe.

Zaista, oko deset časova, Gedeon Spilet i njegova dva druga svukli su sa sebe odelo, uvezali ga i stavili na glavu, i zagazili u rukavac, koji nije bio dublji od pet stopa. Harbert, kome je voda bila duboka, plivao je kao riba i divno se snašao. Sva trojica su očas prispela na suprotnu obalu. Pošto su se tu na suncu brzo osušili, obukli su opet odelo koje su bili sačuvali od vode i počeli su da se dogovaraju šta im valja činiti.

GLAVA IV

DAGNJE. – REČNO UŠĆE. – ODŽACI. – PRODUŽAVANJE TRAGANJA. – CRNOGORICA. – ZALIHA GORIVA. – OČEKIVANJE PLIME. – NA VISU IZNAD OBALE. – SPLAV DRVA. – POVRATAK NA OBALU.

Pre svega novinar je kazao mornaru da ga sačeka na tom istom mestu, gde će se on vratiti, pa ne gubeći ni trenutka, pošao je obalom u pravcu kuda je crnac pre nekoliko časova otišao. Zatim je ubrzo iščezao iza jednog zavijutka na obali, toliko je jedva čekao da nešto sazna o inženjeru.

Harbert je hteo da pođe s njim.

– Ostanite, dečače, – rekao mu je mornar – treba da pripremimo boravište i da vidimo da li se može pronaći nešto čvršće da se stavi u kljun nego što su te školjke. Našim prijateljima biće potrebno da se okrepe kad se budu vratili. Svako ima svoj zadatak.

– Spreman sam, Penkrofe! – odgovorio je Harbert.

– Dobro! – nastavio je mornar – nekako će već ići. Počnimo ispočetka. Mi smo umorni, nama je hladno i gladni smo. Treba dakle da pronađemo zaklon, vatru i hranu. U šumi ima drva, u gnezdima jaja, ostaje nam samo da potražimo dom.

– Divno, – odgovorio je Harbert – ja ću da potražim neku pećinu u ovim stenama i valjda ću uspeti da pronađem kakvu jamu u koju ćemo moći da se uvučemo.

– Tako je! – odgovorio je Penkrof. – Krenimo, dečače!

I evo ih kako obojica koračaju duž podnožja ogromne litice po žalu koji je oseka bila široko razotkrila. Ali, umesto da pođu ka severu, oni su se uputili ka jugu. Jer je Penkrof bio zapazio, na stotinu koraka južnije od mesta gde su se iskrcali, na samoj obali, nekakav uzan usek za koji je mislio da mora biti ušće neke reke ili potoka. A za njih je bilo važno, da se smeste u blizini nekog izvora sa pitkom vodom a isto tako bilo je moguće da je struja zanela Smita baš na tu stranu.

Visoka litica se dizala tri stotine stopa uvis, ali je svuda bila glatka, čak i u podnožju, do koga je more jedva dolazilo, i nije otkrivala ni najmanji procep koji bi mogao da posluži za privremeni stan. Sa vrha su izletala čitava jata morskih ptica, a naročito razne vrste ptica-plivačnca sa izduženim, spljoštenim i šiljatim kljunom. Te se kreštave krilatice nisu mnogo obazirale na prisustvo ljudi, jer su ih oni verovatno sada prvi put uznemirili u njihovoj samoći. Među njima je Penkrof otkrio nekoliko labova, vrstu galebova koje ponekad nazivaju i sterkorerima, kao i sitne proždrljive morske galebove, koji su se ugnezdili u granitnim izbočinama. Jedan pucanj iz puške ispaljen u taj vrvež oborio bi prilično ptica; ali, da bi se ispalila puška trebalo je imati pušku, a ni Penkrof ni Harbert je nisu imali. Uostalom, ni ti sitni kao ni krupni galebovi nisu mogli da se jedu, pa čak i njihova jaja imaju odvratan ukus.

U međuvremenu, Harbert je bio odmakao malo više ulevo, i uskoro je primetio nekoliko stena obraslih algama, koje će plima kroz nekoliko časova ponovo pokriti. Na tim stenama, usred klizave morske trave, gamizalo je vrlo mnogo dvoklopnih školjki, koje pregladnili ljudi nisu mogli prezirati. Harbert je tada viknuo Penkrofa koji je smesta dotrčao.

– Ah, pa to su mušule! uzviknuo je mornar. – Evo čime ćemo zameniti jaja koja nemamo!

– To uopšte nisu mušule – odgovorio je mladi Harbert zagledajući pažljivo školjke pričvršćene za stenje. – To su dagnje.

– I to se jede? – upitao je Penkrof.

– Itekako!

– Onda, jedimo dagnje!

Mornar se mogao osloniti na Harberta. Dečak je vrlo dobro znao prirodopis i oduvek se tom naukom veoma strasno bavio. Njegov otac ga je, uputio tim pravcem, nagnavši ga da sluša predavanja najboljih profesora u Bostonu, koji su voleli tog pametnog i vrednog dečaka. Tako su posle njegovi prirodnjački nagoni, više nego jednom, korisno poslužili, pa se tako ni sad, na samom početku nije prevario.

Dagnje su duguljaste školjke, u grozdovima čvrsto priljubljene uz stenje. One spadaju u onu vrstu mekušaca koji probijaju i dube rupe u najtvrđem kamenju, i oklop im je na oba kraja zaobljen što se ne može zapaziti kod obične mušule.

Penkrof i Harbert su se obilato najeli tih dagnji, koje se baš u tome trenutku odškrine na suncu. Jeli su ih kao ostrige i učinilo im se kao da su veoma zabiberene, što im je otklonilo svako žaljenje za biberom ili bilo kojim drugim začinom.

Sad su privremeno utišali glad, ali ne i žeđ, koja se još i povećala posle gutanja tih prirodno začinjenih mekušaca. Znači trebalo je pronaći slatku vodu, a nije izgledalo da će ona nedostajati u tako ćudljivo razuđenoj oblasti. Pošto su se postarali da nakupe dovoljno dagnji, kojima su napunili džepove i maramice, Penkrof i Harbert su se vraćali ka podnožju visoke stene.

Dvesta koraka dalje, stigli su do onog useka kroz koji je, kako je Penkrof naslućivao, morala teći bujna rečica. Na tome mestu granitna stena kao da je bila rascepljena nekom moćnom podzemnom silom. U njenom podnožju širio se mali zaton čije je dno obrazovalo prilično oštar ugao. Vodeni tok je bio tu širok stotinu stopa, a njegove obale sa obe strane jedva po dvadeset. Rečica se provlačila skoro tik dva granitna zida koji su se neosetno snižavali iznad ušća; zatim je vodeni tok naglo skretao i iščezavao u jednom šumskom gustišu na pola milje odatle.

– Ovde, voda! Onamo, drva! – rekao je Penkrof. – Pa, Harberte, samo nam još kuća nedostaje.

Voda u reci bila je bistra. Mornar se uverio da je u tom trenutku, a što će reći prilikom oseke, kad talasi ne zalaze u nju, bila i slatka. Kad su otkrili tu važnu činjenicu, Harbert je krenuo da potraži neku šupljinu koja bi mogla da posluži kao sklonište, ali uzalud. Na sve strane litica je bila glatka, ravna i okomita.

Ipak, kod samog ušća vodenog toka i iznad dopiranja plime, porušeno kamenje napravilo je ne baš pećinu, nego nekakvu nagomilanost ogromnog stenja, na koje se često nailazi u predelima gde ima granita i koje se nazivaju »odžaci«.

Penkrof i Harbert ou veoma duboko zašli između tog stenja, kroz peskovite hodnike u kojima je bilo svetlosti, jer je ona prodirala kroz otvore između granitnih gromada od kojih su se neke samo nekim čudom održavale u ravnoteži. Ali je sa svetlošću ulazio i vetar, prava hodnička promaja, a sa vetrom i oštra spoljna hladnoća. Pa ipak, mornar je pomislio da bi se pregrađivanjem izvesnih delova tih hodnika i zapušavanjem nekoliko otvora mešavinom kamenja i peska, »odžaci« mogli udesiti za stanovanje. A ako bi se zatvorio gornji deo kroz koji je upadao južni i zapadni vetar, verovatno bi se mogao iskoristiti njegov donji deo.

– Ovo je taman za nas, – rekao je Penkrof – i ako ikada ponovo vidimo gospodina Smita, on će umeti da nešto izvuče iz ove mišolovke.

– Videćemo ga, Penkrofe, – uzviknuo je Harbert – i kad se on bude vratio treba da zatekne ovde maltene podnošljiv stan. To će i biti ako uspemo da napravimo ognjište u levom hodniku i da u njemu sačuvamo otvor za dim.

– Uspećemo, dečače, – odgovorio je mornar – i ovi Odžaci (Penkrof je zadržao to ime za njihov privremeni stan) dobro će nam poslužiti. Ali hajdemo da kao prvo nakupimo gorivo. Mislim da drvo neće biti na odmet za zapušavanje ovih otvora kroz koje sam vrag duva u svoju trubu!

Penkrof i Harbert su izašli iz Odžaka pa su, zaobišavši ih, pošli uz levu obalu reke. Matica je bila prilično brza i nosila je nekoliko trulih grana. Nju će plima, koja se tog trenutka već mogla osetiti, morati da snom snagom potisne na prilično znatnu daljinu. Zato je mornar pomislio kako će se plima i oseka moći iskoristiti za prevoženje teških predmeta.

Posle četvrt časa hoda, mornar i dečko su stigli do nagle okuke koju je reka pravila skrećući ulevo. Od tog mesta njen tok je vrludao kroz šumu sa veličanstvenim drvećem. To drveće je sačuvalo svoje zelenilo, uprkos poznoj jeseni, jer je ono pripadalo porodici četinara koji rastu u svim oblastima zemljine lopte, od severnih podneblja do južnih predela. Mladi prirodnjak je otkrio najviše »deodara«, vrlo rasprostranjenih u himalajskom pojasu, koji su širili veoma prijatan miris. Između tog lepog drveća rasli su borovi u bokorima čiji se neprobojni suncobran široko raskriljavao. U visokoj travi, Penkrof je osetio kako se pod njegovim nogama lome suve grane koje su pucketale kao prskalice na jelci.

– U redu, dečače, – rekao je on Harbertu – iako ja ne znam imena ovog drveća, ja bar umem da ga svrstam u vrstu »ogrevnog drveta«, a u ovom trenutku ono nam jedino i treba.

– Hajde da ga nakupimo! – odgovorio je Harbert, i smesta se dao na posao.

Skupljanje je išlo lako. Čak nije bilo ni potrebno da se lomi granje s drveća, jer je mnogo opalog granja ležalo pod njihovim nogama. No, mada je bilo dovoljno goriva, nedostajalo je prevozno sredstvo. Pošto je drvo bilo vrlo suvo, brzo će i sagorevati. Zato je bilo potrebno preneti veliku količinu, a njih dvojica ne bi ga mogli dovoljno poneti. To je Harbert i primetio.

– Eh! dečače, – odgovorio je mornar – mora biti da ovde postoji neki način za prenos ovog drveta. Kad se hoće, uvek se može! Kad bismo imali kolica ili čamac bilo bi to vrlo lako.

– Ali mi imamo reku! – rekao je Harbert.

– Tačno – odgovorio je Penkrof. – Reka đe nam biti put koji sam od sebe ide, a splavarenje nije badava izmišljeno.

– Samo, – Harbert je primetio – naš put ide u ovom trenutku suprotno od našeg pravca, pošto more nadolazi.

– S morem ćemo se nagoditi, samo ako pričekamo da se ono povuče – odgovorio je mornar – pa će se ono već postarati da prenese naše gorivo do Odžaka. Elem, hajde da pripremimo naš splav.

Mornar se sa Harbertom uputio ka uglu gde se ivica šume spajala sa rekom. Obojica su nosili, svaki prema svojoj snazi, tovar drva uvezanih u svežanj. Na obali se nalazilo i mnogo opalih grana no travi u koju dotle čovekova noga verovatno nije nikad stupila. Penkrof je smesta pristupio pravljenju splava.

U jedan vir koji je obrazovao istureni deo obale i koji je presecao maticu, mornar i dečko su spustili odeblje trupce koje su bili povezali suvom lijanom. Tako su napravili kao nekakav splav, na koji eu zaredom naslagali sve što su nakupili, tovar drva za najmanje dvadeset ljudi. Za jedan čas posao je bio završen, i privezan za obalu splav je morao da čeka nastupanje oseke.

Dotle je još nekoliko časova trebalo, pa su se Penkrof i Harbert dogovorili i rešili da se popnu na gornju visoravan da bi odatle ispitali okolinu u malo širem opsegu.

Baš na dvesta koraka iza rečne okuke litica se završavala obrušenim stenjem i blagim nagibom nestajala ka ivici šume. Kao neke prirodne stepenice. Harbert i mornar počeli su dakle da se penju. Zahvaljujući svojim snažnim listovima, ispeli su se na greben i zaustavili se na njegovom isturenom uglu iznad ušća reke.

Kad su tamo stigli najpre su bacili pogled na okean koji tek što su u onako strašnim okolnostima preleteli. Uzbuđeno su posmatrali ceo onaj severni deo obale gde se desila katastrofa. Onde je Siras Smit iščezao. Pogledom su ispitivali da li ne pluta nekakav ostatak njihovog balona za koji bi se čovek mogao zakačiti. Ništa! More je bilo samo prostrana vodena pustinja. Obala je isto tako bila pusta. Na njoj se nisu videli ni novinar ni Nab. Ali su njih dvojica možda baš tada bili tako daleko da ih oni nisu mogli spaziti.

– Nešto mi kaže – uzviknuo je Harbert – da onako izdržljiv čovek kao što je gospodin Siras nije mogao dopustiti da se udavi kao bilo ko. On je negde morao stići do obale. Zar ne, Penkrofe?

Mornar je tužno zavrteo glavom. On se više nije nadao da će ponovo videti Sirasa Smita, ali je želeo da ostavi malo nade Harbertu, pa je rekao:

– Ama pouzdano, naš inženjer je čovek koji bi se snašao i onde gde bi svaki drugi podlegao.

U međuvremenu, on je posmatrao obalu neobično pažljivo. Pred njegovim očima pružalo se peščano žalo, oivičeno desno od ušća nizom oštrih grebenova u moru. To stenje, još iznad vode, ličilo je na skupine vodozemaca koje leže usred snažnog odbijanja talasa. S one strane tog niza hridina more je blistalo pod sunčevim zracima. Južno od njih jedan šiljati jezičak kopna zatvarao je vidik, pa se nije moglo videti da li se kopno produžava u tom pravcu ili se pruža ka jugoistoku i jugozapadu, što bi značilo da je ova obala veoma izduženo poluostrvo. Na severnom kraju zaliva pribrežje se pružalo veoma daleko, i bilo je manje razuđeno. Tamo je polukružna obala bila niska ravna, bez litica, sa širokim peščanim naslagama koje je oseka ostavljala otkrivene.

Penkrof i Harbert su se okrenuli zatim ka zapadu. Najpre im se pogled zaustavio na planini sa snežnim vrhom, koja se uzdizala u daljini od šest do sedam milja. Od njenih prvih padina pa sve do na dve milje od obale pružale su se prostrane šume iz kojih su štrčale velike zelene površi što ih je stvaralo zimzeleno drveće. Zatim, od ivice te šume pa do same obale, zelenila se široka visoravan prošarana ćudljivo razbacanim skupinama drveća. Na levoj strani povremeno bi se videlo kako voda u rečici zablista kroz poneku čistinu, i kao da je njen prilično vijugavi tok privodi ka ograncima planine među kojima mora da se nalazio i njen izvor. Od mesta gde je mornar bio ostavio svoj splav sa drvima rečica je tekla između dve granitne litice. Ali dok su na njenoj levoj obali zidine i dalje bile ravne i okomite, na desnoj obali one su se, obratno, neosetno spuštale i litica se pretvarala u izdvojene gromade, a gromade u oblutke na samom šiljku rta u šljunak.

– Jesmo li na nekom ostrvu? – promrmljao je mornar.

– U svakom slučaju, ono izgleda poprilično prostrano! – odgovorio je dečak.

– Ostrvo, ma koliko prostrano bilo, uvek je samo ostrvo! – rekao je Penkrof.

Ali ovo značajno pitanje nije moglo biti još rasvetljeno. To rasvetljavanje trebalo je ostaviti za neku drugu priliku. A što se tiče samog kopna, ostrvo ili kontinent, ono je izgledalo plodno, prijatno u svakom pogledu, raznoliko u svemu.

– To je sreća, – razmišljao je Penkrof – i u našoj nesreći treba za to da zahvalimo slučaju.

Dugo su još Penkrof i Harbert ispitivali taj predeo u koji ih je sudbina bacila, ali bilo je teško da se zamisli, posle tako olakog pregledanja, šta im je budućnost namenila.

Onda su se vratili idući južnim grebenom granitne visoravni, koji je bio ocrtan dugačkom niskom ćudljivo razbacanog stenja i najčudnijih oblika. Među tim stenjem je živelo nekoliko stotina ptica ugneždenih u kamenim šupljinama. Harbert je, skakućući po stenju, nagnao u bekstvo mnoga jata tih ptica.

– Ah! – uzviknuo je on – ovo nisu ni krupni ni sitni galebovi!

– Pa koje su to onda ptice? – zapitao je Penkrof. – Bogami; e da su golubovi!

– Zbilja i jesu, ali to su divlji golubovi ili gugutke, – odgovorio je Harbert. – Poznajem ih po dvostrukoj crnoj pruzi na njihovom krilu, po belom repu, po pepeljavo-plavom perju. Pa ako su gugutke dobre za jelo onda i njihova jaja mora da su vrlo ukusna, i ako su ih samo ostavile u svojim gnezdima!

– Nećemo im dati vremena da se izlegu, sem u obliku kajgane! – veselo je odgovorio Penkrof.

– Ali u čemu ćeš da napraviš tu kajganu – upitao je Harbert. – U svom šeširu?

– Ih! – odgovorio je mornar – za to nisam toliki veštac. Zadovoljićemo se i pečenim jajima, dečače, a ja se obavezujem da ih isposlujem što tvrđe pečenim!

Penkrof i dečak su pažljivo pretražili udubljenja u granitu i zbilja su u ponekim šupljinama našli jaja. Sakupili su nekoliko tuceta i smestili ih u mornarovu maramu, pa pošto se bližio trenutak najviše plime, Harbert i Penkrof počeli su da silaze natrag ka vodenom toku.

Kad su stigli na okuku reke, bio je jedan čas po podne. Matica se već obrnula. Trebalo je dakle iskoristiti oseku da odnese splav sa drvima do ušća. Penkrof nije mislio da pusti splav da ga matica nosi po svojoj ćudi, bez upravljanja, a nije hteo ni da se ukrca na njega da bi njim upravljao. No kad su u pitanju palamari i konopci, pravi mornar nije nikad zbunjen, pa je Penkrof brzo ispleo od suve lijane uže dugačko nekoliko hvata. Taj biljni palamar privezali su za zadnji kraj splava te ga je mornar držao u ruci dok je Harbert dugačkom motkom odbijao splav i tako ga održavao na matici.

Ovaj postupak im je sasvim uspeo. Ogromni tovar drva, koji je mornar zadržavao idući obalom silazio je niz vodeni tok. Obala je bila veoma strma pa se nisu morali bojati da će se splav nasukati i, pre dva časa, on je stigao na ušće, na nekoliko koraka od Odžaka.

GLAVA V

UREÐIVANJE ODŽAKA. – VAŽNO PITANJE VATRE. – KUTIJA ŠIBICA. – TRAŽENJE PO ŽALU. – NABOV I NOVINAROV POVRATAK. – SAMO JEDNA ŠIBICA. – RAZBUKTALO OGNJIŠTE. – PRVA VEČERA. – PRVA HOR NA KOPNU.

Prva Penkrofova briga, čim je splav bio istovaren, bila je da Odžake napravi pristojnim za stanovanje, i to zakrčivanjem onih hodnika u kojima je carevala promaja. Pesak, kamenje, izukrštano granje, blato poslužili su da njima čvrsto zapuše hodnike izložene južnom vetru. Jedan jedini otvor odozgo, uzan i vijugav, koji se bočno otvarao, bio je ostavljen da bi odvodio dim napolje i da bi izazivao bolje razgaranje u ognjištu. Tako su Odžaci podeljeni na tri ili četiri sobe, ako se ipak može dati takvo ime tim mračnim jazbinama, kojima bi se jedva i neki divljak zadovoljio. Ali bili su tu u suvom, i mogli su da uspravno stoje, bar u glavnoj sobi koja je zauzimala sredinu. Sitan pesak je pokrivao tle i, na kraju krajeva, za nuždu je ovde bilo dobro, dok ne nađu bolje.

Za sve vreme rada, Harbert i Penkrof su ćaskali.

– Možda će – govorio je Harbert – naši drugovi naći neki bolji smeštaj od našeg?

– Mogućno, – odgovorio je mornar – ali u nevolji, ne biraj! Bolje je vrabac u ruci nego golub na grani!

– Ah! – ponavljao je Harbert – nek samo dovedu gospodina Smita, nek ga pronađu, i bićemo svi najzadovoljniji na svetu.

– Da! – mrmljao je Penkrof. – Taj je bio čovek, i to pravi!

– Bio… – rekao je Harbert. – Zar si izgubio nadu da ćeš ga ikada više videti?

– Bože me sačuvaj! – odgovorio je mornar.

Rad na osposobljavanju stana bio je brzo završen i Penkrof je objavio da je vrlo zadovoljan time.

– Sada, – reče on – naši prijatelji mogu da se vrate. Naći će sasvim pristojan zaklon.

Ostalo je da naprave ognjište i da pripreme obed. Prost i lak zadatak, u stvari. Široke kamene ploče postavili su u dnu prvog hodnika s leva, kod samog početka uskog otvora koji su sačuvali. Ono što dimnjak neće izvući napolje biće očigledno sasvim dovoljno da zadrži jednu pristojnu toplotu unutra. Zalihu drva su smestili u jednu susednu sobu i mornar je namestio na kamenom ognjištu nekoliko cepanica pomešanih sa sitnim drvima.

Mornar se baš bavio ovim poslom kad ga je Harbert zapitao da li ima šibice.

– Naravno, – odgovorio je Penkrof – i dodaću, srećom, jer bez šibica ili ognjila bili bismo dobro udešeni!

– Mogli bismo uvek da napravimo vatru kao divljaci, – odgovorio je Harbert – trljajući jedno o drugo dva parčeta suvog drveta.

– Pa lepo! Pokušajte, dečače, i videćemo da li ćete išta drugo uspeti sem da vas mišići bole!

– Međutim, to je vrlo prost postupak i veoma se koristi na tihookeanskim ostrvima.

 – Ne kažem da nije – odgovorio je Penkrof – ali mora da divljaci umeju da se u tome snađu ili da upotrebljavaju neko naročito drvo, jer sam više nego jednom hteo sebi da pribavim vatru na taj način, i nikad mi to nije pošlo za rukom! Zato priznajem da više volim šibice! Gde su moje šibice?

Penkrof je zatim počeo da traži u svom kaputu kutiju od koje se nikad nije razdvajao, jer je bio pomaman pušač. Nije je bilo. Pretresao je i džepove na pantalonama i, na svoje duboko zaprepašćenje, ni tu nije našao traženu kutiju.

– Ovo je baš glupo i više nego to! – rekao je gledajući u Harberta. – Mora da mi je ispala iz džepa ta kutija i ja sam je izgubio! Ali, vi, Harberte, zar vi nemate ništa, ni upaljač ni bilo šta što može da posluži za pripaljivanje?

– Ne, Penkrofe!

Mornar je izašao napolje sa dečakom i uzrujano je češkao čelo.

Na pesku, po stenju, pored rečne obale, obojica su najbrižljivije tražili, ali uzalud. Kutija je bila od bakra i uopšte im oku nije mogla promaći.

– Penkrofe, – pitao je Harbert – nisi li tu kutiju izbacio još iz korpe?

– Dobro sam se toga čuvao – odgovorio je mornar. – Ali kada čovek doživi onakav stres kao što smo to mi doživeli, onda može da iščezne jedan takav sićušan predmet. I sopstvena lula me je napustila! Vražja kutija! Gde li bi mogla biti?

– Pa lepo, more se povlači, – rekao je Harbert – trknimo do mesta gde smo na kopno stupili.

Bilo je malo verovatno da će naći tu kutiju koju mora da su veliki talasi odvaljali zajedno sa šljunkom, prilikom najviše plime, ali je valjalo to proveriti. Harbert i Penkrof su se brzo uputili ka mestu gde su nedavno stupili na kopno, na dve stotine koraka od Odžaka.

Tamo su, po šljunku, po šupljinama u stenju, pažljivo tražili. Ništa. Bez uspeha. Ako je kutija ispala na tom mestu, verovatno su je talasi odvukli. I kako se more povlačilo, mornar se odmah zavlačio i pretresao svaku pukotinu u stenju i ništa nije našao. Bio je to ozbiljan gubitak u ovakvoj prilici i, zasad, nepopravljiv.

Penkrof uopšte nije sakrivao svoje najdublje razočaranje. Čelo mu se sasvim zboralo. Ni jednu jedinu reč nije izgovarao. Harbert ga je hteo da uteši svesnom opaskom da su se, vrlo verovatno, šibice morale pokvasiti morskom vodom i da bi im bilo nemoguće da se njima posluže.

– Ali ne, dečače, – odgovorio je mornar – one su bile u bakarnoj kutiji koja se čvrsto zatvarala! A sada, šta ćemo?

– Izvesno ćemo naći neko sredstvo da napravimo vatru – rekao je Harbert. – Gospodin Smit ili gospodin Spilet neće biti tako bespomoćni kao mi!

– Da, – odgovorio je Penkrof – ali dotle, mi smo bez vatre, i naši drugovi naći će po svom povratku samo bedan obed!

– Ali, – živo je rekao Harbert – nemoguće je da ni oni nemaju ni ognjilo ni šibice!

– Sumnjam u to, – odgovorio je mornar tresući glavom – pre svega Nab i gospodin Smit ne puše, a mnogo se bojim da je gospodin Spilet radije sačuvao svoju beležnicu nego kutiju šibica!

Harbert nije odgovorio. Gubitak kutije bio je očigledno žalosna činjenica. Pa, ipak, dečak se čvrsto nadao da će već nekako na ovaj ili onaj način nabaviti vatru. Penkrof, iskusniji, i mada je uopšte bio čovek koji se nije ni za krupno ni za sitno zbunjivao, nije tako mislio. U svakom slučaju samo su jedno mogli učiniti: da čekaju na Nabov i novinarov povratak. Ali trebalo se odreći tvrdo pečenih jaja koje je on hteo da im spremi, a hranjenje presnim mesom nije mu izgledalo, ni za njih ni za njega samog, kao prijatna budućnost.

Pre nego što su se vratili u Odžake, mornar i Harbert su, za slučaj da konačno nemaju vatru, ponovo nakupili poprilično dagnji, i ćutke su se uputili ka svom stanu.

Penkrof je, očiju uprtih u zemlju, još uvek tražio svoju nepronalažljivu kutiju. Išao je čak uz levu obalu reke od njenog ušća čak do okuke gde su utovarili drvo na splav. Vratio se na gornju visoravan, prokrstario je u svim pravcima, tražio je u visokoj travi na ivici šume, bilo je sve uzalud.

Kad su Harbert i on ušli u Odžake bilo je pet časova uveče. Nepotrebno je reći da su pretražili i hodnike sve do njihovih najmračnijih uglova i da su najzad morali da se toga odreknu.

Oko šest časova, u trenutku kad je sunce iščezavalo iza uzvišica na zapadu, Harbert je, hodajući gore-dole po žalu, doviknuo da se Nab i Gedeon Spilet vraćaju.

Vraćali su se sami!… Dečak je osetio kako mu neizrecivi bol steže srce. Mornar se uopšte nije varao u svojim slutnjama. Nisu mogli da pronađu Sirasa Smita!

Kad je stigao, novinar je bez reči seo na jednu stenu. Iscrpen od umora, mrtav gladan, on nije imao snagu da usta otvori.

A Nabove zacrvenele oči dokazivale su koliko je plakao, a nove suze koje nije mogao da zadrži sasvim jasno su kazivale da je izgubio svaku nadu.

Novinar im je opisao sve pokušaje i traganja za Sirasom Smitom. Nab i on prokrstarili su obalu u prostoru od osam milja, i prema tome prilično daleko od mesta gde se desio prethodni pad balona, pad kome je usledilo iščezavanje inženjera i njegovog psa Topa. Žalo je bilo pusto. Nikakav trag, nikakav otisak. Nijedan oblutak nije bio skoro prevrnut, nikakav znak na pesku, ni otisak ljudskog stopala na celom tom delu pribrežja. Bilo je očigledno da nikakav stanovnik nije pohodio taj deo obale. More je bilo isto tako pusto kao obala, a onde je, na nekoliko stotina stopa od obale, inženjer našao svoj grob.

U tom trenutku, Nab je skočio, i glasom koji je jasno govorio koliko je još uporna bila nada u njemu:

– Ne! – uzviknuo je – ne! On nije mrtav! Ne! To nije istina! On! Koješta! Ja! Bilo ko drugi, mogućno! Ali on! Nikada. Čovek te snalažljivosti!…

Zatim, pošto ga je snaga napuštala:

– Ah! Ne mogu više! – mrmljao je.

Harbert mu je pritrčao.

– Nabe, – reče dečak – pronaći ćemo ga! To mora biti! Ali dotle, vi ste gladni! Jedite, probajte malo, molim vas!

I dok je tako govorio on je pružao sirotom Crncu nekoliko pregršti školjki, mršavu i nedovoljnu hranu!

Nab nije već mnogo časova jeo, ali je odbio. Bez svog gospodara, Nab nije mogao ili nije hteo više da živi!

A Gedeon Spilet je pojeo svoje mekušce, pa se zatim opružio na pesku, u dnu jedne stene. Bio je iznuren, ali miran.

Tada mu se Harbert približio i, uzevši ga za ruku:

– Gospodine, – rekao mu je – mi smo otkrili jedan zaklon u kome će vam bolje nego ovde biti. Evo, spušta se već i noć. Hajdete da se odmorite. Sutra, videćemo…

Novinar se podigao i u dečakovoj pratnji uputio se ka Odžacima.

U tom času, Penkrof mu se približio i, najprirodnijim glasom, zapitao ga da li slučajno nema pri sebi šibice.

Novinar je zastao, pretražio po džepovima i, pošto ništa u njima nije našao, rekao je:

– Imao sam ih, ali mora da sam sve bacio.

Mornar je tad pozvao Naba, isto ga zapitao i dobio isti odgovor.

– Prokletstvo! – uzviknuo je mornar ne mogavši da se uzdrži.

Novinar ga je čuo i, pošavši ka Penkrofu, rekao:

– Nemate nijednu šibicu?

– Nijednu, i prema tome ni vatre!

– Ah! – uzviknu Nab – da je moj gospodar ovde znao bi da vam je stvori!

Četiri brodolomnika su zastali nepomično i gledali se uznemireno. Harbert je bio taj koji je prekinuo tišinu govoreći: – Gospodine Spilete, vi ste pušač, uvek imate šibice pri sebi! Možda ih niste valjano potražili? Tražite još! Jedna jedina šibica bila bi nam dovoljna!

Novinar je ponovo preturao po džepovima na pantalonama, prsluku, ogrtaču i najzad, na veliku Penkrofovu radost, ne manju od sopstvenog dubokog iznenađenja, on je osetio parčence drveta zavučeno u postavu na prsluku. Prsti su mu zgrabili to parčence drveta kroz štof, ali nije mogao da ga izvuče. Pošto to mora da je bilo jedno palidrvce, jedno jedino, morali su da paze da mu se ne okrnji fosfor.

– Hoćete li mi dopustiti da ja to učinim? – rekao mu je dečak.

I veoma spretno, ne slomivši je, on je uspeo da izvuče to parčence drveta, tu bednu i dragocenu sitnicu koja je, za ove sirote ljude toliko mnogo značila! Bila je cela.

– Šibica! – uskliknuo je Penkrof – ah, kao da imamo ceo celcat tovar!

Uzeo je šibicu i u pratnji svojih drugova uputio se ka Odžacima.

S tim drvcetom, koje se u nastanjenim zemljama tako olako razbacuje i čija je vrednost nikakva, trebalo je ovde postupati sa krajnjom pažnjom. Mornar je proverio da li je sasvim suva. Kad je to učinio, onda je rekao:

– Potrebna je hartija.

– Evo je! – odgovorio je Gedeon Spilet koji je posle izvesnog kolebanja iscepao jedan list iz svoje beležnice.

Penkrof je uzeo parče hartije koje mu je pružio novinar i čučnuo je pored ognjišta. U ognjište su stavili nekoliko svežnjeva suve trave, lišća i mahovine ispod granja koje su tako rasporedili da vazduh može lako da struji i da se brzo zapali suvo drvo.

Onda je Penkrof savio hartiju u obliku fišeka, onako kao što to čine pušači na lulu kad je vetar jak, zatim ga je zavukao među mahovinu. Posle toga je uzeo jedan oblutak pomalo hrapav i brižljivo ga osušio, a onda je sa priličnim lupanjem srca i zadržavši disanje blago protrljao šibicu.

Prvo trljanje nije proizvelo nikakvo dejstvo. Penkrof nije dovoljno čvrsto pritisnuo, pošto se bojao da ne okrnji fosfor.

– Ne, neću moći, – rekao je – ruka mi drhti… Propašće šibica… Ne mogu… Ne mogu!… – i uspravio se, naloživši Harbertu da ga zameni.

Sasvim je izvesno da dečak nikad u životu nije bio tako uzrujan. Srce mu je snažno udaralo. Kada je Prometej krenuo da ukrade sa neba vatru nije mogao biti uzbuđeniji! Međutim, Harbert nije oklevao i brzo je protrljao o oblutak. Začulo se slabo pucketanje i plavkasti plamičak vrcnuo je uz oštar zadah. Harbert je polako obrnuo šibicu da bi ojačao plamen, zatim je zavukao u fišek od hartije. Hartija je planula začas, a mahovina se smesta razgorela.

Nekoliko časaka docnije, suvo drvo je pucketalo i veseo plamen raspiren snažnim mornarovim dahom raširio se u mraku.

– Najzad! – uzviknuo je Penkrof ustajući – nikada nisam u svom životu bio ovoliko uzbuđen!

Bilo je sasvim izvesno da je ta vatra lepo izgledala na ognjištu od kamenih ploča. Dim je lako prolazio kroz uski otvor, dimnjak je vukao i prijatna toplota počela je uskoro da se širi.

A što se same vatre tiče trebalo je dobro paziti da se ne dopusti da se ugasi i da se uvek pod pepelom sačuva žar. Ali to je bio posao samo pažnje i staranja, pošto je drva bilo dovoljno i pošto se zaliha uvek mogla obnavljati.

Prva Penkrofova misao bila je da iskoristi ognjište spremajući hranljiviju večeru nego što je obrok od dagnji. Harbert je doneo dva tuceta jaja. Novinar, naslonjen u uglu, gledao je bez reči ove pripreme. Trostruka misao prolazila mu je kroz glavu. Da li je Siras još živ? Ako je živ, gde može da bude? Ako je preživeo pad kako da se objasni što nije našao sredstvo kojim bi ih obavestio da je živ? Dotle je Nab sam tumarao žalom. To je bilo samo telo bez duše.

Iako je poznavao pedeset i dva načina kako da se sprave jaja, Penkrof sad nije mogao da bira. Morao se zadovoljiti time što ih je zavukao u topao pepeo i pustio da polako otvrdnu.

Za nekoliko minuta, pečenje je bilo gotovo, i mornar je pozvao novinara da im se pridruži u večeri. Takav je bio prvi obed brodolomnika na ovoj nepoznatoj obali. Pečena jaja su bila izvrsna i, pošto jaja sadrže sve neophodne sastojke za ljudsku ishranu, ovi nesrećni ljudi su bili veoma zadovoljni njima i osećali su se okrepljeni.

Ah, samo da jedan nije bio izostao od ovog obeda! Samo da su svih pet zarobljenika koji su pobegli iz Ričmonda bili ovde zajedno, pod ovim nagomilanim stenjem, ispred ove rasplamtele i svetle vatre, na suvom pesku, možda im ništa pod nebom ne bi više trebalo! Ali onaj najumniji i najučeniji, onaj koji je bio njihov neporečni vođ, Siras Smit, nedostajao je, avaj! A njegovo telo čak nije bilo ni sahranjeno!

Tako je prošao ovaj 25. mart. Noć je pala. Spolja se čulo kako vetar zviždi i kako talasi jednolično udaraju o obalu. Šljunak, gore-dole valjan talasima, kotrljao se prigušenom lomljavom.

Novinar se povukao u dno jednog mračnog hodnika, posle toga što je ukratko zabeležio sve događaje tog dana: prvo viđenje te nove zemlje, inženjerovo iščezavanje, pretraživanje obale, događaj sa šibicama, itd. Zahvaljujući umoru, uspeo je da nađe nekakav odmor u snu.

I Harbert je uskoro zaspao. A mornar je, bdijući jednim okom, proveo noć kraj ognjišta i nije štedeo gorivo.

Samo se jedan brodolomnik nije odmarao u Odžacima. To je bio neutešni, očajni Nab, koji je tu svu noć, i uprkos onome što su mu govorili drugovi da treba da se odmori, lutao žalom prizivajući svoga gospodara.

GLAVA VI

SPISAK STVARI BRODOLOMNIKA. – NIŠTA. – NAGORELO PLATNO. – IZLET U ŠUMU. – BILJKE U ČETINARSKOJ ŠUMI. – JAKAMAR U BEKSTVU. – TRAG DIVLJIH ŽIVOTINJA. – KURUKE. – TETREBI. – NEOBIČNO PECANJE.

Spisak stvari koje su vazdušni brodolomnici imali bio je smesta napravljen.

Sem odela koje su nosili u trenutku propasti nisu imali ništa. Pa ipak treba spomenuti beležnicu i sat koje je verovatno nepažnjom Gedeon Spilet sačuvao, ali nikakvo oruđe, nikakvo oružje, čak ni džepni nožić. Putnici su bili sve izbacili iz balonske korpe da bi olakšali vazduhoplov.

Izmišljeni junaci Danijela Defoa ili Visa, kao i oni Selkirki i Renali, brodolomnici na ostrvu Huan-Fernandez ili na oklandskom arhipelagu nisu nikad bili tako sasvim bez ičega. Oni su obilno izvlačili iz svojih nasukanih lađa i žito, i životinje, i oruđe, i oružje, ili bi im prispela nekakva olupina na obalu koja bi im pomagala da se snađu u prvim životnim potrebama. Oni pre svega nisu bili potpuno bespomoćni u suočavanju sa prirodom. Ali ovde, nijedne ma kakve sprave, nijednog oruđa. Iz ničega je trebalo da do svega dođu!

A da je bar Siras Smit bio sa njima, da je bar inženjer mogao da unese svoje korisno znanje, da svoj pronalazački duh stavi u službu ovakvog položaja, možda svaka nada ne bi bila izgubljena! Avaj! Nije trebalo više računati na ponovno viđenje Sirasa Smita. Brodolomnici su morali jedino u same sebe, i u slučaj, da se pouzdaju.

Ali, pre svega, da li je trebalo da se nastane u ovom kraju kopna, pre nego što otkriju kome kontinentu ono pripada, da li je nastanjeno, ili je ovo pribrežje samo obala nekog pustog ostrva?

Trebalo je nekako rasvetliti ovo važno pitanje, i to što pre. Posle toga bi videli koje mere treba da preduzmu. Ipak, po Penkrofovom mišljenju, izgledalo je bolje da pričekaju nekoliko dana pre nego što preduzmu istraživanje. Odista, trebalo je pripremiti namirnice i nabaviti jaču hranu od tvrdo pečenih jaja ili mekušaca. Istraživači, izloženi podnošenju dugih napora, bez zaklona u kome bi sklonili glavu, morali su pre svega da obnove svoju snagu.

Odžaci su privremeno nudili sasvim pristojno sklonište. Vatra je bila zapaljena i bilo je lako da se žeravica sačuva. Zasad je bilo i školjki i jaja u stenju i na žalu. A već će pronaći neko sredstvo da ubiju par golubova koji su na stotine leteli po grebenu na visoravni, bilo to batinom ili zavitlanim kamenom. Možda drveće u obližnjoj šumi ima voće za jelo? Najzad, pitka voda je bila tu, zato su se onda dogovorili da nekoliko dana ostanu u Odžacima, kako bi se tu pripremili za istraživanje bilo po samom pribrežju bilo u unutrašnjosti kopna.

Ova namera se naročito dopadala Nabu. Uporan u svojim zamislima kao i slutnjama, on se uopšte nije žurio da napusti ovaj deo obale, pozornice propasti njihove. On nije verovao, nije hteo da veruje u gubitak Sirasa Smita. Ne, njemu je izgledalo nemoguće da je jedan takav čovek mogao da svrši na ovaj običan način, da bude naletom mora odvučen, udavljen u talasima, na nekoliko stotina koraka od obale! Dotle dok talasi ne izbace inženjerovo telo, dotle dok Nab svojim očima ne vidi, svojim rukama ne dotakne leš svog gospodara, on neće verovati u njegovu smrt! A ova misao se više nego ikad ukorenila u njegovom upornom srcu. Možda je to bila obmana, ali obmana dostojna poštovanja, koju mornar nije hteo da uništi! Za njega više nije bilo nade, i inženjer je istinski propao u talasima, ali sa Nabom on o tome nije raspravljao. Nab je bio kao pseto koje ne može da napusti mesto gde je pao njegov gospodar i njegov bol je bio toliki da ga verovatno neće preživeti.

Tog jutra, 26. marta, već u zoru, Nab se ponovo uputio obalom u pravcu severa i opet se uputio tamo gde se more, nesumnjivo, zaklopilo nad nesrećnim Smitom.

Toga dana doručak se sastojao jedino od golubijih jaja i dagnji. Harbert je našao so u udubljenjima po stenju, i sasvim dobro im je došla ova mineralna materija.

Pošto su završili sa jelom, Penkrof je zapitao novinara da li bi hteo da ih prati u šumu, gde bi Harbert i on pokušali da love! Ali kad su malo razmislili videli su da je neophodno da neko ostane, radi održavanja vatre, i u slučaju, vrlo neverovatnom, da Nabu bude potrebna pomoć. Tako je novinar ostao.

– U lov, Harberte, – rekao je mornar – na putu ćemo naći municiju, a našu pušku odseći ćemo u šumi.

Ali baš kad su hteli da krenu, Harbert je primetio, pošto nemaju trud za potpalu, da bi možda bilo pametno zameniti ga nečim sličnim.

– Čime? – zapitao je Penkrof.

– Nagorelim platnom – odgovorio je dečak. – To može, po potrebi, da posluži kao trud.

Mornar je smatrao vrlo mudrim ovo mišljenje. Samo bilo je nezgodno što se morao žrtvovati komad marame. Pa ipak, stvar je vredela muke, i Penkrofova krupno kockasta marama je odmah prepolovljena i jedna njena polovina poslužila je za nagorelo platno. Ovu zapaljivu materiju sklonili su u središnu sobu, u dnu jednog malog kamenog udubljenja, zaštićenog od svakog vetra i vlage.

Tada je bilo devet časova ujutro. Nebo se natuštilo, a duvao je jugoistočni vetar. Harbert i Penkrof zaobišli su Odžake tek pošto su bacili pogled na dim koji se izvijao iznad jednog stenovitog šiljka, pa su zatim krenuli uz levu obalu reke.

Čim su stigli do šume, Penkrof je od prvog drveta slomio dve čvrste grane od kojih je napravio toljage kojima je Harbert zatupio vrh o jednu stenu. Ah! Šta bi dali da imaju nož! Zatim su se dva lovca zaputila u visoku travu, idući obalom. Počev od okuke koja je zanosila njen tok u pravcu jugozapada, reka se postepeno sužavala i njene obale gradile su veoma suženo korito pokriveno niskim obostranim svodom od drveća. Da se ne bi izgubili, Penkrof je odlučio da ide duž rečnog toka koji će ga uvek vratiti na polaznu tačku. Ali obala nije bila bez izvesnih prepreka, ovde drveće čije su se vitke grane sagibale do površine vode, tamo gde su lijane ili trnje morali da lome batinama. Harbert se često uvlačio izmeću žila okrnjenih panjeva hitrinom nekog mačeta i iščezavao u gustišu. Ali Penkrof bi ga smesta pozivao, moleći ga da se uopšte ne udaljuje.

Celo to vreme mornar je pažljivo posmatrao raspored i prirodu okoline. Na toj levoj obali tle je bilo ravno i neosetno se pelo ka unutrašnjosti. Ponekad je tle bilo vlažno i tada je ličilo na močvaru. Prosto se naslućivala čitava jedna donja mreža tečnih niti koje su nekom podzemnom pukotinom morale da otiču ka reci. Pogdegde bi kroz šumski gustiš tekao i potok koji su oni bez muke prelazili. Suprotna obala izgledala je mnogo neravnija a udolina, kroz koju je reka tekla, na toj strani se jasnije ocrtavala. Brežuljak, pokriven stepenasto poređanim drvećem, bio je kao zavesa koja je sakrivala pogled. Na toj desnoj obali hodanje bi bilo otežano, jer su nad njom nagibi bili tako nagli, a povijeno nad vodom drveće održavalo se samo snagom svog korenja.

Nepotrebno je da se doda da je ova šuma, kao i obala kojom su već prošli, bili netaknuta bilo kakvim ljudskim otiskom. Penkrof je primetio samo tragove četvoronožaca skorašnje prolaske životinja, čiju vrstu nije mogao da pozna. Vrlo verovatno, a to je bilo i Harbertovo mišljenje, neke od tih tragova su ostavile opasne zveri o kojima će morati da vode računa. Ali nigde ni znaka od sekire na stablu drveta, ni ostataka ugašene vatre, ni otiska nekog stopala; možda se tome trebalo radovati, jer na ovom kopnu, usred Tihog okeana, možda se trebalo više bojati ljudskog prisustva nego ga poželeti.

Harbert i Penkrof, skoro ne govoreći, jer su se teško kretali, zbog napornog puta, samo su lagano napredovali, i posle jednog časa hoda jedva da su prešli jednu milju. Dotle, lov nije bio plodonosan. Međutim, nekoliko ptica je pevalo i letuckalo po granju, i izgledale su vrlo nepristupačne kao da im je čovek nagonski ulio opravdan strah. Izmeću ostalih krilatica Harbert je primetio, u jednom močvarnom kraju šume, neku pticu sa šiljatim i izduženim kljunom koja je ličila po građi na pticu zvanu kovač. Ali ipak se razlikovala od ptice kovača zbog svog dosta grubog perja koje je nekako metalno odbleskivalo.

– Mora da je to »jakamar« – rekao je Harbert, pokušavši da se približi što više na dohvat ptici.

– To bi bila zgodna prilika da štrpnemo malo »jakamara«, – odgovorio je mornar – ako bi ta ptica bila tako dobra da dopusti sopstveno pečenje!

U tom trenutku, jedan kamen, koji je dečak spretno i snažno bacio pogodio je pticu ispod krila; ali udarac nije bio dovoljan, jer je jakamar svom brzinom svojih nogu pobegao i za tren iščezao.

– Baš sam nespretan! – uzviknuo je Harbert.

– Ma ne, dečače! – odgovorio je mornar. – Udarac je bio dobar i mnogi drugi bi promašili pticu. Hajde, ne jedite se! Već ćemo je jednog dana ukebati.

Nastavili su istraživanje. Što su sve dalje lovci išli, drveće se proređivalo i postajalo sve veličanstvenije, ali nijedno drvo nije imalo plod koji bi se jeo. Penkrof je uzaludno tražio neke od onih dragocenih palmi koje za tolike životne potrebe služe čoveku i čije je prisustvo opaženo sve do četrdesetog uporednika na severnoj zemljinoj polulopti, a samo do trideset petog na južnoj. Ali ova šuma sastojala se samo od četinara kao što su »deodari« koje je Harbert već otkrio, »daglasi«, slični onima koji rastu na severozapadnoj obali Amerike i divne jele visoke sto pedeset stopa.

I baš u tom času jato omanjih ptica i veoma lepog perja sa dugim i blistavim repom rasprštalo se izmeću granja, sejući svoje slabo pričvršćeno perje, koje je pokrilo tle kao nekim nežnim perjanim pokrivačem. Harbert je pokupio nekoliko tih pera i, posle razgledanja, rekao:

– To su »kuruke«

– Više bih voleo jednu biserku ili tetreba, – odgovorio je Penkrof – ali na kraju krajeva, ako su dobre za jelo?…

– Dobre su za jelo, čak je i njihovo meso veoma ukusno – nastavio je Harbert. – Uostalom, ako se ne varam, lako nm se može približiti i onda ih ubiti zamahom štapa.

Mornar i dečak su se provukli kroz travu i stigli do podnožja jednog drveta čije su niske grane bile prekrivene tim malim pticama. Kuruke su tu čekale da naiđu bube koje im služe za ishranu. Videlo se kako njihove pernate kandže čvrsto stežu osrednje izdanke koji su im služili za oslonac.

Tad su se lovci uspravili i, zamahujući batinama kao kosom, pokosili su cele nizove kuruka koje uopšte nisu ni pomišljale da uzlete i glupo su se prepustile da budu pomlaćene. Jedna stotina ih je već pokrivala tle kad su se ostale rešile na bekstvo.

– Divno, – reče Penkrof – evo divljači potpuno nadomak lovaca kakvi smo ti mi! Rukom bi se prosto mogla hvatati!

Mornar je nanizao kuruke kao ševe na jedan vitak prut i istraživanje se nastavilo. Mogli su da primete da vodeni tok neosetno zaokreće tako da je obrazovao jedan savijutak ka jugu, ali to skretanje verovatno nije išlo daleko, jer mora da je izvor reke bio u planini i da se snabdevao vodom otapanjem snega koji je pokrivao bokove središnog kupastog brega.

Posebni cilj ovog izleta bio je, kao što znamo, da se žiteljima Odžaka nabavi što veća količina divljači. Ne bi se moglo da kaže da je taj cilj dotle bio ispunjen. Zato je mornar vredno nastavio svoja traganja i brundao kad bi neka životinja, koju čak nije imao vremena ni da pozna, klisnula kroz visoku travu. A kad bi još imali Topa! Ali Top je bio iščezao istovremeno sa svojim gospodarom i verovatno s njim propao!

Oko tri časa po podne, videli su kroz neko drveće nova jata ptica. To drveće imalo je mirisne bobice, između ostalih bilo je i venjinih bobica, i ptice su ih željno kljucale. Odjednom prava lovačka truba odjeknula je u šumi. To čudno i zvučno trubljenje proizvele su one, vrste divljih kokošaka koje u Sjedinjenim Državama zovu tetrebi. Odmah zatim videli su nekoliko parova sa prošaranim riđim i mrkim perjem, dok je rep bio samo mrk. Harbert je poznao mužjake sa kao dva šiljata krilca od uzdignutih perca na vratu. Penkrof je smatrao neophodnim da se dočepa bar jedne od tih divljih kokošaka, velikih kao naša domaća kokoš, i čije meso valja kao u kljukane koke. Ali to je bilo teško, jer one uopšte nisu dozvoljavale da im se približe. Posle više besplodnih pokušaja, koji su samo uspeli da zaplaše tetrebe mornar je rekao dečaku:

– Kad ne možemo zapravo da ih u letu ubijemo, onda treba da pokušamo da ih uhvatimo na udicu.

– Kao šarana? – uzviknuo je Harbert, veoma iznenađen predlogom.

– Kao šarana – odgovorio je ozbiljno mornar.

Penkrof je našao u travi pola tuceta tetrebovih gnezda u kojima je bilo po dva ili tri jajeta. Dobro se čuvao da ne dotakne nijedno gnezdo, jer njihovi vlasnici neće propustiti a da im se ne vrate. On je zamislio da oko njih napne svoje pecaljke, ne prave strukove sa zamkama, nego strukove sa udicom. On je odvukao Harberta malo podalje od gnezda i tamo je brižljivo pripremio svoje neobične naprave kao neki đak Ajsaka Voltona.{6} Harbert je, sasvim razumljivo, radoznalo posmatrao taj posao ali je sumnjao u uspeh. Strukovi su napravljeni od tankih lijana privezanih jedni uz druge i bili su dugački petnaest do dvadeset stopa. Sa jednog niskog bagremovog žbuna uzeti su vrlo jaki debeli trnovi sa povijenim šiljkom i bili zakačeni na kraj lijana kao udice. A za mamce su poslužili veliki crveni crvi koji su gamizali po zemlji.

Kad je to uradio, Penkrof je prošao kroz travu vešto se krijući i postavio jedan kraj svojih strukova sa udicama u blizini tetrebovih gnezda; zatim se vratio da uzme drugi kraj i sa Harbertom se sakrio iza jednog debelog drveta. Onda su obojica strpljivo čekali. Treba reći da se Harbert nije mnogo nadao u uspeh dosetljivog Penkrofa.

Protekla je dobra polovina časa, kad se, kao što je mornar predvideo, više parova tetreba vratilo svojim gnezdima. Oni su skakutali, kljucali po tlu, i uopšte nisu slutili prisustvo lovaca koji su se, uostalom, pobrinuli da se smeste u pravcu suprotnom od vetra koji je duvao u divlje kokoške.

Naravno da je dečak u tom času bio vrlo živo zaokupljen. Zadržavao je svoj dah, a Penkrof je, raširenih očiju, otvorenih usta i izbačenih usana kao da će taman da okusi parče tetreba, jedva disao.

U međuvremenu, divlje koke su se šetale između udica a da se nisu njima suviše bavile. Tada je Penkrof počeo da sitno trza mamce kao da su crvi bili još živi.

Sasvim je pouzdano da je mornar u tom času doživeo mnogo veće uzbuđenje nego pecač koji ne vidi da mu plen kroz vodu dolazi.

Uskoro su trzaji pobudili pažnju divljih kokošaka i udice su bile napadnute kljunovima. Tri tetreba, vrlo proždrljiva nesumnjivo, progutali su zaredom i mamac i udicu. Odjednom, naglim trzajem, Penkrof je povukao svoje naprave, a lepetanje krila otkrilo mu je da su ptice bile uhvaćene.

– Ura! – kliknuo je on ustremivši se ka divljači, čiji je gospodar za tren postao.

Harbert je zapljeskao. Bilo je to prvi put što je video pecanje ptica, ali je mornar, vrlo skromno, priznao da mu to nije prvi put, i da, uostalom, on ne zaslužuje ime pronalazača.

– U svakom slučaju, – dodao je – u položaju u kome se mi nalazimo, treba da očekujemo i mnogo šta drugo!

Tetrebe su povezali za noge, i Penkrof je, srećan što se ne vraća praznih ruku, a pošto se i dan bližio kraju, smatrao da treba da se vrate u svoj stan.

Sama reka im je pokazivala pravac i trebalo je samo vratiti se niz njen tok pa su se, oko šest časova, prilično umorni od svog izleta, Harbert i Penkrof vratili u Odžake.

GLAVA VII

NABA JOŠ NEMA. – NOVINAREVA RAZMIŠLJANJA. – VEČERA – PRIPREMA SE OLUJNA HOR. – STRAVIČNA BURA. – NOĆNI POLAZAK. – BORBA SA KIŠOM I VETROM. – NA OSAM MILJA OD PRVOG LOGORIŠTA.

Gedeon Spilet, nepomičan, skrštenih ruku, bio je tada na žalu, posmatrajući more čiji se vidik na istoku stapao ca velikim crnim oblakom, koji se brzo peo ka zenitu. Vetar je bio već jak i kako je dan nestajao on je postajao sve hladniji. Celo nebo izgledalo je preteće, a prvi znaci oluje vidljivo su počeli da se ispoljavaju.

Harbert je ušao u Odžake a Penkrof se uputio ka novinaru koji ga, zadubljen u svoje misli, nije ni primetio.

– Imaćemo opaku noć, gospodine Spilete! – rekao je mornar. – Biće kiše i vetra na radost kamenjarki!{7}

Novinar ce na to okrenuo, primetio Penkrofa, i prvo što je kazao, bilo je:

– Na kojoj je daljini od obale, po vama, balonsku korpu more udarilo i odnelo našeg druga?

Mornar nije očekivao ovo pitanje. Malo je razmišljao, pa je onda odgovorio:

– Najviše za dva palamara.

– Ali koliki je palamar? – pitao je Gedeon Spilet.

– Otprilike sto dvadeset hvati ili šest stotina stopa.

– Znači, – rekao je novinar – Siras Smit je iščezao na hiljadu dve stotine stopa od obale?

– Otprilike – odgovorio je Penkrof.

– A i njegovo pseto?

– I ono.

– Ono što me čudi, – dodao je novinar – ako prihvatimo da je naš drug propao, to je da je isto tako i Top našao smrt, a da tela ni psa ni njegovog gospodara nisu bila izbačena na obalu!

– To nije čudno sa tako silnim morem, – odgovorio je mornar – uostalom, može biti da su ih morske struje odbacile nekud dalje na obali.

– Tako je prema vašem mišljenju naš drug propao u talasima? – zapitao je još jednom novinar.

– To je moje mišljenje.

– Što se tiče mene i mog mišljenja, – rekao je Gedeon Spilet – izuzev onoga što dugujem vašem iskustvu, Penkrofe, to je da obostrano potpuno iščezavanje Sirasa i Topa, živih ili mrtvih, ima nešto što nije ni objašnjivo ni verovatno.

– Hteo bih da mislim kao vi, gospodine Spilete, – odgovorio je Penkrof – na nesreću, ja sam ubeđen u to!

Pošto je ovo kazao mornar se vratio u Odžake. Na ognjištu je plamtela velika vatra. Baš je Harbert ubacio dobar naramak suvog drveta i plamen je daleko osvetljavao mračne delove hodnika.

Penkrof se smesta dao na spremanje večere. Izgledalo mu je valjano da u jelovnik unese nešto čvršće, jer svi su imali potrebu da okrepe svoju snagu. Niske sa kurukama su ostavili za sutradan, ali su očerupali dva tetreba i uskoro, nataknute na prut, divlje koke su se pekle na jakoj vatri.

U sedam časova uveče, Nab se još nije bio vratio. Ovo odsustvo koje je crnac produžio moglo je samo da uznemiri Penkrofa. Morao je da strahuje ili da mu se desila neka nezgoda u tom nepoznatom kraju ili da je nesrećnik iz očajanja učinio nešto sa sobom. Ali Harbert je iz ovog odsustva izvukao sasvim druge zaključke. Po njemu, Nab se nije vraćao zato što se desila neka nova okolnost koja ga je nagnala da produži svoje traganje. A sve što je novost može samo da bude prednost za Sirasa Smita. Zašto se inače Nab ne bi vratio, sem ako ga nije nekakva nada zadržala? Možda je otkrio nekakav trag, otisak stopala, ostatak olupine koja ga je uputila na pravi put? Možda on u ovom trenutku sledi pouzdan trag? Možda je čak pored svog gospodara?…

Ovako je dečak razmišljao. Tako je i govorio. Drugovi su ga pustili da priča. Jedino mu je novinar odobravao glavom. Dok je Penkrof smatrao verovatnim jedino to da je Nab otišao dalje nego juče u svom traganju po pribrežju i da zbog toga nije mogao još da se vrati.

U međuvremenu je Harbert, veoma uzbuđen neodređenim slutnjama, u nekoliko navrata pokazivao želju da pođe u susret Nabu. Ali ga je Penkrof urazumljivao da bi to bila nepotrebna trka, pošto, u toj pomrčini i pri tom mutnom vremenu, ne bi mogao da pronađe Nabove tragove i da bi više vredelo pričekati. Ako se Nab do sutradan ne pojavi, Penkrof neće oklevati da se pridruži Harbertu u potrazi za Nabom.

Gedeon Spilet se složio sa mornarovim mišljenjem da ne bi trebalo da se odvajaju i Harbert je morao da se odrekne svoje namere. Ali su mu dve krupne suze klizile niz lice.

Novinar nije mogao da se uzdrži a da ne zagrli plemenito dete.

Nevreme se potpuno razmahalo. Jugoistočni nalet vetra brisao je obalom besprimernom silinom. Čulo se kako more, tad je bila oseka, urla povlačeći se preko hridina, širom pribrežja. Spustila se kiša, raspršivana uraganom, kao tečna magla. Kao da su se neke tralje od vodene pare vukle obalom, po kojoj se šumno kotrljao šljunak, kao kad bi se ispražnjavala zidarska kolica puna kamičaka. Vetrom uskovitlan pesak mešao se sa pljuskom čiji su naleti bili nepodnošljivi. U vazduhu je bilo podjednako i vodene i mineralne prašine. Između ušća reke i granitne litice kovitlali su se ogromni vrtlozi, a vazdušni slojevi koji bi izbegli iz tog vrtloga nalazili su jedini izlaz u uskoj dolini pri čijem dnu je tekla voda, i strmoglavljivali bi se u nju neodoljivom silinom. Zbog toga se i dim sa ognjišta, vraćan kroz uski otvor, često obarao, ispunjavao sobom hodnike u kojima je onda bilo nepodnošljivo.

Zato, čim su tetrebi bili ispečeni, Penkrof je pustio da se vatra zagasi i samo je sačuvao žar koju je zapretao pod pepelom.

U osam časova, Nab se još nije pojavio, ali sad su mogli da misle kako ga je jedino užasno nevreme sprečilo da se vrati i da mora da je potražio zaklon u nekakvoj pećini da bi sačekao kraj nepogode ili bar da svane dan. A da mu krenu u susret, da u ovim okolnostima pokušaju da ga nađu, bilo je nemoguće.

Divljač je bila jedino jelo za večeru. Rado su jeli ovo meso koje je bilo izvrsno. Penkrof i Harbert su ga za tren oka pojeli, jer ih je dugi izlet veoma izgladneo.

A onda se svaki od njih povukao u ugao u kome je već prethodnu noć ležao, a Harbert je smesta zaspao pored mornara koji se bio opružio kraj ognjišta.

Napolju, kako je noć nailazila, bura je bivala sve strašnija. Ova oluja je bila slična onoj koja je zanela zarobljenike iz Ričmonda do ovog kopna u Tihom okeanu. Bure su česte u doba ravnodnevice, obiluju velikim nesrećama, i naročito strašnim na ovoj širini koja nikakvu prepreku ne suprotstavlja njihovom bešnjenju! Sasvim je dakle razumljivo što je jedna obala ovako izložena istoku, što će reći pravo na udaru uragana, koji ju je svom snagom šibao, bila izložena takvim silnim naletima koje nikakvo sredstvo ne može da opiše.

Na veliku sreću, nagomilanost stenja koja je stvorila Odžake bila je čvrsta. Ogromni blokovi granita, od kojih su neki bili ipak nedovoljno uravnoteženi, kao da su drhtali u svom ležištu. Penkrof je to osetio pod rukom, oslonjenom na zid, čim bi njim prostrujao nagli drhtaj. Ali on je sebi ponavljao, i s pravom, da ne treba ničeg da se boji, i da ovo slučajno skrovište neće pasti. Pa ipak, osluškivao je šum kamenja koje su vrtlozi vetra otkidali i čupali odozgo sa visoravni i koji su padali na žalo. Neki od njih otkotrljali bi se čak do gornjeg sloja Odžaka ili bi se onde rasprskavali kad bi upravno padali. Dvaput se mornar dizao i puzeći odlazio do izlaza u hodniku da bi osmotrio kako je napolju. Ali ovo obrušavanje, neznatno, nije pretilo opasnošću i on bi se vraćao na svoje mesto pored ognjišta čija je žar pucketala pod pepelom.

Uprkos uraganovoj pobesnelosti, lomljavi i buri, grmljavini nepogode, Harbert je duboko spavao. San je najzad osvojio i Penkrofa koji je u mornarskom životu bio navikao na svakakva nevremena. Jedino je Gedeon Spilet ostao budan i obuzet brigom. Prebacivao je sebi što nije pošao sa Nabom. Videli smo već kako ga nije svaka nada napustila. Slutnje koje su uznemiravale Harberta, nisu ni njega mimoišle. Misao mu je bila sva upravljena na Naba. Zašto se Nab nije vratio? Vrteo se na svom peskovitom ležaju, jedva neodređeno primećujući tu borbu stihija. Ponekad, oči su mu se, otežale od umora, sklapale na tren, ali smesta bi ih neka nagla misao ponovo otvarala.

Međutim, noć je odmicala, i moglo je biti dva časa ujutro, kada se duboko uspavani Penkrof odjednom silovito stresao.

– Šta je to? – uzviknuo je budeći se i došavši k sebi s onom izuzetnom prisebnošću morskih vukova.

Novinar se nagnuo nad njim i rekao mu:

– Slušajte, Penkrofe, slušajte!

Mornar je naćulio uvo i nije razabrao nikakav drukčiji šum od hujanja vetra.

– Samo vetar – rekao je.

– Ne, odgovorio je Gedeon Spilet, ponovo osluškujući – mislim da sam čuo…

– Šta?

– Lajanje nekog psa!

– Psa! – uskliknu Penkrof i smesta skoči.

– Da… lajanje…

– To je nemoguće! – odgovorio je mornar – a, uostalom, kako, uz ovo urlanje bure…

– Gle… slušajte… – kazao je novinar.

Penkrof je oslušnuo pažljivije, i poverovao, najzad, u jednom trenutku zatišja, da čuje udaljeno lajanje

– A sad!… – rekao je novinar, stežući mornarovu ruku.

– Da… da! – odgovorio je Penkrof.

– To je Top! To je Top!… – uskliknuo je Harbert koji se baš probudio i sva trojica su se ustremili ka ulazu u Odžake.

Imali su grdnu muku da izađu. Vetar ih je vraćao natrag. Ali, najzad, oni su uspeli u tome, no mogli su da stoje uspravno samo priljubivši se uz stene. Gledali su, nisu mogli da govore.

Pomrčina je bila potpuna. More, nebo, zemlja stapali su se u jedan jedini neprobojni mrak. Kao da nigde nije postojao ni atom svetlosti.

Novinar i njegovi drugovi ostali su tako nekoliko minuta, kao smrvljeni pod naletima vetra, skroz mokri od kiše, zaslepljeni peskom. Onda su još jedanput čuli ono lajanje, u predahu bure, i shvatili da je ono moralo biti veoma udaljeno.

Samo je Top mogao onako da laje! Ali, je li bio sam ili sa još nekim? Bilo je više verovatno da je bio sam, jer, ako prihvatimo da je Nab bio sa njim, onda bi se ovaj sa svom žurbom uputio ka Odžacima.

Mornar je stegao novinarovu ruku, jer ga ovaj nije mogao čuti, i kao da mu je kazao: »Čekajte!« Ušao je zatim u hodnik.

Trenutak docnije on je ponovo izašao sa zapaljenom bakljom koju je uz oštar zvižduk hitnuo u mrak.

Na ovaj znak, koji kao da je bio očekivan, odgovorilo je bliže lajanje, i uskoro se jedno pseto ustremilo u hodnik. Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet ušli su za njim.

Bacili su na ugljevlje naramak suvih drva. Hodnik se osvetlio jarkim plamenom.

– To je Top! – uskliknuo je Harbert.

Odista, bio je to Top, veličanstveni anglonormanac, koji je od ove dve ukrštene rase nasledio brzinu nogu i istančanost njuha, dve izvanredne osobine psa-goniča.

Bio je to pas inženjera Sirasa Smita.

Ali on je bio sam! Ni njegov gospodar, ni Nab ga nisu pratili!

Međutim, kako ga je njegov nagon doveo do Odžaka za koje on nije znao? To je izgledalo neobjašnjivo, naročito usred ove mračne noći i u ovakvoj buri! Ali još neobjašnjivija pojedinost, Top nije bio ni umoran, ni iscrpen, čak nije bio ni ukaljan blatom ili peskom!…

Harbert ga je privukao k sebi i češkao po glavi. Pseto mu je to dopustilo i trljalo je svoj vrat o ruke dečakove.

– Ako je pseto pronađeno i gospodar će se pronaći! – rekao je novinar.

– Daj bože! – odgovorio je Harbert. – Hajdemo! Top će nas voditi!

Penkrof nije ništa primetio. Tačno je naslutio da je Topov dolazak morao da opovrgne njegova nagađanja.

– Na put! – reče on.

Penkrof je brižljivo zapretao ugljevlje na ognjištu. Da bi zatekli na povratku vatru on je stavio nekoliko parčadi drveta ispod pepela. Zatim, vođen psom, koji kao da ga je pozivao kratkim lajanjem da pođe i praćen novinarom i dečakom, on je, pošto je uzeo ostatke jela, jurnuo napolje.

Bura je tad bila na vrhuncu svoje snage. Kroz oblake nije prodirao ni najmanji trag svetlosti, iako je bio mlad mesec. Bilo je teško ići u pravoj liniji. Bolje je bilo da se oslone na Topov nagon. Tako su i učinili. Novinar i dečak su išli iza psa, a mornar je bio na začelju. Nisu mogli ni reč da progovore. Kiša više nije padala tako obilno, jer se raspršivala u naletima uragana, ali je uragan bio užasan.

Pa ipak, jedna okolnost vrlo srećno je olakšala put mornaru i njegovim drugovima, jer je duvao jugoistočni vetar i prema tome bio im je za leđima. Oni su primali s leđa pesak koji je vetar svom snagom bacao, i koji se ne bi mogao podneti. I, ako ne budu morali da se okrenu, neće im ometati hod. U stvari, često su koračali brže nego što su hteli, i ubrzavali svoje korake da ne bi bili oboreni, dok im je ogromna nada udvostručavala snage, i sad to više nije bila pustolovina što koračaju uz obalu. Više nisu sumnjali da Nab nije pronašao svoga gospodara i da im on nije poslao vernog psa. Ali da li je inženjer bio živ, ili je Nab pozivao svoje drugove da bi odali poslednje počasti nesrećnom Smitu?

Pošto su zaobišli onaj zasek u litici od koje su se oprezno udaljili, Harbert, novinar i Penkrof su se zaustavili da predahnu. Na drugoj strani stena ih je štitila od vetra i oni su odahnuli posle tog hodanja koje je više od četvrt časa bilo trka.

Sad su mogli da se čuju, da odgovore jedan drugom, a kada je dečak izgovorio ime Sirasa Smita, Top je više puta zalajao kao da je hteo da kaže da je njegov gospodar spasen.

– Spasen, zar ne? – ponavljao je Harbert – spasen, Tope?

A pas je lajao kao za odgovor.

Produžili su hodanje. Bilo je otprilike dva i po časa ujutro. Počinjala je plima i gurana vetrom ova plima u doba mladog meseca pretila je da će biti vrlo visoka. Ogromni, zapenušeni talasi gromoglasno su odjekivali udarajući o hridine, koje su obuhvatili takvom silinom da su veoma verovatno morali da preplavljuju ostrvce sada potpuno nevidljivo. Ova izdužena brana od grebenja, to ostrvce, nije štitila više obalu koja je sad neposredno bila izložena udarcima sa pučine.

Čim su se mornar i njegovi drugovi odvojili od stenovitog zaseka, vetar ih je ponovo neobično žestoko udarao. Pognuti, isturivši leđa naletima, brzo su koračali, idući za Topom koji nije oklevao u pravcu. Peli su se ka severu, imajući za svoju desnu stranu neprestani zid zapenušenih talasa koji su lupali o obalu s potmulom lomljavom, a za levu stranu mračni predeo čiji je izgled bilo nemoguće nazreti. Ali oni su dobro osećali da mora biti prilično ravan, jer je sada uragan prelazio iznad njih ne dotičući ih u povratku, što se dešavalo kad je udarao o granitnu liticu.

U četiri časa ujutro, mogli su da ocene da su prešli razdaljinu od pet milja. Oblaci su se nešto malo podigli i nisu se više vukli iznad tla. Nalet vetra, manje vlažan, pretvorio se u veoma jaka vazdušna strujanja, suvlja i hladnija. Nedovoljno zaštićeni svojim odelom, Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet mora da su se mnogo napatili, ali im se nijedna žalba sa usana nije otkinula. Čvrsto su rešili da prate Topa donde kuda ih je pametna životinja htela da odvede.

Oko pet časova počinjalo je da sviće. Najpre na zenitu, gde su isparenja bila manje gusta, nekoliko sivkastih preliva oivičili su oblake, a uskoro, ispod tamne pruge, jedna svetlija crta jasno je ocrtavala morski vidik. Vrhovi velikih talasa su pomalo prošarani riđim svetlosnim mrljama a pena opet je postala bela. U isto vreme, na levoj strani razuđeni delovi pribrežja počeli su zbrkano da se naziru, ali to je još samo bilo sivilo u crnom.

U šest časova ujutro je svanulo. Oblaci su krajnjom brzinom jurili prilično visoko. Mornar i njegovi drugovi bili su otprilike tada šest milja od Odžaka. Išli su vrlo ravnim žalom, oivičenim prema pučini rubom stena čiji su samo vrhovi sad virili, jer je bila najviša plima. Na levoj strani se nalazio predeo po kome su se uzdizale dune načičkane trnjem i pružao dosta divlji izgled prostrane peščane oblasti. Pribrežje je bilo slabo razuđeno i nije imalo drugu branu prema okeanu osim jednog dosta nepravilnog lanca brežuljaka. Ovde-onde, jedno ili dva drveta su se krivila, povijena ka zapadu, s granama ispruženim u tom pravcu. Sasvim pozadi, na jugozapadu prostirala se polukružna ivica poslednje šume.

U tom trenutku, Top je pokazao nedvosmislene znake uzbuđenja. Išao je ispred i vraćao se do mornara i kao da je hteo da mu užurba korak. Pas je tad napustio žalo i gonjen svojim divnim nagonom, ne pokazavši ni najmanje oklevanja, uputio se među dune.

Pratili su ga. Kraj je izgledao potpuno pust. Pikakvo živo biće nije ga oživljavalo.

Vrlo širok pojas duna sastojao se od brežuljaka i čak bregova vrlo ćudljivo razbacanih. Kao neka mala Švajcarska od peska i trebalo je samo imati čudesan nagon pa da se čovek može snaći u tom kraju.

Pet minuta pošto su napustili žalo, novinar i njegovi drugovi stigli su pred nekakvu pećinu izdubljenu u zaleđu jedne visoke dune. Tu se Top zaustavio i jasno zalajao. Spilet, Harbert i Penkrof prodrli su u tu špilju.

Nab je bio onde i klečao pored jednog opruženog tela na ležaju od trave…

Bilo je to telo inženjera Sirasa Smita.

GLAVA VIII

DA LI JE SIRAS SMIT ŽIV? – NABOVA PRIČA. – OTISCI STOPALA. – NEREŠIVO PITANJE. – PRVE REČI SIRASA SMITA. – UTVRÐIVANJE OTISAKA. – POVRATAK KA ODŽACIMA. – PORAŽENI PENKROF!

Nab ce nije ni pomerio. Mornar mu je samo jednu reč uputio.

– Živ! – uzviknuo je.

Nab nije odgovorio. Gedeon Spilet i Penkrof su pobledeli. Harbert je ukrstio ruke i ostao nepomičan. Ali bilo je očigledno da siroti crnac, ophrvan bolom, nije ni video svoje drugove ni čuo mornarove reči.

Novinar je klekao pored tog tela bez pokreta, i spustio uvo na inženjerove grudi, pošto mu je raskopčao odelo. Jedan minut – ceo vek! – je protekao dok je novinar pokušavao da uhvati neki otkucaj srca.

Nab se malo uspravio i gledao ne videći. Očajanje ne bi moglo više da izobliči ljudsko lice. Nisu mogli da poznaju Naba, iscrpenog umorom, slomljenog bolom. Mislio je da mu je gospodar mrtav.

Posle dugog i pažljivog posmatranja, Gedeon Spilet se digao.

– Živi! – samo je rekao.

Onda je Penkrof klekao pored Sirasa Smita; i njegovo uvo uspelo je da uhvati slabe otkucaje, a njegove usne da osete tanani dah koji se oteo sa inženjerovih usana.

Na jednu novinarovu reč, Harbert je jurnuo napolje da potraži vodu. Na sto koraka odatle pronašao je bistri potok, očigledno vrlo nabujao od noćašnje kiše i koji je oticao kroz pesak. Ali nigde ničeg čime bi mogao da zahvati vodu, nijedne školjke na ovim dunama! Dečak se morao zadovoljiti time što je u potoku nakvasio svoju maramicu i trčeći se vratio u pećinu.

Na svu sreću, ta nakvašena maramica bila je dovoljna Gedeonu Spiletu koji je hteo samo da ovlaži inženjerove usne. Te kapi sveže vode su proizvele skoro trenutno dejstvo. Jedan uzdah oteo se iz grudi Sirasa Smita i on kao da je čak pokušavao da izgovori neke reči.

– Spasićemo ga! – rekao je novinar.

Nabu su ove reči povratile nadu. Svukao je svog gospodara da bi videli nema li nekakvu ranu na telu. Ni glava ni trup ni udovi nisu bili povređeni, čak ni ogrebani, što je bilo veoma neobično pošto se telo Sirasa Smita moralo da kotrlja po stenju; čak ni same šake nisu bile povređene i bilo je veoma neobjašnjivo kako da inženjer nije imao nikakav trag napora koje je morao da napravi da bi prešao niz hridina.

Ali ovo će se objasniti docnije. Kad Siras Smit bude mogao da govori, on će ispričati šta je bilo. Zasad, trebalo ga je vratiti u život, i bilo je verovatno da će se to trljanjem postići. To su i učinili pomoću mornarove bluze. Zagrejan ovim grubim trljanjem, inženjer je lako pokrenuo mišice i disanje mu je počinjalo da biva sve pravilnije. On bi umro od iscrpenosti, i da njegovi drugovi i novinar nisu došli, to bi se izvesno i desilo Sirasu Smitu.

– Vi ste dakle poverovali da je vaš gospodar mrtav? – pitao je mornar Naba.

– Da! Mrtav! – odgovorio je Nab – i da vas Top nije pronašao, da vi niste došli, ja bih zakopao svog gospodara i umro bih pored njega!

Znači tome je imao da zahvali Siras Smit za svoj život.

Onda je Nab ispričao šta mu se desilo. Juče, pošto je napustio Odžake već u zoru, on je išao uz obalu u pravcu severa i stigao do onog dela pribrežja u kome je već bio.

Nab je priznavao da je tamo bez ikakve nade tražio uz obalu, izmeću stenja, po pesku i najmanje znake koji bi ga mogli uputiti. Naročito je ispitivao deo žala koji plima nije pokrivala, jer su na samoj morskoj ivici plima i oseka morale da izbrišu svaki znak. Nab se više nije nadao da će pronaći svog gospodara živog. On je išao da otkrije leš, leš koji je želeo da pogrebe sopstvenim rukama!

Veoma dugo je Nab tražio. Svi su mu napori ostali besplodni. Kao da ovu pustu obalu nikad nije posetilo neko ljudsko biće. One školjke koje more nije moglo da dosegne – i koje su se na milione nalazile izvan domašaja plime i oseke, bile su nedodirnute. Nijedna smrvljena školjka. Na prostoru od dve-tri stotine jarda{8} nije postojao nikakav trag nekog iskrcavanja, ni starog ni nedavnog.

Zato se Nab rešio da krene uz obalu za još nekoliko milja. Moglo bi da se desi da su struje zanele telo na neko udaljenije mesto. Kada neki leš pluta na maloj razdaljini od ravne obale retko se dešava da ga talasi ranije ili docnije ne izbace na nju. Nab je to znao i želeo je da još jednom vidi svog gospodara.

– Išao sam duž obale još dve milje, pohodio sam svaki greben kad je oseka nastupila, celo žalo kad je plima bila, i očajavao sam što ništa nisam našao, sve dok nisam juče, oko pet časova uveče, primetio na pesku otiske koraka.

– Otiske koraka? – uzviknuo je Penkrof.

– Da! – odgovorio je Nab.

– A ti otisci počinjali su čak od samog grebenja? – zapitao je novinar.

– Ne, – odgovorio je Nab – tek od mesta dokle dopire plima, jer odatle do grebenja tragovi su verovatno bili izbrisani.

– Nastavi, Nabe! – rekao je Gedeon Spilet.

 – Kad sam ugledao te otiske, postao sam kao lud. Bili su veoma jasni i vodili su u pravcu duna. Išao sam za njima jedno četvrt milje, trčeći, ali sam dobro pazio da ih ne izbrišem. Posle pet minuta, pošto se noć spuštala, samo sam čuo lajanje nekog psa. To je bio Top, i Top me je doveo čak dovde, do moga gospodara.

Nab je završio svoje pričanje govoreći koliki je bio njegov bol kad je pronašao beživotno telo. Pokušao je da uvreba u tom telu nekakav ostatak života! Sad kad ga je pronašao mrtvog, želeo je da on živi! Svi njegovi napori su bili nekorisni! Ostalo mu je samo da oda poslednje počasti onome koga je toliko voleo.

Tek onda je Nab pomislio na svoje drugove. I oni bi nesumnjivo želeli da još poslednji put vide nesretnika. Top je bio tu. Zar se ne bi mogao obratiti na snalažljivost te verne životinje? Nab je više puta izgovarao novinarovo ime, ime onog inženjerovog druga koga je Top najviše poznavao. Zatim mu je pokazao južni deo obale i pas je pohrlio u označenom pravcu.

Ostalo znamo.

Nabovi drugovi su veoma pažljivo saslušali ovu priču. Ali bilo im je neobjašnjivo kako je Siras Smit, posle tolikih napora koje je morao da podnese boreći se sa talasima, prelazeći preko grebenja, ostao bez ikakve ogrebotine na svom telu. Još manje im je bilo objašnjivo kako je inženjer mogao da stigne, skoro više od jedne milje od morske ivice do te usamljene pećine među dunama.

– Znači, Nabe, – rekao je novinar – da nisi ti ovamo preneo svoga gospodara?

– Ne, nisam ja – odgovorio je Nab.

– Sasvim je jasno da je gospodin Smit sam došao dovde – ubacio je Penkrof.

– Jasno je, zbilja – odgovorio je Gedeon Spilet – ali je neverovatno!

Objašnjenje svega toga moglo se dobiti samo iz inženjerovih usta. Na to je trebalo pričekati dok on sam bude mogao da govori. Na sreću, život mu se polako vraćao. Trljanje mu je uspostavilo krvotok. Siras Smit je opet pokrenuo ruke, zatim glavu i sa usana mu se otelo još nekoliko nerazumljivih reči.

Nagnut nad njim, Nab ga je zvao, ali inženjer kao da ga nije čuo i oči su mu još uvek bile zatvorene. Život se samo u pokretima ispoljavao. Čula mu još nimalo nisu učestvovala.

Penkrof je istinski žalio što nema vatre a ni mogućnost da je napravi, jer je na žalost bio zaboravio da ponese nagorelo platno, koje bi lako zapalio kresanjem dva kamena. A inženjerovi džepovi bili su potpuno prazni, sem što mu je u džepu na prsluku bio časovnik. Trebalo je dakle što pre preneti Sirasa Smita u Odžake. Tako su svi mislili.

Međutim, zahvaljujući nezi kojom su ga obasipali, inženjeru se svest vraćala brže nego što su se i mogli da nadaju. Voda kojom su mu kvasili usne postepeno ga je vraćala u život. Penkrofu je palo na um da sa vodom pomeša sok od tetrebovog pečenja koje je bio poneo, a Harbert je otrčao do obale i vratio se sa dve velike dvostruke školjke. Mornar je sve to zajedno spojio i onda sasuo u inženjerova usta tu mešavinu, koju kao da je on žudno srkao.

Onda su mu se otvorile oči. Nab i novinar su se nagnuli nad njim.

– Gospodaru, gospodaru! – uzviknuo je Nab.

Inženjer ga je čuo. Poznao je Naba i Spileta, a zatim druga svoja dva saputnika, Harberta i mornara, i šaka mu je lako stiskala njihove šake.

Ponovo mu se nekoliko reči otelo sa usana, reči koje je on verovatno već izgovarao i koje su otkrivale kakve su ga misli čak i sad mučile. Ovoga puta su razumeli njegove reči.

– Ostrvo ili kontinent? – mrmljao je on.

– Eh! – uzviknuo je Penkrof koji nije mogao da zadrži taj usklik. – Do sto đavola, baš nas mnogo briga za to samo kad ste živi, gospodine Sirase! Ostrvo ili kontinent, videćemo to kasnije. – Inženjer je lako klimnuo glavom i kao da je ponovo zaspao.

Pustili su ga da spava, pa je novinar smesta pristupio pripremama za inženjerovo što ugodnije prenošenje. Nab, Harbert i Penkrof su izašli iz pećine i uputili se ka jednoj visokoj duni na čijem se vrhu nalazilo nekoliko zakržljalih drveta. I, uz put, mornar se nije mogao da uzdrži i da ne ponovi:

– Ostrvo ili kontinent! Jedva diše, a on misli na to! Kakav čovek!

Kad su stigli na vrh dune, Penkrof i njegova dva druga, bez drugog oruđa sem svojih ruku, odlomili su najveće grane sa jednog prilično kržljavog drveta, nekakvog primorskog bora koji su vetrovi opustošili. Od tih grana su onda napravili nosila koja će im, kad ih budu prekrili lišćem i travom, pomoći da prenesu inženjera.

Trebalo im je oko četrdeset minuta za taj posao, i bilo je deset časova kada su se mornar, Nab i Harbert vratili do Sirasa Smita pored koga je bio ostao Gedeon Spilet.

Inženjer se baš probudio iz tog dremeža ili bolje reći zanosa u kome su ga pronašli. Vraćalo mu se rumenilo u obraze, koji su dotle bili mrtvački bledi.. On se malo pridigao, pogledao oko sebe, i kao da je pitao gde se to nalazi.

– Možete li da me saslušate bez zamora, Sirase? – rekao je novinar.

– Da! – odgovorio je inženjer.

– Smatram – upao je tada mornar – da će vas gospodin Smit još bolje čuti ako opet uzme ove pihtije od tetreba, jer ovo je tetreb, gospodine Sirase! – dodao je on, pružajući mu malo pihtija, u koje je sad stavio i zalogaje mesa.

Siras Smit je žvakao parčiće tetreba, čije su ostatke tri druga razdelili jer su bili umorni i gladni, no taj im je obed izgledao prilično bedan.

 – Dobro! – reče mornar. – U Odžacima nas čeka živež, jer treba da znate, gospodine Sirase, da tamo, prema jugu, imamo kuću sa sobama, ležajima i ognjištem, a u ostavi imamo nekoliko desetina ptica, koje naš Harbert zove kuruke. Vaša nosila su spremna i čim budete osetili da imate dovoljno snage, prenećemo vas u naš stan.

– Hvala, prijatelju, – odgovori inženjer – još čas ili dva, i moći ćemo da krenemo… A sad govorite, Spilete.

Novinar mu je onda ispričao šta se sve dogodilo. Opisao je one događaje koje inženjer nije mogao da zna: poslednji pad balona, iskrcavanje na ovo nepoznato kopno koje je izgledalo nenaseljeno, bilo ono ostrvo ili kontinent, otkriće Odžaka, istraživanja koja su preduzeli da bi pronašli inženjera, Nabovu odanost, i sve ono što treba da zahvale bistrini vernog Topa…

– Ali, – zapitao je Siras Smit još uvek slabim glasom – zar me vi niste našli na žalu?

– Ne! – odgovorio je novinar.

– I vi me niste preneli u ovu pećinu?

– Ne..

– Koliko je ova pećina udaljena od grebenja?

– Otprilike pola milje – odgovorio je Penkrof. – A ako se vi čudite, gospodine Sirase, i mi se nismo manje iznenadili što vas vidimo na ovom mestu!

– Zaista, – odgovori inženjer, koji je postepeno oživljavao i počeo da se zanima za te pojedinosti – to je zbilja neobično!

– Ali, – nastavio je mornar – možete li nam reći šta se desilo pošto vas je odneo onaj nalet mora?

Siras Smit je napregao sećanje. Vrlo je malo znao. Nalet mora ga je otrgao iz mreže na balonu. Najpre je potonuo nekoliko hvata u dubinu. Kada se povratio na morsku površinu, u onom polumraku, osetio je da se neko živo biće kreće pored njega. To je bio Top koji mu je pohrlio u pomoć. Kad je podigao oči nije više video balon, koji je, pošto je bio olakšan za njegovu težinu i težinu psa, poleteo kao strela. Video je da se nalazi među raspomamljenim valovima, i da je udaljen od obale najmanje pola milje. Pokušao je da se snažnim plivanjem bori protiv zapenušenih i ogromnih talasa. Top ga je pridržavao za odelo, ali ga je munjevita struja dohvatila i poterala ka severu i posle pola časa naprezanja, on je potonuo povukavši i Topa sa sobom u ponor. Otada pa sve dok se nije ponovo našao u naručju svojih prijatelja nije se više ničega sećao.

– Međutim, – nastavio je Penkrof – verovatno ste bili izbačeni na obalu i smogli još snage da koračate dovde, pošto je Nab naišao na otiske vaših stopala!

– Da… verovatno… – odgovorio je inženjer zamišljeno. – A vi niste videli tragove ljudskih bića na ovoj obali?

– Nijedan! – odgovorio je novinar. – Uostalom, ako se neki spasilac baš tad našao onde, zašto bi vas napustio posle toga što vas je izbavio iz talasa?

– U pravu ste, dragi Spilete. Reci mi, Nabe, – dodao je inženjer okrenuvši se svome sluzi – da nisi ti da nisi možda nesvesno… onda… kad… ne, to je besmisleno… Da li još postoje neki od tih otisaka? – upitao je Siras Smit.

– Da, gospodaru, – odgovori Nab – eno ih kod ulaza, na samom zaleću ove dune, na jednom mestu zaklonjenom od vetra i kiše. Bura je ostale izbrisala.

– Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – hoćete li da uzmete moje cipele i da vidite da li se tačno podudaraju sa tim otiscima.

Mornar je učinio ono što je zahtevao inženjer. Harbert i on vođeni Nabom, otišli su do mesta gde su se otisci nalazili, dok je Siras Smit govorio novinaru.

– Tu su se desile neobjašnjive stvari!

– Zbilja, neobjašnjive! – odgovorio je Gedeon Spilet.

– Ali, ne budimo sad uporni, dragi moj Spilete, govorićemo o tome kasnije.

Trenutak kasnije mornar, Nab i Harbert su se vratili.

Nije više bilo moguće sumnjati, inženjerove cipele su se tačno podudarale sa sačuvanim otiscima. Prema tome, Siras Smit ih je ostavio na pesku.

– Pustimo to, – rekao je on – znači da sam ja preživeo onaj zanos, onu zanesenost koju sam pripisivao Nabu! Mora da sam koračao kao mesečar, nesvestan svojih koraka, a Top je bio taj koji me je svojim nagonom doveo dovde, pošto me je izbavio iz talasa… Hodi, Tope! Hodi, pseto moje!

Divna životinja je priskočila svom gospodaru lajući, a ovaj ga je nagradio milovanjem.

Saglasili su se da se drukčije ne može objasniti spasenje Sirasa Smita i da Topu pripada sva čast za to.

Oko podne, Penkrof je pitao Sirasa Smita da li bi mogli da ga prenesu. A ovaj je, u odgovor, i s naporom koji je oličavao najodvažniju volju, stao na noge. Ali morao se osloniti na mornara, jer bi inače pao.

– Lepo, lepo! – kazao je Penkrof – nosila za gospodina inženjera.

Doneli su nosila. Poprečne grane bile su pokrivene mahovinom i dugačkom travom. Položili su Sirasa Smita na nosila i krenuli put obale, Penkrof s gornje a Nab s donje strane nosila.

Trebalo je preći osam milja, ali pošto nisu mogli da idu brzo, i pošto će možda morati da se često zaustavljaju, morali su računati na bar šest časova hoda pre nego što stignu do Odžaka.

Vetar je još uvek bio silovit, ali srećom kiša više nije padala. Iako ležeći, inženjer je naslonjen na laktove, posmatrao obalu, naročito onaj deo tik uz more. Nije govorio, samo je gledao, i izvesno mu se slika ovog predela sa svojim neravninama, šumama, raznovrsnim rastinjem urezivala u pamćenje. Međutim, posle dva časa puta, umor ga je ophrvao i on je zaspao na nosilima.

U pet i po časova, mala družina stigla je do granitnog useka, a malo posle i do Odžaka.

Svi su se zaustavili, a nosila su spustili ia pesak. Siras Smit je duboko spavao i nije se probudio.

Penkrof je na svoje ogromno iznenađenje mogao da utvrdi kako je stravična sinoćna bura preobrazila izgled okoline. Prilično velika obrušavanja su se desila. Ogromni komadi stena ležali su po žalu a debeo pokrivač morske trave, žabokrečine i alge pokrivao je celu obalu. Bilo je očigledno da je more, preplavivši ostrvce, dospelo do podnožja ogromnog granitnog bedema.

Ispred ulaza u Odžake, duboko izrovano tle, pretrpelo je silovite nalete visokih talasa.

Penkrof je odjednom zadrhtao od slutnje Koja ga je obuzela. Jurnuo je u hodnik.

Skoro je smesta iz njega izleteo i ostao nepomičan, gledajući u svoje drugove…

Vatra se bila ugasila. Pokvašeni pepeo je bio samo blato. Nagorelo platno koje je trebalo da posluži kao trud, bilo je iščezlo. More je prodrlo do dna hodnika i sve ispreturalo, sve uništilo u unutrašnjosti Odžaka!

GLAVA IX

SIRAS JE OVDE – PENKROFOVI POKUŠAJI. – TRLJANJE DRVETA. – OSTRVO ILI KONTINENT? – INŽENJEROVE NAMERE. – NA KOJOJ TAČKI TIHOG OKEANA? – USRED ŠUME. – BOROVA ŠIŠARKA. – LOV NA KABIJEA. – SREĆAN ZNAMEN DIMA.

U nekoliko reči, Gedeon Spilet, Harbert i Nab bili su obavešteni o stanju. Ovaj nesrećan slučaj koji je mogao da ima veoma ozbiljne posledice, bar je to Penkrof tako smatrao, proizveo je razne utiske na drugove valjanog mornara.

Sav radostan što je pronašao svog gospodara, Nab ga nije ni slušao ili bolje reći nije čak ni hteo da se bavi onim što je govorio Penkrof. Harbert kao da je u izvesnoj meri delio mornarova strahovanja.

A novinar je na Penkrofove reči jednostavno odgovorio:

– Vere, mi, Penkrofe, to mi je potpuno svejedno!

– Ali, ponavljam vam da više nemamo vatru!

– Pa!

– Niti ikakvo sredstvo da je opet zapalimo.

– Pih!

– Međutim, gospodine Spilete…

– Zar Siras nije ovde? – odgovorio je novinar – zar naš inženjer nije živ? On će već znati da nam napravi vatru!

– A čime?

– Ni sa čim.

Šta bi odgovorio Penkrof? On nije ni odgovorio, jer, u suštini, i on je delio isto poverenje koje su njegovi drugovi imali u Sirasa Smita. Inženjer je za njih bio ceo svet u malom, skup svih nauka i svih ljudskih saznanja! Sa Sirasom Smitom vredelo je biti na pustom ostrvu kao bez njega u najindustrijskijem gradu Sjedinjenih Država. Sa njim, ništa im ne bi nedostajalo. Sa njim, nije trebalo očajavati. Kada bi neko došao i ovim čestitim ljudima rekao da će vulkanska erupcija uništiti to kopno, i da će to kopno potonuti u ponore Tihog okeana, oni bi mu nepokolebljivo odgovarali: »Siras je tu! Razgovarajte sa Sirasom!«

A dotle, pošto je inženjera ponovo bila ophrvala velika slabost usled prenošenja, nisu mogli da se obrate njegovim sposobnostima za pomoć. Večera je svakako morala biti veoma nedovoljna. Zbilja, pojeli su sve tetrebovo pečenje i nije postojao nikakav način da ispeku neku divljač. Uostalom, kuruke, ostavljene za zalihu, bile su iščezle. Trebalo je dakle izmisliti nešto.

Pre svega, preneli su Sirasa Smita u središnji hodnik. Onde su uspeli da mu prirede ležaj od algi i morske mahovine koje su se skoro osušile. Duboki san koji ga je ophrvao mogao je samo da mu najbrže povrati snagu i nesumnjivo bolje, nego što bi to učinila obilna hrana.

Noć je pala, a sa njom se i temperatura, promenjena zbog naglog skretanja vetra ka severoistoku, ozbiljno spustila. A pošto je more uništilo pregrade koje je Penkrof napravio u izvesnim delovima hodnika, počela je da duva promaja koja je učinila od Odžaka veoma neugodno mesto za stanovanje. Inženjer bi se dakle našao u prilično rđavim uslovima, ali su njegovi drugovi skinuli svoje kapute i bluze i njima ga brižljivo pokrili.

Obed se te večeri sastojao samo od neizbežnih dagnji koje su Harbert i Nab obilato pokupili na žalu. Međutim, dečak je dodao tim školjkama i izvesnu količinu algi koje mogu da se jedu, i koje je pobrao na visokim stenama čije je strane more kvasilo samo za vreme visoke plime. Ove alge, koje pripadaju porodici Fukase, bile su vrsta plovnih algi koje, prosušene, obiluju nekom pihtijastom materijom prilično bogatom hranljivim sastojcima. Novinar i njegovi drugovi, pošto su progutali podobru količinu dagnji, sisali su te alge čiji im se ukus učinio prilično podnošljiv, a treba reći da na azijskim obalama te alge ulaze u svakodnevni obrok domorodačke ishrane.

– Nije važno! – rekao je mornar – vreme je da nam gospodin Siras pomogne.

U međuvremenu je hladnoća postala vrlo oštra a, na nesreću, nisu mogli da se protivu nje bore.

Mornar, istinski zbunjen, tražio je nekakvo sredstvo kojim bi dobavio vatru. Nab mu je pomagao u tom poslu. Pronašao je nekoliko vlati suve mahovine i, krešući dva kamena, izazvao je varnice; ali mahovina nije bila dovoljno zapaljiva, nije prihvatala, a, uostalom, te varnice, koje su samo bile raspaljeni belutak, nisu imale čvrstinu varnica iz kremena u uobičajenom upaljaču. Posao dakle nije uspeo.

Mada nije imao nikakvo poverenje u postupak, Penkrof je zatim pokušao da trlja dva parčeta suvog drveta jedan o drugi, kao što to rade divljaci. Izvesno, pokreti koje su Nab i on činili, mogli su da se, po najnovijim teorijama, preobraze u toplotu koja bi bila dovoljna da uzavre kotao nekog parobroda! Uspeh je bio ništavan. Parčići drveta su će zagrejali, to je bilo sve, ali još uvek mnogo manje nego što su se samo izvođači zagrejali.

Penkrof je bio gola voda posle jednog časa trljanja i s prezrenjem je odbacio parčiće drveta.

– Kada bi me ubedili da divljaci na ovaj način dobijaju vatru, – rekao je – čak bi mi i na mrazu bilo toplo! Lakše bih zapalio svoje šake trljajući ih jednu o drugu!

Mornar nije bio u pravu što je odbacivao ovaj postupak. Utvrđeno je da divljaci zapale drvo brzim trljanjem. Ali svaka vrsta drveta nije pogodna za taj posao a, sem toga, treba znati »štos«, kako se to šatro-kaže, a verovatno da Penkrof nije znao taj »štos«.

Penkrofova zlovolja nije dugo trajala. Harbert je uzeo ona dva drveta što ih je on odbacio i iz sve snage je zapeo da ih trlja. Snažni mornar nije mogao da se uzdrži i da ne prsne u smeh dok je gledao detetove napore da uspe u onome u čemu je on promašio.

– Trljajte, dečače, trljajte! – rekao mu je.

– Trljam, – odgovorio je Harbert smejući se – ali ne sa drugom namerom sem da se i ja zagrejem umesto što cvokoćem i uskoro će mi biti isto tako toplo kao i tebi, Penkrofe!

To se i desilo. Bilo kako bilo, za tu noć morali su se odreći dobavljanja vatre. Gedeon Spilet je već po dvadeseti put ponovio da će to za Sirasa Smita biti igračka. A dotle, on ide da se opruži na ležaju od peska. Harbert. Nab i Penkrof su se ugledali na njega, dok je Top već spavao ukraj nogu svog gospodara.

Kada se inženjer probudio sutradan, 28. marta, oko osam časova ujutro, ugledao je oko sebe svoje drugove koji su vrebali njegovo buđenje i, kao i juče, prve su mu reči bile:

– Ostrvo ili kontinent?

Kao što vidimo, to je bila njegova jedina misao.

– Pa! – odgovorio je Penkrof – mi o tome ništa ne znamo, gospodine Smite!

– Još ne znate?…

– Ali ćemo saznati. – dodao je Penkrof – kad nas vi budete vodili kroz ovu zemlju.

– Mislim da sam u stanju da to pokušam, – odgovorio je inženjer, koji se bez velikog napora digao i stao na noge.

– To je divno! – uzviknuo je mornar.

– Pre svega, umirem od iznurenosti, – odgovorio je Siras Smit. – Malo hrane, prijatelji, i to će iščeznuti. Imate li vatru?

Ovo pitanje nije odmah dobilo odgovor. Ali posle nekoliko trenutaka:

– Avaj! Nemamo vatru, – rekao je Penkrof – ili tačnije, gospodine Sirase, mi je nemamo više!

I mornar je ispričao šta se juče desilo. Razveselio je inženjera dok mu je pričao o onoj jednoj jedinoj šibici, a onda o svom propalom pokušaju da nabavi vatru kao što to čine divljaci.

– To ćemo već razmotriti, – odgovorio je inženjer – pa ako ne nađemo nešto slično trudu…

– Pa onda? – zapitao je mornar.

– Pa onda ćemo napraviti šibice.

– Hemijske?

– Hemijske!

– To baš ništa nije teško! – uzviknuo je novinar tapšući mornara po ramenu.

Ovome se baš to nije činilo tako lako, ali se nije pobunio. Svi su izašli napolje. Vreme je ponovo bilo lepo. Nad morskim vidikom rađalo se jarko sunce i ukrašavalo zlatnim šljokicama prizmatične izbočine na ogromnoj granitnoj litici.

Pošto je bacio brz pogled oko sebe, inženjer je seo na poveći komad stene. Harbert mu je ponudio pregršt mušula i plovnih algi, govoreći:

– To je sve što imamo, gospodine Sirase.

– Hvala, dečače, – odgovorio je Siras Smit – to će biti dovoljno, bar za doručak.

On je u slast pojeo ovo mršavo jelo i zalio ga svežom vodom zahvaćenom iz reke u jednu veliku školjku.

Drugovi su ga bez reči gledali. Zatim pošto se kako-tako okrepio, Siras Smit je prekrstio ruke i rekao:

– Znači, prijatelji, vi još ne znate da li nas je sudbina bacila na kontinent ili na ostrvo?

– Ne, gospodine Sirase! – odgovorio je dečak.

– Mi ćemo to znati sutra – odgovorio je inženjer – a dotle, ne možemo ništa da uradimo.

– Možemo! – prihvatio je Penkrof.

– A šta to?

– Vatru! – odvratio je mornar, koji je takođe mislio samo na jednu jedinu stvar.

– Napravićemo je, Penkrofe! – odgovorio je Siras Smit. – Dok ste me juče prenosili, nisam li primetio, na zapadu, jednu planinu koja nadvišava ovaj kraj ?

– Da, – odgovorio je Gedeon Spilet – planinu koja mora biti prilično visoka.

– Dobro – nastavio je inženjer – sutra ćemo se popeti na njen vrh i videćemo da li je ovo kopno ostrvo ili kontinent. Dotle, ponavljam to, ništa ne možemo da uradimo.

– Možemo, vatru! – reče još jednom uporni mornar.

– Ma, napravićemo je! – prihvatio je Gedeon Spilet. – Strpite se malo, Penkrofe!

Mornar je pogledao Gedeona Spileta tako kao da bi hteo da kaže: »Kad bi samo vi trebalo da je napravite nikada ne bismo imali pečenja!« Ali je prećutao.

Međutim, Siras Smit nije ništa kazao. Kao da ga nimalo nije zanimalo to pitanje vatre. Ostao je nekoliko trenutaka zadubljen u misli. Zatim je produžio da govori:

– Prijatelji, naše stanje je možda žalosno, ali, u svakom slučaju ono je veoma prosto. Mi smo ili na nekom kontinentu, a onda po cenu većih ili manjih napora mi ćemo stići do nekog nastanjenog mesta, ili smo na nekom ostrvu. U ovom poslednjem slučaju postoje samo dve stvari: ako je ostrvo nastanjeno mi ćemo pokušati da se snađemo uz pomoć njegovih stanovnika, a ako je pusto pokušaćemo to sami.

– Nema ničeg prostijeg na svetu – odgovorio je Penkrof.

– Ali, bilo kontinent ili ostrvo – zapitao je Gedeon Spilet – kud mislite, Sirase, da nas je ovaj uragan odbacio?

– To baš ne mogu tačno da znam, – odgovorio je inženjer – ali bi se moglo pretpostaviti da je to neko kopno u Tihom okeanu. U stvari, duvao je severoistočni vetar kad smo napustili Ričmond, a sama silina tog vetra dokaz je da mu se pravac nije mogao da menja. Ako je taj pravac od severoistoka ka jugozapadu održan, mi smo prešli države Severne i Južne Karoline, Džordžiju, Meksikanski zaliv, pa i sam Meksiko u njegovom najužem delu, a zatim jedan deo Tihog okeana. Mislim da nismo prešli manje od šest do sedam milja u balonu i, samo ako je vetar za osminu skrenuo, morao nas je odneti bilo na Mendanski arhipelag ili arhipelag Pomotu, ili čak, ako je imao veću brzinu nego što ja to pretpostavljam, do zemalja na Novom Zelandu. Ako se ova poslednja pretpostavka ostvarila, naš povratak u zavičaj biće lak. Englezi ili Maori, naći ćemo uvek nekoga s kim ćemo razgovarati. A ako, naprotiv, ova obala pripada nekom pustom ostrvu Mikronezijskog arhipelaga, možda ćemo to otkriti sa vrha one kupe koja nadvišava predeo, e, onda ćemo razmotriti kako da se ovde smestimo, kao da ne moramo nikad odavde da odemo!

– Nikad! – uzviknuo je novinar. – Kažete: nikad! Dragi moj Sirase?

– Bolje je odmah misliti na najgore, – odgovorio je inženjer – a prepustiti slučaju da nas nečim boljim iznenadi.

– Dobro rečeno! – dodao je Penkrof. – I treba se samo nadati da se ovo ostrvo, ako je ostrvo, ne nalazi izvan puteva kojima prolaze lađe! To bi istinski bila najveća nesreća!

– Mi ćemo znati na čemu smo tek pošto se, i pre svega, ispnemo na onu planinu – odgovorio je inženjer.

– Ali sutra, gospodine Sirase, – zapitao je Harbert – da li ćete biti sposobni da podnesete napore tog penjanja?

– Ja se tome nadam, – odgovori inženjer – ali pod uslovom da se majstor Penkrof i ti, dete moje, pokažete bistri i spretni lovci.

– Gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – pošto već govorite o divljači, ako budem ubeđen da je mogu ispeći na mom povratku kao što sam ubeđen da ću je doneti…

– Samo donesite, Penkrofe! – odgovorio je Siras Smit.

Onda su se dogovorili da inženjer i novinar provedu dan u okolini Odžaka da bi ispitali pribrežje i gornju visoravan. Za to vreme, Nab, Harbert i mornar, otići će u šumu, tamo će obnoviti zalihu drva i gledaće da se dočepaju svake pernate i dlakave životinje koja im do ruku dođe.

Oni su dakle otišli oko deset časova ujutro, Harbert pun nade, Nab radostan, a Penkrof je mrmljao za sebe:

– Ako na svom povratku nađemo vatru u kući to će je sam gromovnik glavom zapaliti!

Sva trojica su pošli uz reku i, dospevši na njenu okuku, mornar je zaustavljajući se kazao svojim drugovima:

– Hoćemo li Da počnemo kao lovci ili kao drvoseče?

– Kao lovci! – odgovorio je Harbert. – Evo, Top je već na tragu.

– Dakle, hajde da lovimo – prihvatio je mornar – a onda ćemo da se vratimo da ovde nakupimo drva.

Govoreći tako, Harbert, Nab i Penkrof, iščupali su tri batine iz stabla jedne mlade jele, i krenuli za Topom koji je skakao po visokoj travi.

Ovaj put, lovci su, umesto da idu uz reku, zašli neposredno u samo srce šume. Stalno je bilo ono isto drveće koje je u većini pripadalo porodici borova. Na izvesnim mestima, gde su bili manje zbijeni i izdvojeni u skupine, ti borovi su bili veoma veliki i svojom razvijenošću kao da su ukazivali da se ovaj predeo nalazi na većoj geografskoj širini nego što je to pretpostavljao inženjer. Nekoliko proplanaka, načičkanih panjevima nagrizenih vremenom, bili su prekriveni suvim drvetom, i tako obrazovali neiscrpne zalihe goriva. Zatim, kad su prešli čistinu, čestar je bivao sve gušći i postajao skoro neprohodan.

Snaći se usred toga gustog drveća, bez ikakvih prokrčenih staza, bilo je vrlo teško. Zato je mornar, s vremena na vreme, bacao po putu prelomljene grane koje su trebalo da im olakšaju vraćanje. Ali možda je pogrešio što nije išao uz reku, kao što su on i Harbert to uradili prilikom prvog izleta, jer ni posle jednog časa hodanja, nije se pomolila nikakva divljač. Trčeći ispod niskog granja, Top je samo podizao ptice koje nisu dopuštale ni da im se približe. Čak nije bilo uopšte ni kuruka, i verovatno će mornar biti prinuđen da se vrati u onaj močvarni kraj šume, u kojem je tako srećno izveo pecanje tetreba.

– Eh! Penkrofe, – rekao je Nab pomalo zajedljivim glasom – ako je to sva divljač koju ste obećali da donesete mom gospodaru, neće trebati velika vatra za njeno pečenje!

– Samo polako, Nabe, – odgovori mornar – neće nam to baš divljač nedostajati u povratku!

– Vi dakle nemate poverenja u gospodina Smita?

– Imam.

– Ali vi ne verujete da će napraviti vatru?

– U to ću verovati kad vatra bude plamtela u ognjištu.

– Plamteće, pošto je to moj gospodar kazao!

– Videćemo.

Međutim, sunce još nije bilo dostiglo najvišu tačku svog hoda iznad vidika. Nastavili su dakle istraživanje i ono se pokazalo korisno zbog Harbertovog otkrića jednog drveta čiji je plod bio za jelo. Bile su to borove šišarke koje imaju izvanredno ukusno jezgro, kao badem, vrlo cenjeno u umerenim pojasevima Amerike i Evrope. U Italiji ga zovu pistać. Jezgra su bila sasvim zrela i Harbert im ih je pokazao, pa su mu se drugovi počastili njima.

– Eto nam, – rekao je Penkrof – alge umesto hleba, sirove mušule umesto mesa i pistaći kao kolači! Eto ručka za ljude koji nemaju više ni jednu jedinu šibicu u džepu.

– Ne treba kukati – odgovorio je Harbert.

– Ja ne kukam, dečače, – odvratio je Penkrof – samo, ponavljam da se u ovakvim obedima malo mnogo štedi meso!

– Top je nešto video! – uskliknuo je Nab koji je potrčao ka nekom gustišu usred koga je pas lajući iščezao. Sa Topovim lajanjem mešalo se neko neobično groktanje.

Mornar i Harbert su pošli za Nabom. Ako je to bila neka divljač, nije bio trenutak da se raspravlja kako će se ona ispeći, nego kako da se nje dočepaju.

Tek što su lovci zašli u čestar, videli su Topa kako je zgrabio životinju za uvo. Taj četvoronožac bio je neka vrsta svinjčeta dugačkog do dve i po stope, mrkocrnkaste boje, ali svetlije na trbuhu, sa retkom čekinjom i čiji su prsti, tad čvrsto ukopani u tle, kao nekom opnom spojeni.

Harbert je mislio da je u njemu otkrio jednog kabijea, što će reći primerak jednog od najkrupnijih glodara.

U međuvremenu, kabije se nije branio od psa. Glupo je kolutao velikim očima duboko uraslim u debeo sloj sala. Možda je sad prvi put video ljude.

Međutim, pošto je učvrstio batinu u ruci, Nab je krenuo da dokusuri glodara, kad je ovaj, istrgavši se iz Topovih zuba u kojima je ostalo samo parče njegovog uveta, snažno zagroktao, jurnuo na Harberta, skoro ga oborio, i iščezao u šumi.

– Ah! Gada! – uzviknuo je Penkrof.

Smesta su sva trojica pohrlila za Topovim tragovima i baš kad su mu se približili, glodar je iščezao u vodi neke velike bare, zasenčene velikim stoletnim borovima.

Nab, Harbert, Penkrof su zastali nepomično. Top se bacio u vodu ali se kabije, prikriven na dnu bare, nije više pojavljivao.

– Pričekajmo, – rekao je dečak – jer uskoro će izići na površinu da diše.

– Neće li se udaviti? – zapitao je Nab.

– Ne, odgovorio je Harbert – pošto on ima opnu na nogama, te je skoro vodozemac. Ali vrebajmo ga.

Top je ostao da pliva. Penkrof i njegova dva druga su zauzeli svaki po jednu tačku na obali da bi presekli povlačenje kabijeu što ga je pas tražio plivajući po površini bare.

Harbert se nije prevario. Posle nekoliko minuta, životinja je izronila iz vode. Top je u skoku bio na njoj i sprečavao je da zaroni ponovo. Trenutak docnije, odvučen na obalu, kabije je bio dovršen jednim udarcem Nabove batine.

– Ura! – uzviknuo je Penkrof koji je rado upotrebljavao ove pobedničke krike. – Samo nek je raspaljenog žara i ovaj glodar biće oglodan do kostiju!

Penkrof je zabacio kabijea na rame i po suncu je smatrao da mora biti oko dva časa, pa je dao znak za povratak.

Topov nagon je koristio lovcima koji su, zahvaljujući životinjinoj bistrini, mogli lako da nađu već pređeni put. Pola časa docnije, oni su stigli na okuku reke.

Isto kao što je uradio prvi put, Penkrof je brzo napravio splav za drva, mada mu je zbog vatre to izgledao nepotreban trud i, pošto je splav zaplivao niz vodu, sišli su ka Odžacima.

Ali, mornar nije prošao ni pedeset koraka kad se zaustavio, ispuštajući veoma glasne »ura« i, pružajući ruku ka uglu litice povikao:

– Harberte! Nabe! Gledajte!

Dim se dizao i kovitlao iznad stena!

GLAVA X

INŽENJEROV PRONALAZAK. – PITANJE KOJE ZAOKUPLJA SIRASA SMITA. – POLAZAK NA PLANINU. – ŠUMA. – VULKANSKO ZEMLJIŠTE. – TRAGOPANI. – MUFLONI. – PRVA VISORAVAN. – KONAČIŠTE. – VRH KUPE.

Posle nekoliko trenutaka, tri lovca su se našla pred razgorelim ognjištem. Siras Smit i novinar su bili tu. Penkrof je gledao u jednog i drugog, bez reči, sa kabijeom u ruci.

– Pa lepo, jeste, junačino, – uzviknuo je novinar, – vatra, prava vatra, na kojoj će se savršeno ispeći ta sjajna divljač kojom ćemo se odmah zatim sladiti!

– Ali ko ju je zapalio? – zapitao je Penkrof.

– Sunce!

Odgovor Gedeona Spileta bio je tačan. Sunce je dalo tu toplotu kojom se Penkrof oduševljavao. Mornar nije hteo da veruje svojim očima, i bio je toliko zapanjen da nije čak ni pomislio da zapita inženjera.

– Znači da ste imali lupu, gospodine? – zapitao je Harbert Sirasa Smita.

– Ne, dete moje, – odgovorio je ovaj – nego sam je napravio.

I pokazao mu je spravu koja mu je poslužila za lupu. To su prosto bila dva stakla koja je skinuo sa svog i novinarovog časovnika. Pošto ih je napunio vodom i zalepio im ivice raskvašenom glinom, on je tako napravio pravu lupu koja je, prikupljajući sunčeve zrake na vrlo suvu mahovinu, izazvala paljenje.

Mornar je razgledao spravu, zatim je gledao u inženjera bez reči. Samo je njegov pogled govorio mnogo! Ako baš Siras Smit nije bio za njega bog, sasvim izvesno je bio više nego čovek. Najzad mu se povratio govor i on je uzviknuo:

– Zapišite to, gospodine Spilete, zapišite to u vaše hart Ije!

– Zapisano je! – odgovorio je novinar.

Zatim je mornar uz Nabovu pomoć priredio ražanj i kabije se, očišćen kako treba, uskoro pekao kao sisanče na jasnom i pucketavom plamenu.

Odžaci su opet postali ugodniji za stanovanje, ne samo zato što su se hodnici grejali vatrom iz ognjišta, nego i zato što su ponovo bile nameštene pregrade od kamenja i peska.

Kao što vidimo, inženjer i njegov drug su dobro iskoristili dan. Siras Smit je skoro sasvim povratio svoju snagu i to je proverio penjući se na gornju visoravan. Sa te tačke, njegove oči naviknute da ocenjuju visinu i razdaljinu, dugo su bile uprte na onu kupu čiji je vrh sutradan hteo da dostigne. Činilo mu se da se planina, koja se nalazila na otprilike šest milja severozapadno, uzdiže tri hiljade pet stotina stopa iznad morskog nivoa. Prema tome, pogled jednog osmatrača koji bi se nalazio na njenom vrhu može da obuhvati polukružno vidik od najmanje pedeset milja. Bilo je dakle verovatno da će Siras Smit lako rešiti ovo pitanje »kontinent ili ostrvo« kome je pridavao, ne bez razloga, prvenstvo nad svim ostalim.

Ugodno su večerali. Svi su izjavili da je kabije bio izvrstan. Plovne alge i pistaći dovršili su obed za čije je vreme inženjer slabo govorio. Bio je obuzet sutrašnjim namerama.

Jednom ili dvaput, Penkrof je nabacivao neke misli o tome šta bi trebalo da se uradi, ali Siras Smit, koji je očigledno bio jedan staložen duh, zadovoljio se samo da protrese glavom.

– Sutra, – ponavljao je – znaćemo na čemu smo i onda ćemo prema tome delovati.

Pošto su završili sa jelom, ubacili su nove naramke drva u ognjište, pa su gosti Odžaka u koje se uračunavao i verni Top, zaspali dubokim snom. Ništa nije uznemirilo ovu spokojnu noć, a sutradan, 29. marta, oni su se sveži i odmorni probudili, spremni da krenu na taj izlet koji im je morao odrediti sudbinu.

Sve je bilo spremno za polazak. Ostaci kabijea mogli su da hrane još dvadeset četiri časa Sirasa Smita i njegove drugove. Uostalom, oni su se nadali da će se snabdevati na samom putu. Pošto su inženjer i novinar vratili stakla na svoje časovnike, Penkrof je nagoreo malo onog platna koje je trebalo da služi za trud. A beluci nisu mogli nedostajati na ovom vulkanskom zemljištu.

Bilo je sedam i po časova ujutro kad su naši istraživači, naoružani batinama, napustili Odžake. Po Penkrofovom gledištu bilo je zgodnije da pođu putem kojim su on i Harbert već išli kroz šumu, s tim da se nekim drugim putem vrate. To je bio i najpreči put do planine. Zaobišli su dakle južni ugao i pošli levom obalom reke koju su ostavili kod jugozapadne okuke. Pronašli su stazu, nedavno prokrčenu ispod četinara, pa su oko devet časova Siras Smit i njegovi drugovi stigli na zapadnu ivicu šume.

Zemljište, koje je dotle bilo sasvim neosetno neravno, najpre močvarno a zatim suvo i peskovito, sad se blagim usponom penjalo od obale ka unutrašnjosti predela. Uz put su zapazili ispod stoletnog drveća nekoliko vrlo plašljivih životinja. Top ih je vešto pronalazio i nagonio u bekstvo, ali bi ga njegov gospodar smesta pozivao natrag, jer sad nije bilo vreme za gonjenje. Kasnije, videće. Inženjer nije uopšte bio čovek koji bi dopustio da ga neko odvrati od njegovog utvrđenog puta. Ne bismo čak pogrešili tvrdeći da čak nije osmatrao ni oblike ni rastinje ovog predela. Jedini cilj mu je bio ta planina na koju je želeo da se popne i išao je pravo k njoj.

U deset časova malo su predahnuli. Po izlasku iz šume pred njihovim očima ukazao se bregoviti izgled toga kraja. Planina se sastojala od dva kupasta brega. Zaravnjen otprilike na visini od dve hiljade i pet stotina stopa, prvi breg se oslanjao na ćudljive ogranke koji su se granali kao nokti neke ogromne kandže zarivene u zemlju. Izmeću tih ogranaka bilo je usečeno isto toliko uzanih dolina, načičkanih drvećem čije su se poslednje skupine penjale do zaravni prvog kupastog brega. Pa ipak, kao da je rastinja bilo manje na severoistočnoj strani planine, i tamo su se nazirale prilično izdubljene pruge koje mora da su bile skamenjeni izlivi lave.

Na prvom kupastom bregu ležao je drugi isto tako kupast, neosetno zaobljen pri vrhu i malo nakrivljen. Kao neki veliki okrugao šešir naheren na uvo. Izgledao je sastavljen od ogolele zemlje, iz koje su na mnogo mesta štrčale crvenkaste stene.

Trebalo je da stignu do tog drugog kupastog vrha, pa su ivice ogranaka morale biti najzgodniji put da se donde stigne.

– Mi smo na vulkanskom zemljištu – rekao je Siras Smit, i njegovi drugovi počeli su za njim postepeno da se penju hrbatom jednog ogranka čija je krivudava linija bila pogodnija za hodanje i vodila do prve visoravni.

Na tom zemljištu izbočine su bile mnogobrojne i to su očigledno podzemne sile svojim potresima učinile. Ovde-onde zalutale gromade, mnogobrojni odlomci bazalta, plovca i liskuna ležali su na sve strane. U usamljenim skupinama dizali su se oni isti četinari koji su nekoliko stotina stopa niže, u dnu uskih klanaca, obrazovali guste šume kroz koje sunčevi zraci skoro nisu mogli prodirati.

Za vreme tog prvog dela penjanja po donjim padinama, Harbert je ukazao na otiske koji su pokazivali da su tuda nedavno prošle divlje ili neke druge krupne životinje.

– Ove životinje neće nam dragovoljno ustupiti svoje područje? – rekao je Penkrof.

– Pa onda ćemo se – odgovorio je novinar koji je već lovio tigrove u Indiji i lavove u Africi – potruditi da ih se otarasimo. Ali dotle, treba da smo vrlo oprezni!

U međuvremenu neosetno su se sve više peli. Put je bio dug i otežan zbog zavijutaka i prepreka koje se nisu mogle odmah preći. Ponekad bi odjednom skoro izgubili tle pod nogama i našli bi se na ivici neke duboke provalije, koju je onda trebalo zaobići. Zbog sveg tog vraćanja da bi prošli nekom pogodnijom stazom, gubili su vreme i premarali se. U podne, kad je mala družina zastala da ruča u jednoj jelovoj šumici pored potočića koji je tu stepenasto tekao, oni su bili tek na pola puta od prve visoravni do koje će, znači, stići u sam sumrak.

Morski vidik je sad bio širi sa toga mesta, ali na drugoj strani, pogledu se na jugoistoku isprečio oštar rt, nije moglo da se razabere da li se obala nekom naglom okukom ne spaja u pozadini s nekim kopnom. S leva je vidokrug mogao da obuhvati još nekoliko milja u pravcu severa; ali prema severozapadu, sa mesta gde su se nalazili istraživači, vidokrug je bio presečen grebenom jednog čudnovato izreckanog ogranka koji je obrazovao kao nekakav snažan oslonac središnog kupastog brega. Nije se dakle moglo još ništa određeno znati o pitanju koje je Siras Smit hteo da reši.

U jedan čas po podne, produžili su penjanje. Trebalo je da skrenu ka jugozapadu i da ponovo zađu u prilično gustu šumu. Tamo je ispod krošnji proletalo više parova divljih koka iz porodice fazana. To su bili »tragopani«, ukrašeni debelim mosurom koji im je visio niz gušu i sa dva majušna valjkasta pora iza očiju. Među tim parovima veličine petla, ženka je bila jednoliko mrka, dok je mužjak blistao svojim crvenim perjem, prošaranim belim pegicama, Gedeon Spilet je vešto i snažno bačenim kamenom ubio jednog tragopana u koje je Penkrof, izgladneo usled planinskog vazduha, pohlepno gledao.

Pošto su napustili taj čestar, planinari su se uhvatili u lanac, prešli oko stotinu stopa preko jednog vrlo strmog nagiba i dospeli ca gornju zaravan na kojoj je bilo malo drveća i gde je zemljište imalo vulkanski izgled. Onda je trebalo da se vrate prema istoku, krivudajući putanjama koje su olakšavale penjanje na uspone koji su sad bili veoma strmi, i svako je morao brižljivo da bira mesto gde će spustiti stopalo. Nab i Harbert su bili na čelu, Penkrof na začelju, a između njih Siras i novinar. Životinje koje su pohodile ove visove, a tragova je bilo dovoljno, mora da su pripadale onoj vrsti koja je imala čvrstu nogu i gipku kičmu, divojarcima i divokozama. Ugledali su nekoliko njih, ali ih Penkrof nije tako nazvao, nego je u određenom trenutku uzviknuo:

– Ovce!

Svi su zastali na pedeset koraka ispred jedno pola tuceta tih krupnih životinja, sa jakim rogovima unazad povijenim i pri vrhu spljoštenim, sa vunastim runom ispod duge svilaste dlake, riđe boje.

To uopšte nisu bile obične ovce, nego jedna vrsta uglavnom rasprostranjena u planinskim predelima umerenih pojasa, koje je Harbert nazvao muflonima.

– Imaju li butove i bubrežnjak? – zapitao je mornar.

– Da – odgovorio je Harbert.

– Pa lepo, onda su to ovce! – reče Penkrof.

Ove životinje, nepomične između bazaltnih gromada, gledale su začuđenim okom kao da su prvi put videle ljudske dvonošce. Zatim, pošto im se strah naglo probudio, iščezle su skačući preko stenja.

– Doviđenja! – viknuo im je Penkrof tako smešnim glasom da Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert i Nab nisu mogli da zadrže smeh.

Penjanje se nastavilo. Često su mogli primetiti na izvesnim nagibima tragove lave, vrlo ćudljivo izbrazdane. Ponekad bi planinari naišli na putu na mala sumporasta grotla i zbog toga je opet trebalo zaobilaziti. Na nekoliko mesta nailazili su na sumpor u obliku kristala, usred onih materija koje uglavnom prethode izlivanju lave, usred crvenkaste zemlje u obliku nepravilnih i veoma ispečenih zrna ili usred beličastog pepela stvorenog od beskrajno sitnih kristala liskuna.

U blizini prve visoravni, koju je donja kupa obrazovala, penjanje je postalo veoma teško. Oko četiri časa, bili su prešli poslednji pojas drveća. Ostalo je samo ovde-onde nekoliko zakržljalih borova koji mora da su se mučno borili za opstanak na toj visini i na takvoj vetrometini. Srećom po inženjera i njegove drugove, vreme je bilo lepo, vazduh miran, jer inače bi na visini od tri hiljade stopa siloviti vetar omeo njihovo napredovanje. Čistoća neba na zenitu osećala se u providnosti vazduha. Oko njih je vladao savršeni mir. Više nisu videli sunce koje je tad bilo zaklonjeno širokim platoom gornjeg brda, koje je zaklanjalo pola vidika na zapadu i čija je ogromna senka padala sve do pribrežja, i koja je rasla ukoliko se više svetla sunčana zvezda spuštala u svom dnevnom hodu. Nekoliko oblaka, više magla nego oblaci, počeli su na istoku da se pokazuju i da se boje svim duginim bojama pod dejstvom sunčevih zraka,

Tada je samo pet stotina stopa odvajalo istraživače od visoravni do koje su hteli da stignu da bi na njoj napravili konačište, ali tih pet stotina stopa uvećali su se za više od dve milje zbog vijuganja koje su morali da naprave. Skoro im je tle nestajalo pod nogama. Usponi su predstavljali često tako oštar ugao da su oni klizili niz lavine izlive pošto brazde koje je vazduh zaravnio nisu pružale nikakvu dovoljnu tačku oslonca. Najzad mrak se malo-pomalo spuštao i bila je skoro noć kada su Siras Smit i njegovi drugovi, veoma zamoreni sedmočasovnim penjanjem, prispeli na visoravan prvog kupastog brega.

Sada je trebalo pripremiti konačište i okrepiti snagu, najpre jelom a zatim snom. Ovaj drugi sprat planine uzdizao se na stenovitom podnožju u kome su lako našli zaklon. Ogreva nije bilo obilno. Ipak, mogli su da dođu do vatre pomoću mahovine i suvog šiblja koje je na pojedinim mestima visoravni štrčalo. Dok je mornar pravio ognjište od kamenja koje je u tu svrhu nameštao, Nab i Harbert su se bavili nabavkom ogreva. Uskoro su se vratili sa naramcima šiblja. Kresnuli su kremenom, nagorelo platno prihvatilo je varnice belutka i, pod Nabovim dahom, vatra se rasplamsala za nekoliko trenutaka u zaklonu od stena.

Ovu vatru su namenili samo odbrani od noćne hladnoće i nisu je upotrebili za pečenje fazana koga je Nab ostavio za sutra. Ostaci kabijea i nekoliko tuceta pistaćevog jezgra bili su sastojci večere. Jedva je prošlo šest i po časova kad su sa svim bili gotovi.

Onda je Sirasu Smitu palo na pamet da u polumraku izvidi onu široku kružnu podlogu na koju se oslanja gornji kupasti breg planine. Pre nego što bi se malo odmorio on je hteo da zna da li bi ova kupa mogla da se zaobiđe u podnožju za slučaj da je njeni vrlo oštri bokovi ne učine nedostižnom do vrha. Ovo pitanje nije prestajalo da ga zaokuplja, jer je bilo moguće da se desi da je visoravan neprohodna s one strane na kojoj je šešir bio naheren, što će reći na severu.

A ako s jedne strane ne mogu da stignu do planinskog vrha a s druge ne budu mogli da zaobiđu podnožje kupe, onda će biti nemoguće da ispitaju zapadni deo predela i cilj penjanja neće biti sasvim dostignut.

Inženjer je zato, ne vodeći računa o svom umoru, ostavio Penkrofa i Naba da priprave ležaje, a Gedeona Spileta da zabeleži događaje toga dana, počeo da ide kružnom ivicom visoravni u pravcu severa. Harbert ga je pratio.

Noć je bila lepa i mirna, a pomrčina još sasvim neznatna. Siras Smit i dečak koračali su bez reči jedan pored drugog. Na izvesnim mestima visoravan se široko otvarala pred njima i oni su bez tegoba prolazili. Na drugim mestima, zakrčena obrušavanjima, visoravan je nudila samo usku stazu po kojoj dve osobe nisu mogle uporedo da koračaju. Desilo se čak da su posle hoda od dvadeset minuta Siras Smit i Harbert morali da se zaustave. Od tog mesta pa dalje spajale su se obe padine brega. Nije više bilo zaravni koja je razdvajala ova dva dela planine. Obići je preko padina nagnutih skoro sedamdeset stepeni postalo je neizvodljivo.

Ali, ako su inženjer i dečak morali da se odreknu da idu kružnim pravcem, u naknadu za to oni su sad mogli da nastave neposredno penjanje uz kupasti breg.

Odista, pred njima se otvarala duboka uvala u brdu. Bilo je to okrnjeno ždrelo gornjeg kratera, grlića tačnije rečeno, kojim su oticale tečne eruptivne materije u doba kad je vulkan još radio. Stvrdnuta lava, i skorela zgura obrazovali su neku vrstu prirodnih stepenica, sa široko ocrtanim stepenicima koji su morali olakšati pristup planinskom vrhu.

Sirasu Smitu je bio dovoljan samo jedan pogled da uoči ovaj položaj i da se bez oklevanja, praćen dečakom, uputi u taj ogromni prolom kroz sve gušći mrak.

Trebalo je još hiljadu stopa visine da se pređe. Da li su unutrašnji nagibi kratera bili pogodni, to će se tek videti. Inženjer će produžiti s penjanjem sve dotle dok ne bude bio zaustavljen. Srećom, ti vrlo izduženi i vrlo krivudavi nagibi su opisivali u unutrašnjosti vulkana široku putanju kao na zavrtnju i olakšavali hodanje uvis.

A za sam vulkan nije se moglo ni sumnjati da je potpuno ugašen. Nikakav dim nije izlazio iz njegovih bokova. Nikakav plamen nije se izvijao iz dubokih šupljina. Nikakva tutnjava, klokotanje, ni potres nije izlazio iz tog mračnog bunara koji se usecao možda do zemljine utrobe. Čak ni vazduh u samom krateru nije bio nikakvim sumpornim isparenjem zasićen. Vulkan je bio potpuno smiren i potpuno ugašen.

Kao da će namere Sirasa Smita uspeti. Dok su se Harbert i on unutrašnjim zidovima uspinjali, videli su kako se krater postepeno širi iznad njihovih glava. Vidokrug onog kružnog dela neba, uramljenog ivicama kupe, vidno se širio. Tako reći pri svakom koraku, Siras Smit i Harbert videli su sve nove i nove zvezde. Veličanstvena sazvežđa južnog neba blistala su nad njima. Na zenitu je bleštala najčistijom svetlošću sjajna zvezda Antares iz sazvežđa Škorpije a nedaleko od nje Beta iz sazvežđa Bika, zvezda za koju se misli da je najbliža zemaljskoj kugli. Zatim, kako se krater primirivao, pojavile su se i druge poznate zvezde iz sazvežđa Ribe, pa Južni trougao i najzad skoro na samom Južnom polu ona sjajna zvezda Južni krst koja je zamenjivala Severnjaču sa severne polulopte.

Bilo je skoro osam časova kada su Siras Smit i Harbert stupili nogom na sam vrh kupe.

Mrak je tada bio potpun i nije dopuštao da se vidi više nego na dve milje unaokolo. Da li je more opkoljavalo ovu nepoznatu zemlju ili se ovo kopno na zapadu povezivalo sa nekim kontinentom u Tihom okeanu? To se još nije moglo razabrati. Na zapadu je oblačni pojas, jasno ocrtan na vidiku, uvećavao mrak, i oko nije moglo da otkrije da li se tu nebo i voda spajaju na istoj kružnoj liniji.

Ali iznenadno se na jednoj tačci tog vidika, pojavila neka neodređena svetlost koja je, kako se oblačni pojas peo ka zenitu, lagano padala.

Bio je to tanak mesečev srp koji je već skoro zalazio. Ali njegova svetlost je bila dovoljna da jasno ocrta vidikovu liniju, koja je sad bila bez oblaka, i inženjer je mogao da vidi kako se njegov treperavi lik na tren ogledao na tečnoj površini.

Siras Smit je zgrabio dečakovu ruku i ozbiljnim glasom rekao:

– Ostrvo!

U tom trenutku mesečev srp se ugasio u talasima.

GLAVA XI

NA VRHU KUPASTOG BREGA. – UNUTRAŠNJOST KRATERA. – SVUDA OKOLO MORE. – NA DOGLEDU NIGDE KOPNA. – PRIBREŽJE IZ PTIČIJEG LETA. – HIDROGRAFIJA I ORTOGRAFIJA. – JE LI OSTRVO NASTANJENO? – KRŠTAVANJE ZATONA, ZALIVA, RTOVA, REKA… – LINKOLNOVO OSTRVO.

Pola časa docnije, Siras Smit i Harbert vratili su se u logor. Inženjer je samo rekao svojim drugovima da je kopno na koje ih je slučaj bacio bilo ostrvo i da će sutradan sve ostalo razmotriti. Onda je svako gledao da se što bolje smesti za spavanje i u toj bazaltnoj rupi, na visini od dve hiljade i pet stotina stopa iznad morske površine, »ostrvljani« su zaspali dubokim snom u mirnoj noći.

Sutradan 30. marta, posle oskudnog doručka koji se sastojao samo od sveže ispečenog tragopana, inženjer je hteo da se popnu na vulkanski vrh da bi onde pažljivo razgledali ostrvo na kome su on i njegovi prijatelji bili zatočeni, možda za ceo život, ako je ovo ostrvo bilo veoma udaljeno od svakog kopna ili ako se ono nije nalazilo na određenom putu lađa koje pohađaju arhipelage Tihog okeana. Ovaj put su ga i drugovi pratili u tom ponovnom istraživanju. I oni su hteli da vide to ostrvo kome će se obratiti za ispunjenje svih svojih potreba.

Verovatno je bilo sedam časova ujutro kada su Siras Smit, Harbert, Penkrof, Gedeon Spilet i Nab napustili konačište. Niko nije izgledao zabrinut datim položajem. Nesumnjivo da su se pouzdali u sebe, ali treba primetiti da tačka oslonca tog samopouzdanja nije bila ista kod Sirasa Smita i njegovih drugova. Inženjer je imao poverenja u sebe zato što se osećao sposobnim da iščupa iz te divlje prirode sve ono što će im biti neophodno za život, i njegovim drugovima i njemu samom, a oni nisu ni u šta sumnjali baš zbog toga što je Siras Smit bio sa njima. Ova razlika je razumljiva. Naročito posle događaja sa ponovo zapaljenom vatrom, Penkrof ne bi ni trenutka očajavao čak da se našao i na nekoj goloj steni, samo ako bi inženjer bio sa njim na toj steni.

– Pih! – reče on – mi smo izašli iz Ričmonda bez dozvole vlasti! Samo bi đavo uspeo da nas jednog ili drugog dana zadrži u mestu u kome nas, ama pouzdano, niko neće zadržavati!

Siras Smit je išao sinoćnim putem. Zaobišli su preko visoravni kupasti breg sve do ždrela ogromnog proloma. Vreme je bilo veličanstveno. Sunce se pelo po čistom nebu i obasipalo svojim zracima ceo istočni bok planine.

Popeli su se do ivice kratera. Bio je zaista takav kao što ga je u mraku otkrio inženjer, to će reći prostrani levak koji je išao šireći se do hiljadu stopa visine iznad visoravni. Pri dnu proloma široki i debeli izlivi lave vijugali su bokovima planine i tako obeležavali put eruptivnim materijama sve do donjih dolina koje su izbrazdale severni deo ostrva.

Unutrašnjost kratera, čiji nagib nije prevazilazio trideset pet do četrdeset stepeni, nije predstavljala ni teškoće ni prepreke za penjanje. Po njoj su se videli vrlo stari tragovi lave koja je verovatno oticala sa vrha kupe pre nego što joj je ovaj bočni prolom otvorio nov put.

Što se tiče vulkanskog dimnjaka koji je gradio vezu izmeću podzemnih slojeva i kratera nisu mogli pogledom da mu ocene dubinu, jer se ona gubila u mraku. Ali je potpuna ugašenost vulkana bila nesumnjiva.

Pre osam časova Siras Smit i njegovi drugovi su se okupili na vrhu kratera, na jednoj kupastoj izbočini koja je bila iznad severne ivice.

– More! Svuda more! – uzviknuli su kao da nisu mogli da zadrže tu reč, koja je njih činila ostrvljanima.

Zbilja, more, ogromno kružno vodeno platno oko njih! Dok se ponovo peo ka vrhu kupe, možda se Siras Smit potajno nadao da će otkriti neko kopno, nekakvo obližnje ostrvo, koje nije mogao sinoć u mraku da primeti. Ali ništa se nije videlo sve do same ivice vidika, što će reći u vidokrugu većem od pedeset milja. Nikakvo kopno na dogledu. Nikakvo jedro. Samo ta pusta ogromnost i ostrvo koje je zauzimalo sredinu beskonačnog kruga.

Inženjer i njegovi drugovi, nemi i nepomični, bludeli su pogledom više od nekoliko minuta na sve strane po okeanu. Taj okean su njihove oči ispitivale do krajnjih granica. Ali ni Penkrof, koji je imao tako čudesno oštar vid, ni on nije video ništa, a sasvim je izvesno, ako bi se neko kopno uzdizalo na vidiku, ma koliko delovalo kao jedva primetno isparenje, da bi mornar pouzdano otkrio to kopno, jer bila su to dva prava teleskopa koja mu je priroda usadila pod čeonim lukom!

Sa okeana pogledi su se preneli na ostrvo koje se celo celcato videlo i prvo pitanje koje su postavili bilo je pitanje Gedeona Spileta:

– Kolika je veličina ovog ostrva?

Ono zapravo nije izgledalo veliko usred okeanove ogromnosti.

Siras Smit je razmišljao nekoliko trenutaka, pažljivo je razmatrao visinu ostrva, vodeći računa o visini na kojoj se on nalazio, pa će onda reći:

– Prijatelji, mislim da se ne varam ako smatram da je obim ostrvskog pribrežja otprilike više od sto milja.

– I prema tome, njegova površina?…

– Teško je da se tačno odredi, – odgovorio je inženjer – jer je suviše ćudljivo razuđeno.

Ako se Siras Smit nije varao u svojoj oceni, ostrvo je imalo skoro približno, prostranstvo Malte ili Zante u Sredozemnom moru; ali ono je bilo u isti mah i mnogo nepravilnije i manje bogato u rtovima, predgorjima, manjim rtovima, poluostrvima, zalivima, zatonima, ili uvalama. Njegov zaista čudan oblik iznenađivao je pogled i kada je Gedeon Spilet na inženjerov savet pokušao da mu nacrta obrise, videli su da ono liči na neku basnoslovnu životinju, neku vrstu čudovišnog pteropoda, koji je bio zaspao na površini Tihog okeana.

Evo tačnog oblika ovog ostrva koje je važno opisati i čiju je mapu novinar odmah nacrtao sa približnom tačnošću.

Istočni deo pribrežja, a to će reći onaj deo na koji su se brodolomnici iskrcali, široko se usecao i obeležavao prostrani zaliv koji se na jugoistoku završavao šiljatim rtom, koji je bio zaklonjen jednim drugim manjim rtom te ga Penkrof prilikom prvog istraživanja nije video. Dva druga rta na severoistoku zatvarala su zaliv i izmeću njih se usecao uski zaton koji je ličio na poluotvorenu čeljust neke ogromne ajkule.

Obala se od severoistoka ka severozapadu zaobljavala kao spljoštena lobanja neke divlje zveri a posle se uzdizala obrazujući kao neku grbu koja nije davala sasvim jasan oblik tom delu ostrva, čije je središte zauzimala velika vulkanska planina.

Pribrežje je od tog mesta prilično pravilno teklo od severa na jug, i bilo prosečeno na dve trećine svoje dužine uzanom dragom a odatle se završavalo dugačkim repom sličnim završetku nekog džinovskog aligatora.

U svom najužem delu, to će reći između Odžaka i zatona zapaženog na zapadnoj obali koji je bio na istoj geografskoj širini, ostrvo je merilo samo dve milje; ali njegova najveća dužina od čeljusti na severoistoku do kraja repa na jugozapadu nije bila manja oA trideset milja.

A opšti izgled unutrašnjosti ostrva bio je ovakav: veoma šumovito u svim južnim delovima od planine do pribrežja, ono je bilo besplodno i peščano u severnom delu. Između vulkana i obale Siras Smit i njegovi drugovi bili su prilično iznenađeni što vide jedno Jezero oivičeno zelenim drvećem i čije postojanje nisu ni slutili. Jezero je gledano sa ove visine izgledalo u istoj ravni sa morem, ali kad je razmislio, inženjer je objasnio svojim drugovima da nadmorska visina ove male vodene površine mora da je tri stotine stopa, jer je visoravan koja mu je služila za korito bila samo produženje one visoravni iznad obale.

– Dakle to je slatkovodno jezero? – zapitao je Penkrof.

– Neminovno, – odgovorio je inženjer – jer ono mora da je snabdevano vodom koja teče sa planine.

– Vidim neku rečicu koja se u njega uliva, – rekao je Harbert pokazujući na uski potok čiji izvor mora da je bio na zapadnim obroncima.

– Zbilja, – odgovorio je Siras Smit – a pošto taj potok hrani jezero, verovatno postoji u pravcu mora nekakav propust kroz koji se suvišna voda iz jezera izliva. Videćemo to na povratku.

Onaj mali vodeni tok, prilično vijugav, i reka koju su već poznavali, predstavljali su vodeni sliv ostrva, bar kako se on prostirao pred očima istraživača. Međutim, bilo je moguće da pod tim nepreglednim drvećem koje je od dve trećine ostrva činilo ogromnu šumu, i drugi slivovi otiču ka moru. To se čak moglo pretpostaviti, pošto je toliko ova oblast izgledala plodna i bogata najveličanstvenijim primercima biljnog sveta iz umerenog pojasa. A na severnom delu nije bilo nikakvog znaka tekuće vode, možda jedino stajaća voda u močvarnom kraju na severoistoku, ali to je sve; u stvari, samo dune, pesak, veoma naznačena ogolelost koja se živo suprotstavljala bujnosti najvećeg dela zemljišta.

Vulkan nije bio u samoj sredini ostrva. Naprotiv, on se uspravljao, u severozapadnoj oblasti i kao da je označavao granicu dva pojasa. Na jugozapadu, jugu i jugoistoku, prvi ogranci planinskih obronaka iščezavali su pod zelenilom. Na severu, naprotiv, oni su se mogli zbog ogolelosti pratiti pogledom sve do zamiranja na peščanim ravnicama. Na toj strani bilo je isto onako kao u doba vulkanskih erupcija, čije je izlivanje prokrčilo prolaz i široki nasip lave produžavao se do one uske čeljusti koju je obrazovao onaj zaton na severoistoku.

Siras Smit i njegovi prijatelji ostali su tako jedan čas na vrhu planine. Ostrvo se pružalo pod njihovim pogledima kao neka reljefna karta različito obojena, zelenim za šumu, žutim za pesak, plavim za vodu. Oni su ga celokupnog obuhvatali i jedino su njihovom ispitivanju izmicali onaj kraj prekriven ogromnim zelenilom i useci zasenčenih dolina, kao i unutrašnjost uskih klanaca izdubljenih u vulkanskom podnožju.

Ostalo je još jedno ozbiljno pitanje da se reši i koje je moralo neobično uticati na budućnost brodolomnika.

Da li je ostrvo bilo nastanjeno?

Novinar je bio postavio to pitanje na koje kao da se već moglo odrečno odgovoriti, posle ovog podrobnog ispitivanja raznih oblasti na ostrvu.

Nigde se nije primećivalo delo ljudskih ruku. Nikakva skupina kućeraka, nijedna usamljena koliba, nijedno ribarsko sklonište na pribrežju. Nikakav dim se nije dizao u vazduhu i nije odavao čovekovo prisustvo. Istina, razdaljina od otprilike trideset milja razdvajala je posmatrače od krajnjih tačaka, što će reći od onoga repa što se pružao na jugozapadu, i bilo im je teško, čak i za Penkrofove oči, da tamo otkriju neko naselje. Još manje su mogli da odignu onu zavesu od zelenila koja je pokrivala tri četvrtine ostrva, pa da vide da li je ona zaklanjala ili ne nekakvo seoce. Ali, uglavnom, ostrvljani, na onim uskim prostorima što štrče iznad tihookeanskih talasa, radije stanuju uz pribrežje, a ono je izgledalo potpuno pusto.

Dok ne budu obavili potpunije istraživanje mogli su dakle da smatraju da je ostrvo bilo nenastanjeno.

Ali da li su ga bar povremeno posećivali urođenici sa susednih ostrva? Na to pitanje je bilo teško odgovoriti. Nikakva zemlja se nije videla u vidokrugu od pedeset milja. Ali pedeset milja su mogle lako da se pređu bilo malajskim praosima, bilo velikim polinezijskim pirogama. Sve je dakle zavisilo od položaja ostrva, od njegove udaljenosti u Tihom okeanu ili od blizine arhipelaga. Da li će Siras Smit uspeti bez sprava da kasnije otkrije geografsku širinu i dužinu ostrva? To će biti teško. Bilo je dakle mudro da se zbog neizvesnosti preduzmu izvesne predostrožne mere protivu mogućnog iskrcavanja obližnjih urođenika.

Istraživanje ostrva je bilo završeno, njegov oblik utvrđen, visije određene, prostranstvo izračunato, upoznati slivovi i visije. Raspored šuma i ravnica bio je u glavnim crtama naznačen na novinarovoj mapi. Trebalo je samo sići niz padine planine i ispitati zemljište u pogledu njegovih mineralnih, biljnih i životinjskih izvora.

Ali pre nego što im je dao znak za polazak Siras Smit je mirnim i ozbiljnim glasom rekao svojim drugovima:

– Eto, prijatelji moji, uskog parčeta zemlje na koje nas je slučaj naneo. Ovde ćemo možda dugo živeti. Možda će nam se i pojaviti neočekivana pomoć, ako neka lađe slučajno prođe… Kažem na sreću, zato što je ovo ostrvo beznačajno, ono čak nema ni pristanište koje bi moglo da posluži kao usputna luka brodovima, a mogli bismo da se bojimo da ono nije na uobičajenim putevima, što će reći suviše južno za lađe Koje posećuju tihookeanske arhipelage, suviše severno za one koji idu u Australiju zaobilazeći rt Horn. Neću ništa da vam sakrijem o našem položaju…

– I vi ste u pravu, dragi moj Sirase, – živo je prihvatio novinar – mi smo ljudi a ne babe. Oni imaju poverenja u vas i vi možete da se pouzdate u nas. Zar ne, prijatelji?

– U svemu ću vas slušati, gospodine Sirase! – rekao je Harbert koji je zgrabio inženjerovu ruku.

– Uvek i svuda, gospodaru! – uzviknuo je Nab.

– A što se tiče mene, – rekao je mornar – nek izgubim ime ako zabušim na poslu, a ako vi to hoćete zaista, gospodine Smite, mi ćemo od ovog ostrva napraviti malu Ameriku! Sagradićemo na njemu gradove, napravićemo železnice, uspostavićemo telegraf, i jednog lepog dana kada ono bude bilo sasvim preobraženo, lepo udešeno, sasvim osposobljeno za gradski život, mi ćemo ga ponuditi vladi Sjedinjenih Država! Samo, ja nešto zahtevam.

– Šta? zapitao je novinar.

– To da se više ne smatramo brodolomnicima, nego naseljenicima koji su došli ovde da naseljavaju neosvojene krajeve.

Siras Smit nije mogao da zadrži osmeh i mornarov zahtev je bio prihvaćen. Pošto je zahvalio svojim drugovima, on je dodao da se uzda u njihovu odvažnost.

– Pa, na put za Odžake! – uzviknuo je Penkrof.

– Jedan časak, prijatelji, – odgovorio je inženjer – izgleda mi mudro da damo neko ime onom ostrvu, kao i rtovima, predgorjima, vodenim tokovima koji su nam pred očima.

– Vrlo dobro, – rekao je novinar – to će pojednostaviti u budućnosti uputstva koja bismo mogli da dajemo ili da primamo.

– U stvari, – prihvatio je mornar – to je već nešto kad čovek može da kaže kuda ide ili odakle dolazi. Ili bar izgleda da se negde nalazi.

– Na primer, Odžaci – rekao je Harbert.

– Tačno! – odgovorio je Penkrof. – S tim imenom je već nešto postalo prijatnije a ono mi je samo od sebe došlo. Hoćemo li da sačuvamo našem prvom konačištu to ime, Odžaci, gospodine Sirase?

– Da, Penkrofe, pošto ste ga vi tako krstili.

– Dobro! A što se tiče ostalih to će biti lako, – prihvatio je mornar koji je bio razdragan – dajemo im imena kao što su to radili Robinsoni čije mi je priče Harbert više nego jednom čitao: »Luka proviđenja«, »Kitov rt«, »Rt prevarene nade«!…

– Ili bolje imena gospodina Smita, – odgovorio je Harbert – gospodina Spileta, Naba!…

– Moje ime! – uzviknuo je Nab pokazujući svoje blistavo bede zube.

– Zašto da ne? – odvratio je Penkrof. – »Nabova luka« biće vrlo dobro ime! A »Gedeonovo poluostrvo«!…

– Više bih voleo da uzajmimo imena iz našeg zavičaja, – odgovorio je novinar – i koja će nas sećati na Ameriku.

– Da, za ona glavna, – rekao je tad Siras Smit – za imena zaliva ili mora, ja to rado prihvatam. Da damo onom prostranom zalivu na istoku ime Jedinstvo, na primer, onom širokom luku na jugu, ime zaliva Vašington, planini na kojoj se trenutno nalazimo ime Franklinov breg, a jezero koje se ispod naših očiju pruža da bude Grantovo jezero, to će biti najbolje, prijatelji. Ta imena će nas podsećati na naš zavičaj i njegove velike građane koji su ga proslavili; ali za reke, zatone, rtove, predgorja, koje smo primetili odozgo sa ove planine izaberimo radije nazive koji podsećaju na njihov izuzetni oblik. Oni će se bolje urezati u naš duh i istovremeno biće korisniji. Oblik ostrva je prilično čudan te nam neće biti teško da izmislimo imena koja tome odgovaraju. Što se tiče vodenoga sliva koji još ne znamo, u raznim delovima šume koju ćemo docnije istražiti, draga i uvala koje ćemo tokom vremena otkriti, mi ćemo im nadenuti onakva imena koja im budu najbolje odgovarala. Šta mislite o tome, prijatelji?

Inženjerov predlog jednoglasno su prihvatili njegovi drugovi. Ostrvo je bilo pod njihovim očima, rašireno kao neka geografska karta i trebalo je samo da se po jedno ime stavi na svim isturenim i uvučenim uglovima, kao i na svim njegovim uzvišenjima. Gedeon Spilet ih je prema tome zapisao, pa su geografska imena ostrva bila zauvek prihvaćena.

Pre svega, imenovani su zaliv Jedinstvo, Vašingtonov zaliv i Franklinov breg, ona dva zaliva i planina, onako kao što je to učinio inženjer.

– A sad, – kazao je novinar – onom poluostrvu koje se na jugozapadu pruža, predložio bih da damo ime Zmijsko poluostrvo. A onom tamo što se završava sa savijenim repom, Gmizavčevo predgorje zato što je to kao pravi rep u gmizavca.

– Prihvaćeno! – rekao je inženjer.

– A sad, – Harbert će – onaj drugi kraj ostrva, onaj zaliv što toliko neobično liči na poluotvorenu čeljust, nazovimo Ajkulin zaton.

– Dobro nađeno – uzviknuo je Penkrof – a dopunićemo sliku nazivajući oba dela čeljusti rtom Čeljusti.

– Ali ima dva rta – primetio je novinar.

– Pa lepo! – odgovorio je Penkrof – imaćemo Severnu čeljust i Južnu čeljust.

– Zapisani su! – odgovorio je Gedeon Spilet.

– Ostaje da još imenujemo onaj rt na krajnjem jugoistoku ostrva – reče Penkrof.

– To će reći krajnju tačku zaliva Jedinstva? – odgovorio je Harbert.

– Kandžin rt! – uzviknuo je smesta Nab, koji je isto tako želeo da i on bude kum nekom parčetu oblasti na ostrvu.

I, uistinu, Nab je otkrio sjajan naziv, zato što je taj rt predstavljao zaista moćnu kandžu neke basnoslovne životinje čiji je oblik to tako neobično ocrtano ostrvo imalo.

Penkrof je bio očaran ovim nadevanjem imena, pa su izmišljanja, pomalo preterana, uskoro donela ova imena:

Reci koja je snabdevala pijaćom vodom naseljenike, i pored koje ih je balon izbacio, dali su ime Zahvalnost, istinsku zahvalnost slučaju.

Ostrvcetu na koje su brodolomnici prvi put stupili nogom, ime Spasenje; visoravni koja je bila na vrhu visokog granitnog zida, iznad Odžaka, i odakle su mogli da obuhvate ceo prostrani zaliv, dali su ime visoravan Velikog vidika;

najzad celokupnoj onoj masi neprozirne šume koja je pokrivala Zmijsko poluostrvo ime šume Divljeg zapada.

Tako je imenovanje vidljivih i poznatih delova ostrva bilo dovršeno, a docnije, oni će ga dopuniti ukoliko bude novih otkrića.

Što se tiče geografskog položaja ostrva inženjer ga je približno odredio prema visini i položaju sunca, pa je zaliv Jedinstvo bio na istoku, kao i cela visoravan Velikog vidika. Ali sutradan, uzevši tačan čas izlaska i zalaska sunca i otkrivajući njegov položaj prema proteklom poluvremenu izmeću tog izlaska i zalaska, on je računao da će tačno odrediti sever ostrva, jer, zbog njegovog položaja na južnoj polulopti, sunce je u određenom trenutku svog vrhunca prolazilo na severu a ne na jugu, kao što se to prema njegovom prividnom kretanju čini za mesta koja se nalaze na severnoj polulopti.

Sve je dakle bilo završeno i naseljenici su imali samo da siću niz Franklinov breg da bi se vratili do Odžaka, kad je Penkrof uzviknuo:

– Pa lepo, mi smo ti jedni slavni vetropiri!

– A zbog čega to? – pitao je Gedeon Spilet koji je taman zatvorio svoju beležnicu i podigao se da krene.

– A naše ostrvo? Kako! Pa mi smo zaboravili da ga krstimo?

Harbert je upravo hteo da predloži da mu nadenu inženjerovo ime, i svi bi mu drugovi pljeskali za to, kada je Siras Smit rekao prosto:

– Nazovimo ga imenom jednog velikog građanina, prijatelji, imenom onog koji se sad bori da odbrani jedinstvo Američke republike. Nazovimo ga Linkolnovo ostrvo!

Trostruko »ura!« bio je odgovor na inženjerov predlog.

I te večeri, pre nego što su zaspali, novi naseljenici ćaskali su o svome dalekom zavičaju; govorili su o tom užasnom ratu u kome je on krvavio; nisu sumnjali da će Jug uskoro biti poražen a da će stvar Severa, stvar pravde, slaviti slavlje, zahvaljujući Grantu, zahvaljujući Linkolnu.

Sve se ovo dakle desilo 30. marta 1865. i oni nikako nisu mogli znati da će, šesnaest dana posle, biti izvršen strašan zločin u Vašingtonu i da će, na Veliki petak, Abraham Linkoln pasti pod kuršumom jednog zanesenjaka.

GLAVA XII

PODEŠAVANJE ČASOVNIKA. – PENKROF JE ZADOVOLJAN. – SUMNJIV DIM. – TOK CRVENOG POTOKA. – RASTINJE LINKOLNOVOG OSTRVA. – ŽIVOTINJSKI SVET. – BRDSKI FAZANI. – PROGONJENJE KENGURA. – AGUTI. – GRANTOVO JEZERO. – POVRATAK U ODŽAKE.

Naseljenici Linkolnovog ostrva bacili su poslednji pogled oko sebe, obišli su krater po njegovom najužem rubu, i posle pola časa oni su već sišli na prvu visoravan, kod svog konačišta.

Penkrof je pomislio da je vreme za doručak i tim povodom postavio je pitanje podešavanja Smitovog i novinarovog časovnika.

Kao što znamo, časovnik Gedeona Spileta je bio pošteđen od morske vode, pošto je novinar prvi bio izbačen iz balona na pesak, izvan domašaja velikih talasa. To je bila izvrsno izrađena sprava, pravi džepni hronometar, koji Gedeon Spilet nikad ne bi zaboravio da svakog dana brižljivo navije.

A inženjerov časovnik morao se neumitno zaustaviti za vreme njegovog boravka u dunama.

Inženjer ga je dakle sad navio i ocenivši približno prema suncu da je moralo biti oko devet časova ujutro, on je tako doterao časovnik.

Taman je Gedeon Spilet hteo da to isto učini, kada je inženjer, pošto ga je rukom zadržao, rekao:

– Ne, dragi Spilete, čekajte. Zar ne, vi ste sačuvali ričmondsko vreme?

– Da, Sirase!

– Prema tome, vaš sat je doteran prema podnevku toga grada, skoro istom podnevku koji prolazi kroz Vašington?

– Nesumnjivo.

– E, pa onda neka ostane tako. Navijajte ra samo vrlo uredno, ali ne pomerajte kazaljke. To ćemo možda iskoristiti.

»Za šta li to?« pomislio je mornar.

Jeli su tako obilno da im ništa nije ostalo od zalihe divljači i pistaćevih jezgara. Ali Penkrof uopšte nije bio zabrinut. Ponovo će se snabdeti na putu. Top je dobio vrlo skroman deo, pa će znati da pronađe novu divljač pritajenu u čestaru. Sem toga, mornar je mislio da jednostavno zatraži od inženjera da napravi barut, jednu ili dve lovačke puške, i smatrao je da to neće biti bogzna kako teško.

Kada su napustili visoravan, Siras Smit je predložio svojim drugovima da krenu drugim putem da bi se vratili u Odžake. Želeo je da upozna to Grantovo jezero tako veličanstveno oivičeno drvećem. Krenuli su dakle hrbatom jednog od onih planinskih obronaka izmeću kojih je brzi potok, koji je snabdevao jezero, verovatno izvirao. Sada su naseljenici u razgovoru upotrebljavali samo ona imena koja su nedavno nadenuli i to im je neobično olakšalo sporazumevanje. Harbert i Penkrof, prvi mlad a drugi pomalo dete, bili su tim očarani i dok su koračali, mornar je rekao:

– Aha! Harberte! Ala je to zgodno! Više nije moguće da se izgubimo, dečače, pošto bilo da idemo putem za Grantovo jezero, bilo da izbijemo na reku Zahvalnost kroz šume Divljeg zapada, neminovno ćemo doći na visoravan Velikog vidika i prema tome, do zaliva Jedinstva!

Naseljenici su se dogovorili da baš ne idu sasvim zbijeno, ali i da se suviše ne udaljuju jedni od drugih. Vrlo je moguće da neke opasne životinje obitavaju u onim gustim šumama na ostrvu i bilo je mudro da se drže oprezno. Uglavnom Penkrof, Harbert i Nab išli su na čelu, dok je Top ispred njih pretraživao i najmanji zakutak. Novinar i inženjer su išli zajedno, Gedeon Spilet je bio spreman da zapiše svaki događaj, dok je inženjer uglavnom bio ćutljiv i skretao sa puta samo da pokupi čas ovu ili onu stvar, nekakav komad minerala ili neku biljku, koje je spuštao u svoj džep bez ikakve primedbe.

– Kog đavola on to skuplja? – mrmljao je Penkrof. – Lepo sam gledao i ne vidim ništa što bi zavredelo truda da se čovek sagne.

Oko deset časova, mala družina sišla je niz poslednju padinu Franklinovog brega. Tle je još uvek bilo samo gdegde prošarano grmljem i retkim drvećem. Koračali su po žućkastom i ugljenisanom zemljištu, koje je sačinjavalo ravnicu, dugu otprilike jednu milju, čiji se kraj završavao na početku šume. Velike gromade bazalta, kome je po naučnom otkriću trebalo tri stotine pedeset miliona godina da bi se ohladio, bile su rasute po ravnici, mestimično vrlo neravnoj. Međutim, ovde nije bilo tragova lave koja se u većini slivala severnim padinama.

Taman je Siras Smit mislio da će neometano sići do brzog potoka koji je po njegovom mišljenju verovatno tekao kroz šumu na ivici ravnice, kada je video kako se Harbert užurbano vraća dok su se Nab i mornar prikrili iza stena.

– Šta se desilo, dečače? – zapitao je Gedeon Spilet.

– Dim – odgovorio je Harbert. – Videli smo kako se nekakav dim penje između stena na sto koraka od nas.

– Ljudi na ovome mestu? – uskliknuo je novinar.

– Izbegnimo da se otkrijemo pre nego što budemo znali s kim imamo posla – odgovorio je Siras Smit. – Više strepim od urođenika, ako ih ima na ovom ostrvu, nego što ih želim. Gde je Top?

– Top je otišao napred.

– I ne laje?

– Ne.

– Čudnovato. Ipak, pokušajmo da ga dozovemo.

Inženjer, Gedeon Spilet i Harbert su se za nekoliko trenutaka pridružili dvojici drugova, pa su se kao i oni prikrili iza bazaltnih gromada.

Odatle su sasvim jasno primetili dim koji se kovitlao uzdižući se u vazduh, dim čija je žućkasta boja bila veoma značajna.

Dozvan lakim zviždukom svog gospodara, Top je došao natrag, a ovaj se, davši znak svojim drugovima da ga čekaju, počeo da šunja izmeću stena.

Nepomični naseljenici su sa izvesnom strepnjom očekivali ishod ovog istraživanja, kada ih je Smitov poziv nagnao u trk. Začas su mu se pridružili i odmah su bili zapahnuti ogavnim mirisom kojim je vazduh bio zasićen.

Taj miris se lako raspoznaje, i bio je dovoljan inženjeru da pogodi kakav je ono dim bio, koji ga je u početku, i ne bez razloga, morao da zabrine.

– Ovoj vatri, – rekao je – ili bolje ovom dimu, izvor je sama priroda. Ovde prosto postoji jedan sumporni izvor koji će nam dozvoliti da uspešno lečimo naše nazebe.

– Sjajno! – uskliknuo je Penkrof. – Baš je šteta što nisam nazebao!

Onda su se naseljenici uputili ka mestu odakle se izvijao dim. Tamo su videli sumporno-sodni izvor koji je prilično obilno tekao između stena i čija je voda ispuštala jak miris sumporovodonične kiseline, pošto je iz vazduha oduzela kiseonik.

Siras Smit je zavukao ruku u izvor i otkrio da je voda masna pri dodiru. Okušao ju je i osetio da ima pomalo sladunjav ukus. Smatrao je da je njena temperatura otprilike devedeset pet Farenhajtovih stepeni.{9} Harbert ga je zapitao na osnovu čega je to procenio.

– Sasvim prosto, dete moje, rekao je – zato što nisam osetio ni hladnoću ni toplotu kad sam zaronio šaku u vodu. Prema tome je ona iste toplote kao ljudsko telo, koje ima otprilike devedeset i pet stepeni po Farenhajtu.

Zatim, pošto im sumporni izvor nije nudio nikakvu trenutnu korist, naseljenici su se uputili ka gustoj ivici šume koja je počinjala na nekoliko stotina koraka odatle.

Onde je, kao što su pretpostavljali, tekao potok brze i bistre vode između visokih obala od crvene zemlje i čija je boja otkrivala prisustvo gvozdenog oksida. Ovu boju su smesta iskoristili da nadenu ime vodenom toku: Crveni potok.

Bio je to širok potok planinske vode, dubok i bistar, pola reka pola bujica, koji je ovde mirno tekao kroz pesak, a tamo hučeći preko stena ili survavajući se u bukovima, trčao je tako ka jezeru u dužini od milju i po, čas trideset čas četrdeset stopa širok, Voda mu je bila slatka, što je nagnalo naseljenike da pretpostave da je i jezerska voda takva. Srećna okolnost u slučaju da na njegovim obalama pronađu ugodniji stan nego što su Odžaci.

A drveće, koje je nekoliko stotina stopa nizvodno bacalo senku na obale potoka, pripadalo je u većini onim vrstama kojim obiluju umerene oblasti Australije ili Tasmanije, a ne više vrstama četinara koji su rasli u onom već istraženom kraju ostrva na nekoliko milja od visoravni Velikog vidika. U to doba godine, početkom aprila, koji je na ovoj polulopti predstavljao oktobar, a to će reći početak jeseni, lišće im još nije opadalo. Najviše je bilo kazuarina i eukaliptusa od kojih će neki idućeg proleća dati slatku manu sličnu istočnjačkoj. I skupine australijskih kedrova uzdizale su se na čistinama zaraslim u onu visoku travu koja se naziva »tusak« u Novoj Holandiji; ali kokosovog drveta, kojim tako mnogo obiluju arhipelazi u Tihom okeanu, izgleda da nije bilo na ostrvu, čija je geografska širina nesumnjivo bila suviše velika.

– Kakva šteta! – rekao je Harbert – tako korisno drvo i koje ima toliko lepe orahe!

A ptice su vrvele izmeću tog pomalo retkog granja na eukaliptusima i kauarinima zbog čega su mogle široko da razmahuju krilima. Ćubasti crni, beli ili sivi kakadu i, mali i veliki papagaji sa perjem svih mogućih preliva boja, »kraljevi« – are sa svetlo zelenim i sa crvenim ćubama, plavi lorisi zvani »blu-mauntis« kao da su se samo kroz prizmu mogli videti, letuckali su usred jednog zaglušujućeg kakotanja.

Odjednom, usred čestara, odjeknuo je čudnovat koncert neskladnih glasova. Naseljenici su zaredom slušali pesmu ptica, krike četvoronožaca, i nekakvo coktanje za koje su mogli pomisliti da dolazi sa usana nekog urođenika. Nab i Harbert su jurnuli ka tom grmlju, zaboravivši najosnovnija pravila opreznosti. No na sreću, tamo nije bilo ni divljih zveri ni opasnih urođenika, nego prosto-naprosto pola tuceta onih ptica-rugalica i pevačica u kojima su poznali »brdske fazane«. Nekoliko spretno zadatih udaraca batinom završili su taj prizor podražavanja i dobavili sjajnu divljač za večeru.

Harbert je isto tako ukazao na veličanstvene golubove sa bronzanim krilima, jedni sa božanstvenom krestom na glavi, drugi prekriveni zelenim perjem kao njihova braća na Port-Makariju; ali ih je bilo nemoguće pogoditi, kao ni gavrane i svrake koje su jatomice bežale. Jedan hitac sitne sačme napravio bi pokolj među tim krilaticama, ali lovci su još uvek bili lišeni puške, i za hitac su imali kamenicu a za koplje batinu, a ova jednostavna oružja bila su istinski nedovoljna.

Njihova se nedovoljnost još jasnije ispoljila kada je čopor četvoronožaca, koji su skakutali i skakali praveći skokove od trideset stopa, kao pravi leteći sisari, klisnuli iznad žbunja tako hitro i na takvoj visini da su mogli pomisliti da oni prelaze s drveta na drvo kao veverice.

– Kenguri! – uzviknuo je Harbert.

– A da li se to jede? – upitao je Penkrof.

– Spravljeni u zaptivenom loncu, – odgovorio je novinar – oni vrede kao najbolja parčad divljači!…

Gedeon Spilet nije još ni završio tu zavodljivu rečenicu, kada se mornar, praćen Nabom i Harbertom, ustremio za kengurima. Siras Smit ih je dozivao, ali uzalud. Ali isto tako morala je biti uzaludna ta trka lovaca za tom gipkom divljači koja je kao lopta odskakala. Posle pet minuta trke oni su bili zadihani a čopor je u čestaru iščezao. Ni Top nije imao više uspeha od svojih gospodara.

– Gospodine Sirase, – rekao je Penkrof kada su im se inženjer i novinar pridružili – gospodine Sirase, vi vidite dobro kako je neodložno pravljenje pušaka. Da li je to moguće?

– Možda, – odgovorio je inženjer – ali mi ćemo početi najpre sa pravljenjem luka i strela i, ja ne sumnjam da vi nećete postati isto tako spretni u rukovanju njima kao australijski lovci.

– Strele, lukovi! – rekao je Penkrof s prezrivim pućenjem. – To je igračka za decu!

– Nemojte ih prezirati, prijatelju Penkrofe! – dodao je novinar. – Luk i strela su bili dovoljni, vekovima, da raskrvavljuju svet. Barut je tek od juče a rat, na nesreću, postoji koliko i ljudska rasa!

– Vere mi, to je istina, gospodine Spilete, – prihvatio je mornar – i ja uvek brzopleto govorim. Treba mi oprostiti!

Međutim, Harbert sav obuzet svojom ljubljenom naukom, prirodopisom, ponovo se vratio na kengure, govoreći:

– Uostalom, mi smo imali posla sa vrstom koju je najteže uhvatiti. To su bili kenguri-divovi sa dugom sivom dlakom; ali, ako se ne varam, postoje crni i crveni kenguri, pa kenguri-kamenjari i kenguri-pacovi, koje čovek može mnogo lakše da uhvati. Računa se da ih ima dvanaestak vrsta…

– Harberte, – prihvatio je s visoka mornar – za mene postoji samo jedna jedina vrsta kengura, »kengur na ražnju«, i tačno mi baš ta vrsta nedostaje za večeras!

Nisu mogli da ne prsnu u smeh slušajući novu podelu vrsta majstor-Penkrofa. Čestiti mornar uopšte nije krio svoje žaljenje što je bio primoran da večera samo fazane-pevače; ali sudbina je morala da se još jednom pokaže samilosna prema njemu.

I zaista, Top je dobro osetio da mu je lična korist bila u pitanju, pa je išao i svuda zavirivao sa nagonom udvostručenim zbog pomamne gladi. Bilo je čak verovatno da ako mu neki komad divljači padne pod zube, da od njega neće mnogo ostati za lovce, jer je Top sad lovio za sopstveni račun; ali je Nab bdio nad njim i dobro je to učinio.

Oko tri časa pas je iščezao u šiblju i potmulo groktanje uskoro je pokazivalo da se on s nekom životinjom preganja.

Nab se bacio za njim i smesta primetio Topa kako pohlepno proždire nekakvog četvoronošca i da će mu, deset trenutaka docnije, biti nemoguće da je pozna u Topovom stomaku. Ali, na veliku sreću, pas je bio naišao na neko leglo, pa je odjednom troje oborio, i sad su još dva druga glodara, životinje su pripadale tome rodu, ležala zadavljena na tlu.

Nab se onda sa slavljem pojavio, držeći u svakoj ruci po jednog od tih glodara koji su bili krupniji od kunića. Njihova žuta dlaka bila je pomešana sa zelenkastim pegama a rep im je jedva postojao.

Građani Sjedinjenih Država nisu morali da oklevaju u poznavanju imena ovih glodara. Bili su to »marasi« vrsta agutija nešto većih nego njihova sabraća u tropskim krajevima, pravi američki zečevi, s dugačkim ušima, s vilicama sa po pet kutnjaka na svakoj strani, što ih jedino razlikuje od agutija.

– Ura! – uzviknuo je Penkrof! – Pečenje je stiglo! A sada, možemo da se vratimo kući!

Posle trenutnog zastoja, produžili su da pešače. Crveni potok stalno je kotrljao svoju prozračnu vodu pod svodom kazuarina, banksija i džinovskih kaučkovih drveta. Božanstveni kao drvo visoki ljiljani penjali su se dvadeset stopa uvis. Druge vrste biljnog rastinja, visoke poput drveća, nepoznate mladom prirodnjaku, naginjale su se nad potokom koji su slušali kako žubori pod tim svodovima od zelenila.

U međuvremenu ce vodeni tok osetno proširio i Siras Smit je bio ubeđen da će uskoro stići do njegovog ušća. Odista, na izlasku iz jednog gustiša sa lepim drvećem, jezero je odjednom iskrslo.

Istraživači su bili stigli na zapadnu obalu Grantovog jezera. Ovo mesto je zasluživalo da se pogleda. To vodeno prostranstvo, u obimu od sedam milja otprilike, i površine od dve stotine pedeset akara,{10} počivalo je uokvireno različitim drvećem. Na istoku se, kroz zavesu od zelenila koja je na izvesnim mestima živopisno bila odignuta, ukazivao blistav morski vidik. Na severu, jezero je pokazivalo lako udubljenu krivinu i koja je bila sasvim drukčija od oštrog crteža njegovog donjeg jezička. Mnogobrojne vodene ptice pohađale su obale ovog malog Ontarija{11} koje je, umesto »Hiljadu ostrva« svog američkog imenjaka, imalo samo jednu stenu koja je štrčala iznad njegove površine Na nekoliko stotina stopa od južne obale. Na toj steni živelo je u zajednici više parova ptica – kovača, koje su ozbiljne i nepomične čučale na nekom kamenu, vrebajući ribu u prolasku, zatim bi se ustremile i zagnjurile, ispuštajući oštar krik, pa bi se ponovo pojavile sa plenom u kljunu. A na drugim mestima, na obali i na ostrvcetu, šepurile su se divlje patke, pelikani, liske, crvenokljunke, filedoni sa četkastim jezikom, i jedan ili dva onih sjajnih primeraka iz roda paunova čiji se rep širi u ljupki oblik lire, pa ih zbog toga nazivaju ptice-lire.

A jezerska voda je bila slatka, bistra, pomalo tamna a, po izvesnom vrenju zbijenih krugova koji su se ukrštali na njenoj površini, nije se moglo sumnjati da u njoj ima tušga-i-tma riba.

– Zaista je lepo ovo jezero! – rekao je Gedeon Spilet. – Čovek bi rado živeo na njegovoj obali!

– Živećemo ovde! – odgovorio je Siras Smit.

Pošto su sad hteli najkraćim putem da se vrate u Odžake, naseljenici su sišli do ugla gde su se na južnoj strani spajale obale jezera. Ne bez muke, krčili su sebi put kroz žbunje i šiblje koje čovekova ruka još nikad nije bila razgrnula i uputili su se ka obali tako da stignu severno od visoravni Velikog vidika. Prešli su dve milje u tom pravcu a zatim je iza poslednje zavese od drveća iskrsnula visoravan obrasla gustom travom a ispod nje beskrajno more.

Da bi se vratili u Odžake, trebalo je samo da preseku ukoso visoravan, u dužini od jedne milje, pa da siću do okuke gde prvi put zavija reka Zahvalnost. Ali je inženjer želeo da sazna kuda i kako otiče suvišak vode iz jezera, pa se izviđanje nastavilo kroz šumu, za milju i po ka severu. Bilo je verovatno da odista negde postoji kakav odvod i to je moralo biti kroz neki prolom u granitu. U stvari je to jezero bilo samo ogroman bazen koji se postepeno napunio proteklom vodom iz brzog potoka, te se suvišak morao nekim padom izlivati u more. Ako je to tako, inženjer je mislio da bi možda moglo biti mogućno iskoristiti taj pad i upotrebiti mu snagu koja se dosad gubila ne koristeći nikome. Nastavili su dakle da idu obalom Grantovog jezera penjući se ka visoravni; ali pošto su prešli milju i po u tom pravcu, Siras Smit nije uspeo da otkrije odvod, koji je ipak morao negde postojati. Bilo je tada četiri i po časa. Pripremanje večere zahtevalo je da se naseljenici vrate u svoj stan. Zato se mala družina vratila natrag, pa su Siras Smit i njegovi drugovi, levom obalom reke Zahvalnosti, stigli u Odžake.

Tamo su naložili vatru pa su Nab i Penkrof kao roćeni kuvari hitro pripremili agutija na žaru i svi su im za to odali priznanje.

Kad su završili obed i taman kad su hteli da se predadu snu, Siras Smit je izvukao iz džepa parčiće raznovrsnih minerala i samo rekao:

– Prijatelji, ovo je gvozdena ruda, a ovo pirit, ovo je glina, a ovo kreč, i ovo ugalj. Eto šta nam daje priroda, i eto njenog udela u zajedničkom poslu. A sutra je red na nas!

GLAVA XIII

ŠTA JE TOP IMAO. – PRAVLJENJE LUKOVA I STRELA. – CIGLANA. – GRNČARSKA PEĆ. – RAZNO KUHINJSKO POSUÐE. – PRVO JELO U LONCU. – MIRISNA TRAVKA – JUŽNI KRST. – ZNAČAJNO ASTRONOMSKO POSMATRANJE.

– Pa lepo, gospodine Sirase, odakle ćemo početi? – upitao je sutradan ujutro Penkrof inženjera.

– Od samog početka – odgovorio je Siras Smit.

I zbilja, naseljenici su bili prisiljeni da počnu od samog »početka«. Oni nisu imali čak ni neophodni alat kojim bi pravili alatke, a nisu ni bili u istom položaju kao priroda koja »pošto ima dovoljno vremena, štedi napore.« Oni nisu imali vremena jer su morali smesta da zadovoljavaju svoje životne potrebe, mada nisu, koristeći već stečeno iskustvo, ništa novo morali da izmišljaju, ipak su morali sve sami da naprave. Njihovo gvožđe i čelik bili su još samo minerali, njihova grnčarija glina, a rublje i odelo u biljnim i životinjskim sirovinama.

Uostalom, treba reći da su naši naseljenici bili »ljudi« u lepom i punom smislu te reči. Inženjer Smit nije mogao imati bistrije, odanije i požrtvovanije pomagače od svojih drugova. On ih je proverio. Poznavao je njihovu sposobnost.

Gedeon Spilet, veoma darovit novinar, koji je mnogo naučio da bi mogao da govori o svemu, trebalo je da obilato doprinese svojom pameću i svojim rukama naseljavanju ostrva. On ne bi ustuknuo ni pred kakvim zadatkom, a pošto je bio strastan lovac baviće se tim poslom koji je dosad za njega bilo puko zadovoljstvo.

Harbert, valjan dečak, već znatno upućen u prirodopis, ozbiljno će moći da koristi zajednici.

Nab je bio oličenje odanosti: okretan, bistar, neumoran, snažan, gvozdenog zdravlja, čak se pomalo razumevao u kovačkom poslu i prema tome mogao je biti samo vrlo koristan za naseobinu.

A Penkrof se kao mornar ispekao na svim okeanima, drvodelja u bruklinskim brodogradilištima, krojački pomoćnik na državnim brodovima, baštovan i zemljoradnik za vreme odsustva, i tako dalje, te je kao i svi pravi pomorci bio sposoban za sve i znao sve da uradi.

Bilo bi zbilja teško sakupiti pet sposobnijih ljudi da se bore sa sudbinom u ubeđenju da će je savladati.

»Od samog početka«, rekao je Siras Smit. Dakle taj početak, o kome je govorio inženjer, bila je izgradnja jednog postrojenja koje bi moglo da služi za preradu prirodnih sirovina. Poznato je kakvu ulogu igra toplota u takvim preradama. Pošto su od goriva imali i drva i kameni ugalj, odmah su mogli da ga koriste. Morali su dakle da sazidaju peć da bi je koristili.

– A za šta će služiti ta peć? – zapitao je Penkrof.

– Da pravimo grnčariju koja nam je potrebna – odgovorio je Siras Smit.

– A od čega ćemo sazidati tu peć?

– Od opeka.

– A opeke?

  Od gline. Krenimo, prijatelji. Da bismo izbegli prenošenje, podići ćemo radionicu na samom radilištu. Nab će poneti hrane a vatre će biti dovoljno da na njoj skuvamo hranu.

– Nesumnjivo, – odgovorio je novinar – ali ako hrana ponestane u nedostatku lovačkih sprava!

– Ah kad bismo samo imali jedan nož! – uzviknuo je mornar.

– Pa onda? – zapitao je Siras Smit.

– Onda bih začas načinio luk i strele pa bi divljači bilo obilno u našoj ostavi!

– Da, nož, oštra pločica… – rekao je inženjer kao da razgovara sam sa sobom.

U tom trenutku pogled mu je pao na Topa koji je tamo-amo trčkarao po obali.

Odjednom, pogled Sirasa Smita je živahnuo.

– Tope, ovamo! – viknuo je.

Pas je dotrčao na poziv svoga gospodara. Ovaj je uzeo u šake Topovu glavu i skinuo mu metalnu ogrlicu koju je pas nosio oko vrata, prelomio je ia dva dela i kazao:

– Evo dva noža, Penkrofe!

Dvostruko mornarovo »ura!« bio je odgovor. Topova ogrlica bila je načinjena od tanke pločice kaljenog čelika. Ona je samo morala da se naoštri, najpre na kamenu peščaru da bi joj se isterao rez a zatim da se izgladi na mekšem peščaru. A pošto je tog peščarnog kamenja bilo izobilno na žalu, to se dva časa kasnije pribor naseobine sastojao od dva oštra sečiva koja je bilo lako uglaviti u čvrstu dršku.

Osvajanje ovog prvog oruđa bilo je pozdravljeno kao pobeda. Zbilja je to bio dragocen dobitak i koji je stigao baš kad najviše treba.

Krenuli su. Smitova namera je bila da ponovo odu na zapadnu obalu jezera, onde gde je sinoć on primetio onu glinastu zemlju čije je parče imao. Krenuli su dakle obalom Zahvalnosti, presekli visoravan Velikog vidika i posle pešačenja od najviše pet milja stigli su na jedan proplanak dve stotine stopa udaljen od Grantovog jezera.

Harbert je uz put pronašao jedno drvo čije grane Južnoamerički Indijanci upotrebljavaju za pravljenje lukova. Bila je to »krehimba« iz roda palmi čiji plod nije bio za jelo. Odsekli su dugačke i prave grane, zgulili im lišće i tako ih izdeljali da budu deblje u sredini a tanje na krajevima, pa je sad samo trebalo još naći neku biljku pogodnu za pravljenje struna za tetivu na luku. Bila je to jedna biljka iz porodice slezova »hibiskus heterofilus«, koja ima veoma žilava vlakna podobna životinjskim žilama. Tako je Penkrof uspeo da dobije prilično jake lukove kojima su još samo strele nedostajale. Njih je bilo lako napraviti od pravog i krutog šiblja bez čvorova, ali se šiljak kojim je trebalo da budu snabdevene strele, a to će reći neka sirovina pogodna da zameni gvožđe, nije mogao tako lako naći. No Penkrof je u sebi mislio da će slučaj, pošto je on lično dao već svoj udeo u radu, učiniti ostalo.

Naseljenici su stigli na zemljište koje su juče upoznali. Ono se sastojalo od one grnčarske gline od koje se prave opeke i crepovi, prema tome od gline koja sasvim odgovara za posao koji je trebalo da se obavi. Rad nije bio uopšte težak. Potrebno je bilo samo dodavanjem peska smanjiti masnoću te gline, uobličiti opeke i peći ih na vatri od drva.

Obično se opeke nabijaju u kalupe, ali inženjer se zadovoljio da ih izrađuju rukom. Ceo ovaj i sledeći dan upotrebili su za taj posao. Oni su vodom prvo kvasili glinu, zatim su je nogama i pesnicama mesili, i na kraju je delili u jednake četvrtaste komade. Izvežban radnik može golim rukama da napravi dnevno po deset hiljada opeka za dvanaest časova: ali za dva dana rada petorica ciglara sa Linkolnovog ostrva nisu izradila više od tri hiljade opeka, koje su poređali jedne pored drugih da bi se potpuno osušile, što bi omogućilo njihovo pečenje, a za to je potrebno tri do četiri dana.

Siras Smit se, 2. aprila, bavio utvrđivanjem položaja ostrva.

Dan ranije, on je tačno zabeležio čas kada je sunce iščezlo sa vidika, vodeći pri tome računa o prelamanju svetlosti. Toga jutra on je sa istom tačnošću utvrdio čas kada se sunce ponovo pojavilo. Izmeću njegovog zalaska i izlaska proteklo je dvanaest časova i dvadeset četiri minuta. Dakle, posle šest časova i dvanaest minuta od svoga izlaska, sunce će toga dana preći tačno preko podnevka, pa će ona tačka na nebu na kojoj će se sunce tog trenutka nalaziti biti sever.

U određeni čas, Siras Smit je zabeležio tu tačku i stavivši u pravcu sunca jednu iza druge dve prave grane koje su trebalo da mu posluže kao beleg za merenje, tako je dobio jedan stalni podnevak za svoja buduća ispitivanja.

Za ona dva dana, koja su prethodila pečenju opeka, bavili su se prikupljanjem goriva. Nasekli su granje oko proplanka i sakupili sve suvarke opale sa drveća. Osim ovoga pomalo su i lovili u okolini, utoliko srećnije što je Penkrof sad imao nekoliko tuceta strela sa vrlo oštrim šiljcima. Top je dobavio te šiljke uhvativši jedno bodljikavo prase, vrlo osrednje kao divljač, ali od neosporne vrednosti zbog bodlji kojim je bilo obraslo. Te su bodlje temeljito pričvrstili za jedan kraj strela, čiji je pravac bio obezbeđen stavljanjem kakaduovog perja. Novinar i Harbert ubrzo su postali vrlo vešti strelci. I tako je u Odžacima bilo u izobilju dlakave i pernate divljači: kabijei, golubovi, agutiji, tetrebi i slične životinje i ptice. Ove životinje bile su većinom ubijene u onom delu šume na levoj obali Zahvalnosti i koju su nazvali Jakamarska šuma za uspomenu na krilaticu koju su Penkrof i Harbert gonili na dan svog prvog istraživanja.

Ovu divljač jeli su svežu, ali su sačuvali butove od kabijea, sušeći ih na dimu iznad vatre od četinarskog drveta, pošto su ih prethodno namirisali mirišljavim lišćem. Međutim, ta vrlo okrepljujuća hrana bila je uvek samo pečenje i pečenje, pa bi gozbenici bili srećni da čuju kako na ognjištu krčka običan lonac; ali je trebalo čekati dok se lonac napravi, pa prema tome i da peć bude sazidana.

Za vreme tih izleta koji su preduzimani samo u vrlo ograničenom prostoru oko ciglane, lovci su mogli utvrditi da su tuda nedavno prolazile krupne životinje sa jakim kandžama, za koje nisu mogli razabrati kakvoj vrsti pripadaju. Zato im je Siras Smit preporučio da budu veoma obazrivi, jer bilo je verovatno da u šumi prebivaju i neke opasne zveri.

I on je to dobro učinio. Gedeon Spilet i Harbert su zbilja jednog dana ugledali nekakvu životinju koja je ličila na jaguara. Ta ih zver srećom nije napala, jer se iz toga možda ne bi izvukli bez neke ozbiljne povrede. Ali čim bude imao neko ozbiljno oružje, što znači jednu od onih pušaka koje je Penkrof zahtevao, Gedeon Spilet je sebi ozbiljno obećavao da će zverima objaviti ogorčen rat i da će očistiti ostrvo od njih.

Za tih nekoliko dana Odžaci nisu više uređivani da budu ugodniji, jer je inženjer računao da pronađe ili, ako to zatreba, sazida neki bolji stan. Zadovoljili su se tim što su po pesku u hodniku prostrli sveža ležišta od suve mahovine i lišća, a na tim pomalo na brzu ruku sklepanim ležajevima, iznureni poslenici su savršeno spokojno spavali.

Zabeležili su isto tako sve protekle dane na Linkolnovom ostrvu, otkako su se naseljenici bili na njega iskrcali, i otada su o tome redovno vodili računa. U sredu 5. aprila, bilo se navršilo dvanaest dana od kako je vetar bacio brodolomnike na to pribrežje.

U zoru 6. aprila, inženjer i njegovi drugovi bili su okupljeni na proplanku, na mestu gde je trebalo da se obavi pečenje opeke. Razume se da se to moralo obaviti pod vedrim nebom, a ne u pećima ili, tačnije, gomila opeka bila je samo ogromna peć koja će samu sebe da ispeče. Gorivo je razmešteno po zemlji, u obliku dobro pripremljenih snopova pruća, koje su okružili redovima osušenih opeka, a ove su uskoro obrazovale veliku kocku na kojoj su napravili otvore za izlaz gasova. Ovaj posao je trajao ceo dan i tek su uveče stigli da snopove potpale.

Te noći niko nije legao i s brigom su bdeli da se vatra ne zagasi.

Posao je trajao dva dana i dve noći i savršeno je uspeo. Trebalo je sad ostaviti da se ta zadimljena gomila ohladi, a za to vreme su Nab i Penkrof, po uputima Sirasa Smita, prevukli na jednom rešetu od ispreplitanog pruća nekoliko tovara kalcijum karbonata, što je sasvim običan kamen i što ga je bilo u izobilju na severnoj strani jezera. Razloženo toplotom, to kamenje se pretvorilo u vrlo mastan živ kreč, gašenjem nabubreo, i tako čist kao da je proizveden od krede ili mermera. Kad su kreč pomešali sa peskom koji deluje da se smesa ne skupi pri stvrdnjavanju, dobili su izvrstan malter.

Svi ovi raznovrsni radovi učinili su da je, 9. aprila, inženjer imao na raspolaganju izvesnu količinu gotovog kreča i nekoliko hiljada opeka.

Onda su počeli, ne gubeći ni tren, da zidaju peć koja je trebalo da služi za pečenje razne grnčarije neophodne za domaće poslove. U tome su uspeli bez mnogo teškoća. Posle pet dana zapalili su peć onim kamenim ugljem čije je naslage inženjer pronašao u površinskom kopu kod ušća Crvenog potoka, i već su prvi dimovi izbijali iz dimnjaka visokog dvadesetak stopa. Proplanak je bio pretvoren u tvornicu, a Penkrof nije bio daleko od pomisli da će iz te peći proizići svi proizvodi savremene industrije.

A dotle su naseljenici najpre izrađivali običnu grnčariju, ali sasvim pogodnu za kuvanje hrane. Prvobitna sirovina bila je sama površinska glina kojoj je Siras Smit dodao malo kreča i belutka. U stvari, ova smesa je bila prava »zemlja za lule« od koje su napravili lonce, šolje koje su uobličili na oblutku pogodnog oblika, tanjire, krčage i ćupove za vodu, kao i druge sitnice. Oblik tih predmeta bio je nevešt, nepravilan; ali kad su ih na jakoj toploti ispekli, kujna u Odžacima bila je snabdevena posuđem isto toliko dragocenim kao da je sadržavalo najlepši kaolin.{12}

Ovde treba napomenuti da je Penkrof, želeći da sazna da li ta ovako pripremljena glina zaslužuje svoj naziv »zemlja za lule«, napravio sebi nekoliko prilično grubih lula, koje su se njemu učinile divne, ali kojima je, avaj, nedostajao duvan. A treba reći da je to za Penkrofa bila velika muka

– Ali biće i duvana, kao i svega drugog! – ponavljao je on u poletu savršenog samopouzdanja.

Ovi radovi trajali su do 15. aprila, a razumljivo je da je to vreme svesno upotrebljeno. Pošto su naseljenici postali grnčari, nisu radili ništa drugo do grnčariju. Kad Siras Smit bude smatrao da je potrebno da ih pretvori u kovače, oni će biti i kovači. No, sutradan je bila nedelja, pa su se svi složili da taj dan posvete odmoru.

Uveče, 15. aprila, vratili su se dakle konačno u Odžake. Preneli su ostatak grnčarije a peć su do nove namene ugasili. Povratak je bio obeležen jednim srećnim događajem, otkrićem neke materije za koju je inženjer smatrao da može da naknadi trud. Zna se da se ta sunđerasta i kadifasta mezgra dobija od neke pečurke iz vrste polipora. Pripremljena kako treba, ona je krajnje zapaljiva, naročito kad je prethodno natopljena rastvorenim barutom ili prokuvana u rastvoru nitrata ili hlornih soli potaše. Ali dosad oni nisu naišli ni na jednu od tih polipora, pa čak ni na jednog smrčka ili gljivu koja može da iz zameni. Tog dana, inženjer je, pošto je poznao jednu biljku iz roda mirišljavki, u koju spadaju kao najvažnije vrste pelen, rutvica, troskot i druge, načupao nekoliko bokora i pruživši ih mornaru, rekao:

– Evo, Penkrofe, nešto što će vam pričiniti zadovoljstvo.

Penkrof je pažljivo zagledao tu biljku obraslu svilastim i dugačkim maljama, čije je lišće bilo pokriveno pamučastim paperjem.

– A šta je ovo, gospodine Sirase? – zapitao je Penkrof. – Daj mi bože! Je li to duvan?

– Ne, – odgovorio je Siras Smit – to je mirišljavka, kineska mirišljavka za naučnike, a za nas obične to će biti trud.

I zbilja, kad se ta mirišljavka dobro osuši, ona daje vrlo zapaljivu materiju, naročito je to postala kad ju je kasnije inženjer natopio nitratima potaše, a ostrvo je imalo više slojeva toga, što nije ništa drugo nego šalitra.

Te večeri su svi naseljenici, okupljeni u srednjoj sobi, večerali ugodno. Nab je bio spremio jelo od agutija koje se spravlja u loncu i zbog toga se zove lonac, čemu su dodali šunku od kabijea đumbirima namirisanu i uz sve to kuvane krtole »kaladium makrorizum«, koje pripadaju jednoj travastoj biljci iz porodice aracea koja u tropskim predelima prelazi u drvenaste biljke. Ovi podzemni plodovi, rizomi, bili su izvanrednog ukusa, vrlo hranljivi, skoro slični onom plodu hlebnog drveta koji se u Engleskoj krčmi pod imenom »portlandski sago«, i oni su mogli donekle da zamene hleb, koji je još nedostajao naseljenicima Linkolnovog ostrva.

Posle večere, pre nego što su legli da spavaju, Siras Smit i drugovi mu izašli su da se po čistom vazduhu prošetaju na žalu. Bilo je osam časova uveče. Noć je obećavala da će biti divna. Mesec, koji je pre pet dana bio pun, nije bio još izišao, ali se vidik već srebrio onim blagim i bledim prelivima koji bi se mogli nazvati mesečevom zorom. Na južnom zenitu blistala su polarna sazvežđa, a među njima onaj Južni krst što ga je inženjer pre nekoliko dana pozdravio sa Franklinovog brega.

Neko vreme je Siras Smit posmatrao sjajno krstasto sazvežđe koje je na svom vrhu i pri dnu imalo dve zvezde prve veličine, na levom kraku jednu zvezdu druge a na desnom kraku zvezdu treće veličine.

Zatim, pošto je razmislio, zapitao je dečaka:

– Harberte, nije li danas 15. april?

– Jeste, gospodine Sirase! – odgovorio je Harbert.

– Pa onda će, ako se ne varam, sutra biti jedan od ona četiri dana u godini kada se pravo vreme spaja sa srednjim vremenom, to će reći, dete moje, da će sutra, sa razlikom od nekoliko sekundi, sunce preći preko podnevka tačno onda kad na časovnicima bude podne. Ako dakle vreme bude lepo, mislim da ću moći da odredim geografsku dužinu ostrva sa približnošću od nekoliko stepeni.

– Bez sprava, bez uglomera? – zapitao je Gedeon Spilet.

– Da, – nastavio je inženjer – zato, pošto je noć vedra, pokušaću još večeras da odredim našu geografsku širinu izračunavši visinu Južnog krsta, a to će reći visinu Južnog pola iznad vidika. Razumećete, dakle prijatelji, da pre nego što bismo ovde započeli ozbiljne radove za smeštanje, nije dovoljno što smo za ovo kopno utvrdili da je ostrvo, već da treba koliko god je to mogućno da saznamo na kojoj se daljini ono nalazi bilo od američkog bilo od australijskog kontinenta, bilo od glavnih arhipelaga u Tihom okeanu.

– Zbilja, – reče novinar – umesto da sagradimo kuću, možda će nam biti korisnije da sagradimo brod, ako smo slučajno udaljeni samo stotinak milja od nekog nastanjenog kopna.

– Eto zašto ću – nastavio je Siras Smit – da pokušam večeras da odredim geografsku širinu Linkolnovog ostrva, a sutra ću u podne, pokušati da mu izračunam i geografsku dužinu.

Da je inženjer imao uglomer, spravu sa kojom se može sa velikom tačnošću da meri ugaono rastojanje predmeta posrednim putem, taj posao ne predstavlja nikakvu teškoću. Te večeri, pomoću visine pola, a sutradan pomoću prelaska sunca preko podnevka, dobile bi se koordinate ostrva. Ali nedostatak te sprave trebalo je nečim naknaditi.

Siras Smit se onda vratio u Odžake. Pri svetlosti ognjišta on je izdeljao dva pljosnata lenjirića koja je na jednom kraju spojio tako da su sačinjavali kao neki šestar čiji su se kraci mogli razmicati ili približavati. Spojna tačka bila je učvršćena jednim jakim bagremovim trnom, koji su skinuli sa suvaraka spremljenih za vatru.

Kad je završio tu spravu inženjer se vratio na obalu. Pošto je trebalo da izmeri visinu pola iznad čisto ocrtanog vidika, što će reći iznad morskog vidika, a Kandžin rt mu je zaklanjao južni vidik, morao je da potraži neko pogodnije mesto. Najbolje bi bilo ono pribrežje okrenuto pravo ka jugu, ali onda bi trebalo preći Zahvalnost koja je sad bila duboka pa je to bilo skopčano s teškoćom.

Zbog toga je Siras Smit odlučio da se popne i izvrši merenje na visoravni Velikog vidika, ali je morao da vodi računa o njegovoj nadmorskoj visini koju je mislio da sutra izračuna jednim prostim postupkom iz osnovne geometrije.

Naseljenici su se dakle prebacili na Veliki vidik idući uz levu obalu Zahvalnosti i zaustavili su se na obronku koji se pružao od severozapada ka jugoistoku, znači u pravcu onih ćudljivo izreckanih stena koje su se pružale duž reke.

Ovaj deo visoravni nadvisivao je za pedesetak stopa uzvišenja na desnoj obali, koja su se jednom padinom spuštala do samog kraja Kandžinog rta, a drugom do južne obale ostrva. Nikakva prepreka znači nije ometala pogled koji je mogao da obuhvati vidik u polukrugu od tog rta do Gmizavčevog predgorja. Ka jugu osvetljen odozdo prvim mesečevim zracima, vidik se jasno odvajao od neba, nije mogao da se prilično tačno odmeri.

U tom trenutku, Južni krst se ukazivao posmatraču u obrnutom položaju, tako da je zvezda Alfa obeležavala njegov donji kraj koji je bliži Južnom polu.

Ovo sazvežđe se nalazilo tako blizu Južnom polu kao što je zvezda Severnjača blizu Severnoga pola. Zvezda Alfa udaljena je od njega otprilike za dvadeset sedam stepeni, ali je Siras Smit to znao i morao je prilikom proračunavanja da vodi računa o toj razdaljini. On se postarao i da je osmatra u trenutku kad je prelazila preko podnevka ispod pola, pa mu je to trebalo da pojednostavi posao.

Siras Smit je tada upravio jedan kraj svoga drvenoga šestara na morski vidik, a drugi na Alfu, pa mu je razmak dvaju krakova davao ugaono rastojanje između njih. Da bi pričvrstio dobijeni ugao da ostane nepromenjen, on je pomoću trnova prikovao dve daščice svoje sprave za jednu treću koju je popreko namestio tako da njihov razmak bude čvrsto zadržan.

Pošto je to učinio, ostalo mu je samo da izračuna dobijeni ugao svodeći osmatranje na morski nivo tako da uračuna ulegnuće vidika od visoravni što je opet zahtevalo merenje njene visine. Vrednost tog ugla lala bi visinu Alfe, pa prema tome i visinu pola iznad vidika, što znači i geografsku širinu ostrva, pošto je geografska širina nekog mesta na zemljinoj kugli uvek jednaka visini pola iznad vidika te tačke.

Ostavili su ove račune za sutra i u deset časova svi su duboko spavali.

GLAVA XIV

VISINA GRANITNOG ZIDA. – PRIMENA TEOREME SLIČNIH TROUGLOVA. – GEOGRAFSKA ŠIRINA OSTRVA. – JEDAN IZLET NA SEVER. – NASLAGE OSTRIGA. – PLANOVI ZA BUDUĆNOST. – PRELAZ SUNCA PREKO PODNEVKA. – KOORDINATE LINKOLNOVOG OSTRVA

Sutradan u nedelju, 16. aprila, naseljenici su izišli iz Odžaka u svanuće i pristupili su pranju rublja i čišćenju svog odela. Inženjer je nameravao da izradi sapun čim bude pribavio neophodne sirovine za to, sodu ili potašu, mast ili ulje. A moraće se u dogledno vreme razmatrati i vrlo važno pitanje obnavljanja odeće. U svakom slučaju, odeća će verovatno istrajati još šest meseci, jer je bila dobra, i mogla da izdrži napore fizičkih radova. Ali sve će zavisiti od položaja ostrva prema nastanjenim zemljama. I ako vreme dopusti to će se utvrditi još istoga dana.

Dakle, sunce se pelo iznad čistog vidika i predskazivalo divan dan, jedan od onih lepih jesenjih dana koji su kao poslednje zbogom toplog godišnjeg doba.

Morali su dakle da dopune sinoćno osmatranje merenjem nadmorske visine visoravni Velikog vidika.

– Zar vam neće trebati neka sprava slična onoj kojom ste se sinoć služili? – zapitao je Harbert inženjera.

– Ne, dete moje, – odgovorio je ovaj – sad ćemo drukčije postupiti, i to na skoro isto toliko tačan način.

Pošto je Harbert voleo sve da nauči, on je pošao za inženjerom koji se udaljio od podnožja granitnog bedema i silazio ka ivici žala. Za to vreme su se Penkrof, Nab i novinar drugim poslovima bavili.

Siras Smit se bio snabdeo jednom pravom motkom, dugačkom dvanaestak stopa, koju je izmerio što je mogao tačnije, upoređujući je sa svojim rastom čiju je visinu znao skoro do u milimetar. Harbert je nosio jedan visak koji mu je Siras Smit dao, što je bio običan kamen obešen o jednu gipku žilu.

Kad je stigao na dvadesetak stopa od ivice žala i otprilike na pet stotina stopa od granitnog bedema koji se upravno dizao, Siras Smit je zarinuo motku za dve stope u pesak, pa ju je učvršćivao pažljivo dok nije pomoću viska uspeo da je namesti potpuno upravno na vidikovu ravan.

Pošto je to učinio, on se povukao na daljinu koja je potrebna da bi, ležeći na zemlji, pravac njegovog pogleda istovremeno obuhvatio i vrh motke i greben bedema. Posle toga je pažljivo zabeležio tu tačku jednim kočićem.

Onda se obratio Harbertu s pitanjem:

– Znaš li osnovna pravila geometrije?

– Nešto malo, gospodine Sirase – odgovorio je Harbert ne želeći da suviše istrči.

– Verovatno pamtiš koje su osobine dva slična trougla?

– Da, – odgovorio je Harbert – njihove istoimene strane su srazmerne.

– E vidiš, dete moje, ja sam sad načinio dva slična trougla, oba pravougla. Prvi, manji, ima kao strane upravnu motku i rastojanje između kočića i podnožja motke a moj pogled kao hipotenuzu; strane drugog trougla jesu: upravni bedem čiju visinu treba izmeriti, rastojanje između kočića i podnožja bedema, i opet moj pogled za hipotenuzu koja je produženje hipotenuze prvog trougla.

– Ah! gospodine Sirase, shvatio sam! – uzviknuo je Harbert. – Isto kao što je rastojanje od kočića do motke srazmerno rastojanju od kočića do podnožja bedema, tako je i visina motke srazmerna visini bedema.

– Baš tako, Harberte, – odgovorio je inženjer – pa kad budemo izmerili dva prva rastojanja, a znamo visinu motke, treba samo da izračunamo srazmeru što će „nam dati visinu bedema i što će nam uštedeti trud da ga neposredno merimo.

Izmerili su oba vodoravna rastojanja pomoću same motke čija je dužina iznad peska bila tačno deset stopa. Prvo rastojanje bilo je petnaest stopa od kočića do mesta gde je motka bila zarivena u pesak.

Drugo rastojanje, izmeću kočića i podnožja bedema, bilo je pet stotina stopa.

Posle završenog premeravanja, Siras Smit i dečak, vratili su se u Odžake.

Tamo je inženjer uzeo jedan pljosnat kamen koji je sa ranijih izleta doneo i koji je bio u stvari škriljasta ploča na kojoj su se brojke lako pisale oštrom školjkom. On je dakle postavio sledeću srazmeru:

15 : 500 = 10: x

500  10 = 5.000

5000 : 15 = 333,33.

Iz toga je proizišlo da je granitni bedem visok 333 stope.{13}

Siras Smit je ponovo uzeo spravu koju je sinoć načinio i čije su mu dve daščice svojim razmakom pokazivale ugaono rastojanje izmeću zvezde Alfa i vidika. On je podelio jedan krug na tri stotine šezdeset jednakih delova i onda na njemu vrlo pažljivo izmerio veličinu ovoga ugla. Kad je tome uglu dodao dvadeset sedam stepeni koliko je Alfa bila udaljena od Južnog pola i kad je visinu visoravni sa koje je izvršio osmatranje sveo na morsku površinu, proizišlo je da taj ugao iznosi pedeset i tri stepena. Pošto je tih pedeset i tri stepena oduzeo od devedeset stepeni{14} ostalo je trideset i sedam stepeni. Dakle. Siras Smit je iz toga zaključio da se Linkolnovo ostrvo nalazi na trideset sedmom stepenu južne geografske širine ili da se ono, ako uzme u obzir da je mogao da promaši najviše pet stepeni zbog nesavršenstva svog merenja, nalazi negde između trideset petog i četrdesetog uporednika.

Sad se još morala pronaći geografska dužina da bi se dopunile koordinate ostrva. Inženjer je nameravao da to odredi još istoga dana, u podne, znači u onom trenutku kad sunce bude prelazilo preko podnevka.

Naseljenici su odlučili da tu nedelju iskoriste za šetnju ili tačnije rečeno za izviđanje onog dela ostrva koji leži između severne strane jezera i Ajkulinog zatona, a ako vreme to dopusti produžili bi to otkrivanje do severne zaleđine rta Južne čeljusti. Trebalo je da ručaju na dunama i da se tek uveče vrate natrag.

U osam i po časova pre podne, mala družina išla je ivicom morskog kanala. Na suprotnoj strani, na ostrvcetu Spasenja, mnogobrojne ptice ozbiljno su se šetale. Bili su to gnjurci, vrsta pingvina vrlo poznatih po svojim neprijatnim kricima koji podsećaju na magareće njakanje. Penkrof ih je posmatrao samo sa prehrambene tačke gledišta i bio je prilično raspoložen kad je saznao da je njihovo meso, iako crnkasto, sasvim dobro za jelo.

Isto tako mogli su se videti kako se po pesku vuku veliki vodozemci, verovatno foke, koje kao da su ostrvce izabrale za svoje pribežište. Naseljenici nisu uopšte ni pomislili na te životinje kao na hranu, jer je njihovo meso ogavno; pa ipak, Siras Smit ih je s pažnjom posmatrao, ne kazujući im svoju pomisao, već je samo saopštio svojim drugovima da će vrlo skoro pohoditi ostrvce;

Naseljenici su išli obalom koja je bila prošarana bezbrojnim školjkama od kojih bi poneka veoma obradovala ljubitelja nauke o mekušcima. Pored ostalih, bilo je tu školjki koje su bile u obliku bubrega, sa zavijucima kao na pužu, trorogog oblika i mnogih drugih. Ali nešto što im je moglo da bude korisnije, a to su bile široke naslage ostriga, koje je Nab za vreme oseke otkrio izmeću stena, otprilike na četiri milje od Odžaka.

– Nab nije badava proćerdao ovaj dan! – uzviknuo je Penkrof dok je posmatrao naslage ostriga koje su se pružale ka pučini.

– To je zbilja srećno otkriće, – rekao je novinar – i samo ako svaka ostriga, kao što se pretpostavlja, proizvede godišnje pedeset do šezdeset hiljada jaja, imaćemo ovde neiscrpnu zalihu.

– Samo, mislim da ostriga nije mnogo hranljiva – rekao je Harbert.

– Nije, – odgovorio je Siras Smit – ostriga sadrži vrlo malo belančevina, pa bi čoveku koji bi se isključivo njima hranio trebalo najmanje petnaest do šesnaest tuceta dnevno.

 – Ih! – odgovorio je Penkrof. – Mogli bismo mi da ih jedemo tucetima i tucetima pre nego što njihove naslage iscrpimo. Kako bi bilo da uzmemo nekoliko tuceta za ručak?

I ne čekajući odgovor na svoj predlog, pošto je znao da je unapred prihvaćen, mornar je zajedno sa Nabom natrgao podobru količinu tih mekušaca. Stavili su ih u nekakvu mrežu koju je Nab ispleo od hibiskusovih vlakana, i u kojoj se već nalazila hrana, pa su onda produžili da idu obalom između duna i mora.

Siras Smit bi povremeno pogledao na svoj časovnik da bi na vreme bio spreman za osmatranje sunca, što je trebalo da se obavi tačno u podne.

Ceo taj kraj ostrva bio je vrlo neplodan sve do onog šiljka kojim se završavao zaliv Jedinstva i koji su prozvali rt Južne čeljusti. Svuda samo pesak i školjke, pomešani sa ostacima lave. Nekoliko morskih ptica pohađalo je tu pustu obalu, galebovi, veliki albatrosi, kao i divlje plovke, koje su s pravom probudile Penkrofovu pohlepu. On je zapravo i pokušao da ih obori strelom, ali uzaludno, jer one nisu rado sletale, pa ih je trebalo pogoditi u letu.

To je nagnalo mornara da ponovi inženjeru:

– Vidite, gospodine Sirase, dokle god ne budemo imali jednu ili dve lovačke puške naš pribor će biti puka želja!

– Nesumnjivo, Penkrofe, – odgovorio je novinar – ali to zavisi od vas. Nabavite nam gvožđe za cevi, čelik za udarnu iglu, šalitru, ćumur i sumpor za barut, živu i azotnu kiselinu za zapaljivu smesu i najzad olovo za metke, pa će nam Siras napraviti izvanredne puške.

– O! – odgovorio je inženjer – sve te materije možemo sasvim izvesno naći na ostrvu, ali vatreno oružje je tanana sprava, i zahteva oruđa izvanredne tačnosti. Najzad, videćemo to docnije.

– Zašto smo, – uzviknuo je Penkrof – zašto smo morali da bacimo sve ono oružje koje je korpa nosila zajedno sa nama, i naše alate pa čak i naše peroreze!

– Ali da ih nismo bacili, Penkrofe, balon bi nas bacio na dno mora – rekao je Harbert.

– To je međutim istina što ste kazali, dečače! – odgovorio je mornar.

Potom je, prešavši na nešto drugo, dodao:

– Ali, mislim na to koliko je moralo biti zaprepašćenje Džonatana Forstera i njegovih drugova kad su sutradan ujutro našli očišćen trg i videli da je spravica odletela!

– Poslednja mi je briga da saznam šta su oni mogli misliti! – rekao je novinar.

– Pa ipak sam ja sve to smislio!. – rekao je Penkrof sa zadovoljnim izrazom lica.

– Divno smišljanje, Penkrofe, – odgovorio je Gedeon Spilet smejući se – koje nas je dovelo do svega ovog!

– Više volim da budem ovde nego u rukama Južnjaka! – uzviknuo je mornar – naročito otkad je gospodin Siras bio tako dobar da nam se pridruži.

– U istinu, i ja tako mislim! – odvratio je novinar. – Uostalom šta nam nedostaje? Ništa!

– Sem ako ne… sve! – odgovorio je Penkrof koji je prsnuo u smeh i tresao svoja široka ramena. – Ali kad-tad mi ćemo pronaći kako da se odavde iskobeljamo!

– I to možda pre nego što mislite, prijatelji, – rekao je na to inženjer – samo ako Linkolnovo ostrvo leži na osrednjoj daljini od nekog naseljenog arhipelaga ili nekog kontinenta. Za nepun sat mi ćemo to saznati.. Nemam mapu Tihog okeana, ali mi je u pamćenju ostala vrlo jasna slika njegovog južnog dela. Prema geografskoj širini koju sam juče izračunao, Linkolnovo ostrvo leži tako da mu se na zapadu nalazi Novi Zeland a na istoku Čile. Ali između ta dva kopna razdaljina je najmanje šest hiljada milja. Znači, treba da se odredi koju tačku u tom širokom morskom prostoru zauzima ostrvo i to će nam njegova geografska dužina, nadam se, uskoro sasvim približno otkriti.

– Zar nije arhipelag Pomotu – zapitao je Harbert – nama najbliži po geografskoj širini?

– Da, – odgovorio je inženjer – ali nas od njega razdvaja preko hiljadu i dvesta milja.

– A onamo? – dobacio je Nab, koji je sa najvećom pažnjom pratio razgovor, i rukom pokazao u pravcu juga.

– Onamo, ništa – odgovorio je Penkrof.

– Ništa, odista! – dodao je inženjer.

– A onda, Sirase, – zapitao je novinar – ako se Linkolnovo ostrvo nalazi samo na dvesta do trista milja od Novog Zelanda ili Čilea?

– Onda ćemo, – odgovorio je inženjer – umesto kuće napraviti brod, a majstor Penkrof će preuzeti na sebe da njim upravlja.

– Itekako, gospodine Sirase! – uzviknuo je mornar – spreman sam da odmah postanem kapetan, čim budete našli mogućnost da sagradite neko plovilo koje bi moglo da se održi na moru!

– Napravićemo ga, ako bude neophodno – odgovorio je Siras Smit.

Ovi ljudi istinski nisu ni u šta sumnjali, i dok su ovako razgovarali približavao se čas kada je trebalo izvršiti osmatranje. Kako će se Siras Smit snaći da bez ikakvih sprava utvrdi prelazak sunca preko ostrvskog podnevka? To Harbert nije mogao da pogodi.

Osmatrači su se sada nalazili na šest milja od Odžaka, nedaleko od onog mesta u dunama gde su pronašli inženjera posle njegovog zagonetnog spasavanja. Tu su se zaustavili i pripremili sve za ručak, jer je bilo jedanaest i po časova. Harbert je otišao da zahvati pitke vode iz potoka koji je tekao u neposrednoj blizini i doneo ju je u krčagu koji je Nab bio poneo.

Dotle je Siras Smit pripremao sve za svoje astronomsko osmatranje. Izabrao je na žalu jedno sasvim čisto mesto koje je oseka savršeno poravnala. Taj sloj vrlo sitnog peska bio je gladak kao ogledalo, jer nijedno zrnce nije štrčalo. Uostalom, nije bilo važno da li je taj sloj vodoravan ili ne, a još manje je bilo važno da štap, visok šest stopa, koji su na tom mestu zaboli, stoji upravno. Naprotiv, inženjer ga je čak ukosio prema jugu, a to znači na suprotnu stranu od sunca, jer ne treba zaboraviti da su naseljenici Linkolnovog ostrva, samo zbog toga što se ostrvo nalazilo na južnoj zemljinoj polulopti, videli kako sunce opisuje svoj dnevni luk iznad severnog vidika a ne iznad južnog vidika.

Harbert je sad razumeo kako će inženjer postupiti da bi utvrdio sunčevu najvišu tačku što znači njegov prelazak preko ostrvskog podnevka ili, drukčije rečeno, preko podnevka tačke tog mesta. To će učiniti pomoću senke koju će štap baciti na pesak i to će mu, u nedostatku sprava, dati približno tačno rešenje koje je želeo da dobije.

Odista, u trenutku kad senka štapa bude najkraća biće tačno podne, pa će biti dovoljno samo da se prati završetak senke da bi se zapazio trenutak kada će, posle postepenog skraćivanja, opet početi da se izdužuje. Ukosivši štap na suprotnu stranu od sunca Siras Smit je produžio senku, pa će zbog toga menjanje njene dužine moći lakše da se utvrdi. Ukoliko je kazaljka na časovniku duža, utoliko se zbilja može lakše da prati pogledom kretanje njenog vrha. Senka štapa je ovde isto što i kazaljka na časovniku.

Kad je pomislio da je nastupio taj trenutak, Siras Smit je klekao na pesak pa je drvenim kočićima koje je zabadao u pesak počeo da obeležava postepeno smanjivanje senke. Drugovi su nagnuti nad njim sa najvećom napetošću pratili taj rad.

Novinar je držao u ruci svoj hronometar, spreman da zabeleži čas kad senka bude najkraća. Izmeću ostalog, pošto je Siras Smit to izvodio 16. aprila, dan kada se pravo vreme poklapa sa srednjim, čas koji Gedeon Spilet bude zabeležio biće pravo vreme, ono koje će biti tad i u Vašingtonu, što će uprostiti proračunavanje.

U međuvremenu, sunce se lagano kretalo; senka štapa se postepeno smanjivala i kada se Sirasu Smitu učinilo da je ponovo počela da se izdužuje, on je zapitao:

– Koliko je časova?

– Pet časova i jedan minut! – odgovorio je smesta Gedeon Spilet.

Sad je ostalo samo proračunavanje! Ništa nije bilo lakše od toga! Kao što vidimo, izmeću podnevka što prolazi kroz Vašington i podnevka Linkolnovog ostrva, postojala je razlika od okruglo pet časova, a to će reći da je na Linkolnovom ostrvu bilo podne kad je u Vašingtonu bilo pet časova posle podne. Pošto sunce, pri svom prividnom kretanju oko zemlje, pređe jedan stepen za četiri minuta, onda za jedan čas pređe petnaest stepeni. Petnaest stepeni pomnoženo sa pet časova iznosi sedamdeset i pet stepeni.

Dakle, pošto je Vašington na 77 3’ 11” ili bolje reći okruglo sedamdeset i sedam stepeni računajući od Griničkog podnevka,{15} iz toga je proizilazilo da se ostrvo nalazilo sedamdeset sedam više sedamdeset pet stepeni zapadno od Griniča, što znači na sto pedeset drugom stepenu zapadne dužine.

Siras Smit je objavio to rešenje svojim drugovima, pa uzimajući u obzir greške napravljene prilikom posmatranja, kao što je učinio i sa geografskom širinom, mislio je da može da tvrdi kako Linkolnovo ostrvo leži izmeću trideset petog do trideset sedmog uporednika i sto pedesetog do sto pedeset petog podnevka zapadno od Griniča.

Mogućno odstupanje koje je Smit pripisivao greškama učinjenim prilikom osmatranja bilo je, kao što vidimo, pet stepeni u oba pravca, što je na šezdeset milja za svaki stepen moglo stvoriti grešku od trista milja geografske širine ili dužine u odnosu na tačno određeni položaj.

Ali ova zabluda nije mogla da utiče na odluku koju bi naseljenici doneli. Bilo je sasvim očigledno da je Linkolnovo ostrvo toliko udaljeno od svakog kopna ili arhipelaga da se oni ne bi smeli usuditi da tu razdaljinu preću na običnom i krhkom čamcu.

Odista, određivanje njegovog položaja pokazalo je da se ostrvo nalazilo na preko hiljadu i dvesta milja od Tahitija i ostrva arhipelaga Pomotu, na više od hiljadu i osam stotina milja od Novog Zelanda, a na preko četiri hiljade i pet stotina milja od američke obale.

A kada je Siras Smit potražio po svome pamćenju, nikako nije mogao da se seti da je ma kakvo ostrvo u tome delu Tihog okeana označeno na mestu gde je Linkolnovo ostrvo.

GLAVA XV

ZIMOVANJE JE KONAČNO REŠENO. – PITANJE LOVLJENJA. – IZVIÐANJE OSTRVCETA SPASENJA. – LOV NA FOKE. – HVATANJE MRAVOJEDA. – LENJIVAC. – NA KATALONSKI NAČIN. – IZRADA GVOŽÐA. – KAKO SE DOBIJA ČELIK.

Sutradan, 17. aprila, mornar je uputio prve reči Gedeonu Spiletu.

 – Pa, gospodine, – zapitao ga je – šta ćemo danas biti?

 – Ono što se bude svidelo Sirasu – odgovorio je novinar.

Dakle, od ciglara i grnčara što su dotle bili, inženjerovi drugovi će sad postati livci.

Oni su juče, posle ručka stigli u svom istraživanju do rta Čeljusti, udaljenog skoro sedam milja od Odžaka. Tamo se završavao dugi niz duna i zemljište je sve više ličilo na vulkansko. Više to nisu bili visoki granitni bedemi, kao na visoravni Velikog vidika, nego ćudljiva i neobična razuđenost obale koja je uokviravala taj uski zaton između dva rta, sazdanih od mineralnih materija pokuljalih iz vulkana. Kad su obišli taj rt, naseljenici su se vratili natrag i predveče su ušli u Odžake, ali nisu zaspali pre nego štosu konačno rešili da li je trebalo ili ne napustiti Linkolnovo ostrvo.

Bila je to znatna daljina, tih hiljadu i dvesta milja koje su razdvajale ostrvo od arhipelaga Pomotu. Čamac ne bi bio dovoljan da se ona pređe, naročito pred početak hladnog godišnjeg doba. Penkrof je to izrikom izjavio. Pogotovu što je građenje prostog čamca, čak i kad se ima neophodni alat, bio težak posao, a naseljenici nisu imali nikakav alat, trebalo je prvo napraviti čekiće, sekire, kesere, testere, svrdla, rendeta i sve ostalo što je potrebno, a to je zahtevalo prilično vremena. Onda su se rešili da prezime na Linkolnovom ostrvu i da potraže neki ugodniji stan nego što su to Odžaci da bi u njemu proveli zimu.

Pre svega ostalog, trebalo je iskoristiti i gvozdenu rudu čije je naslage inženjer zapazio na više mesta na severozapadnom delu ostrva, i tu rudu pretvoriti bilo u gvožđe, bilo u čelik.

Čisti metali uglavnom se ne nalaze u zemlji. Većinom se nalaze spojeni sa kiseonikom ili sumporom. I od ona dva primerka što ih je Siras Smit bio pokupio, jedan je bio magnetsko gvožđe, neugljenično, a drugi pirit, takozvani sulfid gvožđa. Trebalo je dakle onaj prvi, gvožđev oksid, pročistiti pomoću uglja, što znači osloboditi ga kiseonika da bi se dobilo čisto gvožđe. To pročišćavanje se vrši mešanjem rude sa ugljenom na visokoj temperaturi bilo brzim i lakim »katalonskim načinom«, koji ima to preimućstvo da neposredno pretvara, jednim jedinim postupkom, gvozdenu rudu u gvožđe; bilo načinom visokih peći kojim se ruda pretvara prvo u liv, a zatim liv u gvožđe, oduzimajući mu tri do četiri procenta ugljenika koji je s livom spojen.

Dakle šta je bilo potrebno Sirasu Smitu? Gvožđe a ne liv, i on je morao da pronađe najbrži način pročišćavanja. Uostalom, ruda koju je pronašao bila je vrlo čista i vrlo bogata. Nedaleko od njenih naslaga nalazile su se i površinske naslage kamenog uglja koji su naseljenici već vadili. Otuda je bilo lako prerađivati ovu rudu pošto su potrebne sirovine ležale jedna pored druge.

– Znači, gospodine Sirase, – rekao mu je Penkrof – da ćemo mi prerađivati gvozdenu rudu?

– Da, prijatelju, – odgovorio je inženjer – a zbog toga ćemo prvo morati da počnemo s lovom na foke na onom ostrvcetu, što vam neće biti neugodno.

– Lov na foke! – uzviknuo je mornar okrenuvši se Gedeonu Spiletu. – Znači da su foke potrebne za pravljenje gvožđa?

– Pošto to Siras kaže! – odgovorio je novinar.

Ali inženjer je već bio napustio Odžake i Penkrof se pripremao za lov na foke a da nije dobio drugo objašnjenje.

Uskoro su se Siras Smit, Harbert, Gedeon Spilet, Nab i mornar sastali na žalu, kod jednog mesta gde je na kanalu za vreme oseke bio gaz. Oseka je bila na najnižoj tačci i lovci su mogli da preću kanal a da se više od kolena ne ukvase.

Siras Smit je tada prvi put stupio nogom na ostrvce, dok su njegovi drugovi bili po drugi put, pošto ih je balon najpre onde bacio.

Nekoliko stotina pingvina ih je gledalo bezazlenim okom dok su se iskrcavali. Naoružani batinama, naseljenici su ih lako mogli pobiti, ali oni nisu ni pomišljali na taj dvostruko uzaludni pokolj, zato što je bilo vrlo važno da ničim ne zaplaše vodozemce koji su nedaleko ležali na pesku. Isto tako su pustili na miru izvesnu vrstu vrlo nevinih pingvina, koji su umesto krila imali spljoštene patrljke u obliku peraja obraslih krljušastim perjem.

Naseljenici su se dakle oprezno uputili ka severnom rtu, koračajući po tlu prorešetanom omanjim udubljenjima koja su bila mnogobrojna gnezda vodenih ptica. Oko ivice ostrvceta pojavljivale su se velike crne tačke koje su plutale po vodi. Kao da se neko grebenje kreće.

To su bili vodozemci koje je trebalo uhvatiti. Morali su ih pustiti da iziđu na suvo jer su se zbog uzanih karlica, kratke zbijene dlake, vretenastog oblika i izvrsnog plivanja, ove foke teško mogle uhvatiti u vodi, dok su im na zemlji kratka stopala sa opnama izmeću prstiju dopuštala samo da sporo gamižu.

Penkrof je poznavao navike ovih vodozemaca, pa je posavetovao da pričekaju dok se oni ne ispruže na pesku, pod sunčevim zracima koji će ih ubrzo duboko uspavati. Tada će se oni razmestiti tako da im preseku odstupnicu i da im zadaju udarce po njušci.

Lovci su se dakle sakrili iza stena na obali i nemo su čekali.

Prošao je ceo čas pre no što su foke izašle da se promeškolje na pesku. Izbrojali su njih pet-šest. Penkrof i Harbert su se onda odvojili od drugova da bi zaobišli ostrvcetov jezičak tako da s leđa napadnu foke i preseku im odstupnicu. Za to vreme su Siras Smit, Gedeon Spilet i Nab puzali duž stena i šunjali se ka budućem razbojištu.

Odjednom, mornar se svom dužinom ispravio. Penkrof je kriknuo. Inženjer i njegova dva druga su se svom brzinom bacili između mora i foka. Dve životinje, silovito udarene, ostale su mrtve na pesku, ali druge su uspele da stignu do mora i da otplivaju ka pučini.

– Izvolite, gospodine Sirase, tražene foke! – rekao je mornar prilazeći inženjeru.

– Odlično, – odgovorio je Siras Smit – od njih ćemo napraviti kovačke mehove.

– Kovačke mehove! – uzviknuo je Penkrof. – Nema šta, ove su foke zaista srećne!

Zbilja je za preradu rude neophodna sprava za duvanje, pa je inženjer smislio da tu spravu napravi od kože tih vodozemaca. Bile su srednjeg uzrasta, jer im dužina nije bila veća od šest stopa, a glava im je bila kao u psa.

Pošto je bilo nepotrebno da se natovare tolikim teretom kao što su bile te dve životinje, Nab i Penkrof su odlučili da ih na licu mesta oderu, dok Siras Smit i novinar budu obilazili ostrvce.

Mornar i crnac su spretno obavili taj posao, pa je posle tri časa Siras Smit imao na raspolaganju dve fokine kože koje je nameravao da upotrebi u sirovom stanju, bez ikakvog štavljenja.

Naseljenici su morali da pričekaju ponovnu oseku, pa su se preko kanala vratili u Odžake.

Nije bio nimalo lak posao razapeti te kože na drvene ramove koji su trebalo da ih održe u tom rastegnutom stanju, onda ih zašiti biljnim vlaknima tako da se u njih može sabiti vazduh, a da ne bude mnogo odušaka. Trebalo je u više mahova na tome raditi. Siras Smit je imao samo dva sečiva koja su dobili od Topove ogrlice, no on je bio toliko vešt a drugovi su mu tako umešno pomagali, tako da se posle tri dana pribor male naseobine uvećao jednom spravom za duvanje koja je trebalo da ubacuje vazduh u rudu kad ova bude izložena toploti, neophodnoj za uspeh posla.

Dvadesetog aprila, već od jutra, počelo je »livničko doba« kako je to novinar zapisao u svoju beležnicu. Kao što znamo, inženjer se odlučio da taj posao obavlja na samom nalazištu uglja i rude. A po njegovim zapažanjima ta nalazišta su bila smeštena u podnožju severozapadnih ogranaka Franklinovog brega, što znači na daljini od šest milja. Prema tome su morali da ne misle na svakodnevni povratak u Odžake i zbog toga su se složili da mala naseobina na mestu logoruje pod jednom kolibom od granja, tako da bi se značajni pothvat danju i noću obavljao.

Pošto su to odlučili, pošli su u zoru. Nab i Penkrof vukli su na nekakvom pleteru spravu za duvanje i izvesnu količinu biljne i životinjske hrane koju će, uostalom, obnavljati na putu.

Išli su putem kroz Jakamarsku šumu koju su presekli od jugoistoka ka severozapadu i to kroz njen najveći gustiš. Morali su da krče sebi put koji im je posle služio kao najneposrednija veza izmeću Velikog vidika i Franklinovog brega. Drveće iz već poznatih vrsta bilo je veličanstveno. Harbert je ukazivao na još neko novo drveće, između ostalog i na dragonije, koje je Penkrof posprdno krstio »naduveni praziluk«, jer uprkos svojoj visini i veličini one su bile iz istog rola kao i ljiljani, znači lukovice kao i aršlama, vlašac ili špargla Ove dragonije imale su drvenasto korenje koje je izvrsnog ukusa kad se skuva a od prevrelog korenja pravi se vrlo ukusno piće. Nabrali su dosta tog korenja.

Ovo putovanje kroz šumu bilo je dugo. Trajalo je čitav dan, ali to im je dopustilo da posmatraju životinje i biljke. Top se naročito bavio životinjama, trčao je kroz travu i žbunje, odreda je nagonio u bekstvo sve vrste divljači. Harbert i Gedeon Spilet ubili su strelom dva kengura i još neku životinju koja je ličila i na ježa i na mravojeda: na prvog zato što se savijala u klupko i kostrešila bodlje, na drugog zato što je imala dugačke nokte za zarivanje, dugu i tanku njušku koja se završavala ptičjim kljunom i jezik joj je bio rastegljiv i načičkan sitnim bodljikama koje su joj služile da zakači bube.

– A kada bude bila u loncu, – sasvim prirodno je primetio Penkrof – na šta će ličiti?

– Na izvrsno parče govedine – odgovorio je Harbert.

– Nećemo ništa više od nje tražiti – odgovorio je mornar.

Tokom te šetnje primetili su nekoliko divljih veprova, koji uopšte nisu pokušavali da napadnu malu družinu, a nije izgledalo da će naići na druge opasne zveri kada se, u jednom gustom grmlju, na nekoliko koraka od sebe, novinaru učinilo da vidi izmeću donjih grana jednog drveta neku životinju za koju je pomislio da je medved i koju je počeo spokojno da crta. Na veliku sreću Gedeona Spileta, životinja o kojoj je reč uopšte nije pripadala onoj opasnoj porodici tabanaša. Bio je to samo jedan »kula«, poznatiji kao »lenjivac«, otprilike kao oveće pseto, nakostrešene dlake i prljave boje, sa šapama naoružanim jakim kandžama što mu je dopuštalo da se vere uz drveće i da se hrani lišćem. Pošto su utvrdili ko je dotična životinja i pošto je uopšte nisu uznemirili na njenom poslu, Gedeon Spilet izbrisao je natpis »medved« na svom crtežu i stavio »kula«, pa su zatim produžili putovanje.

U pet časova posle podne, Siras Smit je dao znak da se zaustave. On je sad bio izvan šume, na početku onih moćnih ogranaka koji su na istoku podupirali Franklinov breg. Nekoliko stotina koraka dalje tekao je Crveni potok i prema tome voda za piće nije bila daleko.

Odmah su pristupili uređenju konačišta. Za manje od jednog časa, na ivici šume, izmeću drveća, jedna koliba od granja pomešana sa lijanama i oblepljena glinastim blatom, nudila je prilično ugodno sklonište. Geološka istraživanja odložili su za sutra. Spremali su večeru, pred kolibom je plamtela dobra vatra, ražanj se okretao, a u osam časova, pošto su ostavili jednog da bdi na straži i da čuva vatru u slučaju da neka opasna zver luta u okolini, naseljenici su čvrsto spavali.

Siras Smit je, 24. aprila, u pratnji Harberta, pošao da traži ona zemljišta starijeg porekla, na kojima je već otkrio jedan primerak rude. Stigao je do površinske naslage, skoro kraj samog izvora potoka, u podnožju bočne osnove jednog od onih severoistočnih obronaka. Vrlo bogata gvožđem i obvijena lako topljivom jalovinom, ova ruda je savršeno odgovarala onom načinu pročišćavanja koji je inženjer mislio da upotrebi, što znači katalonskom načinu, ali uprošćenom, kao što se to radi na Korzici.

U stvari, pravi katalonski način zahteva izgradnju peći sa slivnicima, delovima gde se skuplja rastopljeno gvožđe, u koje se naizmenično stavljaju naslage rude i ugljena pa se tako vrši pročišćavanje. Ali Siras Smit je nameravao da to izbegne i hteo je sasvim prosto da napravi od rude i ugljena kao neku kockastu gomilu u čiju će sredinu pomoću svog meha da ubacuje vazduh. Taj postupak su verovatno koristili u preistorijsko vreme prvi livci na svetu. Dakle, ono što su uspeli da učine Adamovi unuci, što im je naročito uspevalo u krajevima bogatim rudom i gorivom, moglo je isto tako samo da uspe u okolnostima u kojima su se nalazili naseljenici Linkolnovog ostrva.

I rudu i kameni ugalj su lako i nedaleko odatle nakupili, sa površine zemljišta. Prethodno su rudu isitnili u male komade i rukama je očistili od nečistoće kojom je bila obmotana. Onda su napravili naizmeničnu gomilu od uglja i rude, onako kao što to čine ugljari sa drvima od kojih hoće da naprave drveni ugalj. Na taj način, pod dejstvom iz meha ubacivanog vazduha, ugalj se morao da pretvori u ugljenu kiselinu, zatim u ugljeni oksid, koji će se spojiti sa oksidom iz gvožđa i prema tome će iz gvožđa oduzeti kiseonik.

Tako je inženjer i postupio. Meh od fokine kože čiji se kraj završavao jednom cevčicom od pečene zemlje, prethodno napravljenom u grnčarskoj peći, bio je smešten pored gomile rude. Pokretan mehanizam koji se sastojao od drvenog rama, užadi od biljnih vlakana i pretega, meh je ubacivao u gomilu rude količinu vazduha koji je, dok je istovremeno pojačavao toplotu, pomagao hemijskom preobražavanju koje je trebalo da proizvede čisto gvožđe.

Posao je bio težak. Trebalo je sve strpljenje, sva domišljatost naseljenika da bi se dobro izveo; ali najzad je posao uspeo i konačni ishod bila je grudva gvožđa u sunđerastom stanju, koju je sada trebalo udarati i pritiskati, znači kovati, da bi se iz nje isterala rastopljena jalovina. Tad se jasno pokazalo koliko je tim nepripremljenim kovačima nedostajao pravi čekić; ali na kraju krajeva, oni su bili u istim uslovima u kojima je bio prvi livac na svetu, pa su i oni uradili onako kao što je i on morao da radi.

Nataknuta na batinu, prva grudva poslužila je za bat da bi iskovala drugu na granitnom nakovnju, pa su tako uspeli da dobiju grub ali upotrebljiv metal.

Najzad, posle mnogo napora i zamora, 25. aprila, bilo je iskovano više gvozdenih šipki koje su prerađene u razno oruđe, klešta, mašice, pijuke, budake i druge alate za koje su Penkrof i Nab izjavili da su pravi dragulji.

Ali ovaj metal nije mogao tako mnogo da im posluži kao čisto gvožđe već pre kao čelik. A on se dobija iz spoja gvožđa sa ugljenom, bilo da se livu oduzme suvišak uglja, bilo da se kovu doda ugalj koji mu nedostaje. Prvi se dobija smanjivanjem ugljena u livu i daje prirodan ili prečišćen čelik, a drugi se dobija ugljenisanjem gvožđa i daje najčvršći čelik.

Siras Smit je želeo da izradi radije ovaj drugi čelik pošto je imao čisto gvožđe. On je u tome uspeo zagrevajući metal sa ugljenom prašinom u jednom levku od vatrostalne zemlje.

Onda je taj čelik koji se može i zagrejan i hladan da kuje, obradio čekićem. Nab i Penkrof, umešno vođeni, napravili su oštrice za sekire koje su usijali pa ih zatim naglo zagnjurili u hladnu vodu i tako dobili odlično prekaljen alat.

Razume se da su i druga oruđa u prilično grubom obliku bila napravljena: oštrice za rendeta, sekire, sekirice, čelične trake koje su se pretvorile u testere, stolarske makaze, zatim pijuci, lopate, trnokopi, čekići, klinci i slično.

Najzad, 5. maja, bilo je završeno prvo livničko doba, kovači su se vratili u Odžake, a sledeći poslovi će ih uskoro pretvoriti u neke nove zanatlije.

GLAVA XVI

PONOVNO RAZMATRANJE PITANJA STANOVANJA. – PENKROFOVE MAŠTARIJE. – ISTRAŽIVANJE NA SEVERU JEZERA. – SEVERNA IVICA VISORAVNI. – ZMIJE. – KRAJ JEZERA. – TOPOVA UZNEMIRENOST. – TOPOVO PLIVANJE. – PODVODNA BITKA. – DUGONG.

Bio je 6. maj, taj dan odgovara 6. novembru na severnoj zemljinoj polulopti. Nebo se zamagljivalo već nekoliko dana pa su se nametale neke mere u pogledu zimovanja. Pa ipak, temperatura se još nije osetno snizila i kad bi mogao Celzijusov toplomer da se donese na Linkolnovo ostrvo, on bi još pokazivao srednju temperaturu od deset do dvanaest stepeni iznad nule. Ova srednja temperatura nije morala da iznenađuje, pošto je Linkolnovo ostrvo bilo vrlo verovatno izmeću trideset petog i četrdesetog uporednika, i prema tome moralo je odgovarati na južnoj zemljinoj polulopti istim klimatskim uslovima Sicilije ili Grčke na severnoj polulopti. Ali isto tako kao što Grčka i Sicilija mogu da imaju jake hladnoće sa snegom n ledom, isto tako će Linkolnovo ostrvo nesumnjivo pretrpeti, u doba kad je zima na vrhuncu, izvesna snižavanja temperature protiv kojih je bilo mudro blagovremeno se opskrbiti.

U svakom slučaju ako hladnoća još nije pretila, kišno doba je bilo blizu, a na ovom usamljenom ostrvu, usred Tihog okeana, izloženom svim nepogodama sa pučine, loše vreme moralo je biti često i verovatno užasno.

Prema tome pitanje ugodnijeg stanovanja nego što je to u Odžacima moralo je ozbiljno da se razmotri i brzo reši.

Naravno da je Penkrof imao neku naklonost za ovo sklonište koje je on otkrio; ali je sasvim shvatao da je trebalo potražiti neko drugo. Jedanput je već more pohodilo Odžake, u okolnostima kojih se sećamo, pa se nisu mogli ponovo izložiti sličnoj neugodnosti.

– Uostalom, – dodao je Siras Smit koji je tog dana razgovarao o tome sa svojim drugovima – mi treba da preduzmemo i neke mere predostrožnosti.

– Zašto? Ostrvo je nenaseljeno – rekao je novinar.

– To je verovatno – odgovorio je inženjer – mada ga mi nismo još u celini istražili; ali ako se nijedno ljudsko biće ne nalazi na njemu, bojim se da ostrvo zato obiluje opasnim životinjama. Bilo bi dakle mudro da se zaštitimo od nekog mogućeg napada i da niko od nas ne bude primoran da svake noći stražari da bi održao vatru na ognjištu. A zatim, prijatelji, treba sve predvideti. Mi smo ovde u jednom delu Tihog okeana koji često pohađaju malajski gusari.

– Šta, – rekao je Harbert – na ovolikoj daljini od svakog kopna?

– Da, dete moje, – odgovorio je inženjer – ti gusari su smeli mornari kao što su i opasni zločinci i prema tome mi treba da preduzmemo neke mere.

– Znači, – odgovorio je Penkrof – mi ćemo se utvrditi protivu dvonožnih i četvoronožnih divljaka. Ali, gospodine Sirase, zar ne bi bilo bolje da istražimo u svim njegovim delovima ostrvo pre nego što išta preduzmemo?

– To bi bilo bolje, – dodao je Gedeon Spilet – jer ko zna nećemo li na suprotnoj obali pronaći jednu od tih pećina koje smo na ovoj ovde uzaludno tražili?

– To je istina, – odgovorio je inženjer – ali vi zaboravljate, prijatelji, da mi moramo da se smestimo u blizini tekuće vode i da, sa vrha Franklinovog brega, mi nismo na zapadu primetili ni potok ni reku. Ovde, naprotiv, mi se nalazimo izmeću Zahvalnosti i Grantovog jezera, tu znatnu prednost ne treba odbaciti. I pogotovo što ova ka istoku okrenuta obala, nije kao ona suprotna izložena pasatima koji duvaju sa severozapada na ovoj zemljinoj polulopti.

– Onda, gospodine Sirase, – dodao je mornar, – sagradimo jednu kuću na obali jezera. Sad nam ne nedostaju ni opeke, ni oruđe. Posle toga što smo bili ciglari, grnčari, livci, kovači, zar nećemo, vraga, umeti da budemo i zidari!

– Da, prijatelju, ali pre nego što se budemo odlučili, valja malo potražiti. Stan koji je priroda sama snabdela uštedeo bi nam dosta posla, a sem toga on bi nam pružio bezbednije sklonište, jer bi ono bilo i spolja i iznutra bolje branjeno od neprijatelja.

– Zaista. Sirase, – odgovorio je novinar – ali mi smo već ispitali ceo granitni bedem na obali i nismo našli nijednu rupu, čak ni pukotinu!

– Ne, nijednu! – dodao je Penkrof. – Ah! Kad bismo mogli da izdubimo jedan stan u toj zidini, na izvesnoj visini tako da je izvan domašaja napada, to bi bilo nešto što tražimo! Ja već sad zamišljam to pročelje koje gleda na more, sa pet-šest soba…

– I sa prozorima radi osvetljenja! – rekao je smejući se Harbert.

– I sa stepenicama da bi se do njega popeli! – dodao je Nab.

– Smejte se, – uzviknuo je mornar – a zašto da ne? Što je to toliko nemoguće što ja predlažem? Zar nemamo pijuke i budake? A zar gospodin Siras ne bi znao da napravi barut za razbijanje stena? Zar ne, gospodine Sirase, da ćete vi napraviti barut onoga dana kad nam bude bio potreban?

Siras Smit je slušao oduševljenog Penkrofa kako izlaže svoje pomalo zanesenjačke planove. Bušiti tu granitnu masu, čak minama, bio bi herkulovski posao i čovek se istinski mogao ljutiti što priroda već nije uradila najteži deo tog posla. Ali, inženjer je odgovorio mornaru samo time što mu je predložio da pažljivije ispita granitni bedem, od ušća reke do onog ugla gde se na severu završavao.

Stoga su izašli i sa krajnjom brigom, na dužini od otprilike dve milje, izvršili su istraživanje. Ali ni na jednom mestu ta zidina, kao iz komada i prava, nije pokazivala bilo kakvu šupljinu. Gnezda divljih golubova koji su letuckali po granitnom vrhu, u stvari su bile samo izbušene rupe po grebenu i nepravilno izrezanom rubu granitne litice.

Bila je to neprijatna okolnost i nije trebalo uopšte ni pomisliti da se buši taj masiv ni sa pijukom ni sa barutom da bi se u njemu napravilo dovoljno udubljenje. Slučaj je hteo da je u svom delu ovog pribrežja Penkrof pronašao jedino sklonište kako-tako osposobljeno za stanovanje, znači Odžake, koje je međutim sad trebalo napustiti.

Kad su završili ispitivanje naseljenici su se nalazili tada na severnom uglu zidine, gde se ona završavala onim izduženim padinama koje su se na žalu gubile. Od tog mesta do njene krajnje granice na zapadu, litica je bila samo kao neka gomila, debela naslaga kamenja, zemlje i peska, sjedinjena biljkama, šibljem i travom, i samo pod nagibom od četrdeset pet stepeni. Granit je ovde-onde još štrčao i virio oštrim šiljcima kao hridine. Na toj planini omanje skupine drveća su se stepenasto ređale a prilično gusta trava ju je prekrivala. Ali biljni svet je tu prestajao i duga peščana ravnica koja je počinjala od podnožja padine pružala se do obale.

Ne bez razloga, Siras Smit je pomislio da se suvišak vode iz jezera morao na toj strani izlivati u obliku vodopada. Zbilja, višak vode iz Crvenog potoka morao je neminovno da se gubi na nekom mestu. A inženjer nije još otkrio to mesto, ni na jednom delu već istražene obale, to znači od ušća potoka na zapadu do Velikog vidika.

Stoga je inženjer predložio svojim drugovima da se popnu uz padinu koju su maločas posmatrali i da se preko uzvišica vrate do Odžaka ispitujući uz put severne i istočne obale jezera.

Predlog je bio prihvaćen i za nekoliko minuta, Harbert i Nab su stigli na gornju visoravan. Siras Smit, Gedeon Spilet i Penkrof su ih odmerenijim koracima pratili.

Na dve stotine koraka, lepo vodeno platno blistalo je kroz lišće, pod sunčevim zracima. Predeo je bio čaroban u ovom kraju. Drveće, požutelih boja, u čudesnim se skupinama izlagalo pogledu. Nekoliko ogromnih starih stabala, oborenih starošću, jasno su se isticala svojom crnkastom korom na zelenkastoj prostirci koja je pokrivala tle. Tu je kreštao ceo jedan svet blistavih kakadua kao istinske pokretne prizme, koje su skakutale sa jedne na drugu granu. Reklo bi se da je svetlost dovde stizala samo u duginim bojama pošto bi se prelamala kroz te neobične grane.

Naseljenici su zaobišli ivicu visoravni, umesto da se neposredno spuste do severne obale jezera, tako da stignu do ušća potoka, na njegovu levu obalu. To je bio zaokret više od milju i po. Šetnja je bila laka, jer je široko razmaknuto drveće, dopuštalo da se izmeću njega slobodno prolazi. Jasno se osećalo da tu nastaje granica plodne oblasti, i ovde je rastinje bilo manje bujno nego u svim delovima koji se nalaze izmeću potokovog sliva i Zahvalnosti.

Siras Smit i njegovi drugovi su koračali sa izvesnom obazrivošću po tom za njih novom zemljištu. Jedino oružje su im bili lukovi, strele i batine okovane šiljatim gvožđem. Međutim, ni jedna divlja zver se nije pokazala i bilo je verovatno da te životinje radije obitavaju u gustim šumama na jugu; ali naseljenici su imali neprijatno iznenađenje kad su primetili Topa kako se zaustavio pred jednom povelikom zmijom koja je imala četrnaest do petnaest stopa dužine. Nab ju je dokusurio udarcem batine. Siras Smit je ispitao zmiju i izjavio da nije otrovna jer je pripadala vrsti barskih zmija kojima se urođenici hrane u Južnom Novom Velsu, u Australiji. Ali je bilo verovatno da tu postoje i druge zmije čiji je ujed smrtonosan kao što su gluve guje, sa rakljastim repom, koje se pod nogom uspravljaju, ili one krilate zmije sa dva zaušnjaka što im omogućava da se izvanrednom brzinom ustremljuju. Pošto je prošao prvi trenutak iznenađenja, Top se dao u lov za gmizavcima sa upornošću koja je morala izazvati strah za njega. Zbog toga ga je njegov gospodar stalno dozivao.

Ubrzo su stigli do ušća Crvenog potoka, do mesta gde se on uliva u jezero. Istraživači su poznali ono mesto na suprotnoj obali koje su već posetili kad su silazili sa Franklinovog brega. Siras Smit je utvrdio da je količina vode u potoku bila znatna; bilo je dakle sigurno da negde postoji mesto koje je priroda stvorila kao odvod za suvišak vode u jezeru. Taj odvod je trebalo pronaći, jer je on nesumnjivo morao imati neki pad čiju bi mehaničku snagu mogli da iskoriste.

Naseljenici su koračali kako je ko hteo ali nisu se suviše jedan od drugog udaljavali, i sad su pošli da zaobiđu obalu jezera koja je bila vrlo strma. Voda je izgledala veoma bogata ribom i Penkrof se čvrsto zarekao da će napraviti nekoliko ribolovnih sprava da bi mogao da lovi u jezeru.

Trebalo je najpre obići oštar severoistočni jezičak. Mogli bi da pretpostave da se izlivanje vode obavlja na tom mestu, jer je taj kraj jezera skoro doticao ivicu visoravni. Ali tamo nije bilo ništa, i naseljenici su produžili da istražuju obalu koja je, posle neosetne krivine, opet uporedo bila sa morskom obalom.

Na toj strani jezerska obala je bila manje pošumljena, ali nekoliko tamo-amo prošaranih skupina drveća uvećavale su živopisnost predela. Grantovo jezero se tad u celom svom prostranstvu pojavilo i nikakav vetrić nije nabirao površinu njegove vode Zalazeći u žbunje, Top je nagonio na let jata različitih ptica, koje su Gedeon Spilet i Harbert pozdravljali svojim strelama. Dečak je čak veoma vešto pogodio jednu od tih krilatica i ona je pala usred barske trave. Top se ustremio na nju i doneo je jednu lepu pticu plivačicu, škriljaste boje, sa kratkim kljunom i veoma razvijenom čeonom zvezdom, sa prstima proširenim izrezuckanom ivicom, s krilima oivičenim belim pervazom. Bila je to sarka, kao oveća jarebica, i pripadala je grupi dugonogih ptica koja je prelaz između reda štakara i plivačica. Sve u svemu bedna divljač i skoro neukusna. Ali Top će verovatno biti manji probirač od svojih gospodara, pa su se dogovorili da sarku ostave njemu za večeru.

Naseljenici su onda produžili istočnom obalom jezera i uskoro su stigli do onog dela koji su već poznavali. Inženjer je bio veoma iznenađen, pošto uopšte nije video nikakav znak oticanja suviška vode. Novinar i mornar su sa njim razgovarali, a on im uopšte nije prikrivao svoje čuđenje.

U tom trenutku Top, koji je dotle bio sasvim miran, počeo je da pokazuje znake uznemirenosti. Bistra životinja trčkala je tamo-amo po obali, onda bi se odjednom zaustavila i sa uzdignutom šapom gledala u vodu kao da vreba neku nevidljivu divljač; zatim je lajao besno, kao da vreba, i onda bi odjednom zaćutao.

U početku ni Siras Smit ni njegovi drugovi nisu uopšte obraćali pažnju na ovo Topovo ponašanje. Ali uskoro je lajanje psa toliko učestalo da se inženjer počeo tim da zaokuplja.

– Šta je to, Tope? – pitao je on.

Pas je u nekoliko skokova bio kod svog gospodara i pokazivao istinsku uznemirenost, a onda se ponovo bacao ka obali. Zatim je odjednom skočio u jezero.

– Ovamo, Tope! – viknuo je Siras Smit koji nije želeo da pusti svog psa da se izloži nečemu nepoznatom u toj sumnjivoj vodi.

– Šta se to tamo dole dešava? – zapitao je Penkrof ispitujući površinu jezera.

– Mora da je Top osetio nekog vodozemca – odgovorio je Harbert.

– Verovatno nekog aligatora? – rekao je novinar.

– Ne verujem u to, – odgovorio je Siras Smit – aligatori se sreću samo u oblastima manje geografske širine.

U međuvremenu, Top se bio na poziv svog gospodara vratio i izišao na obalu, ali nije mogao da miruje; vrteo se usred visoke trave i kao da ga je nagon vodio da goni neko nevidljivo biće koje se ušunjalo u jezersku vodu, pa je išao tik ivice. A međutim, voda je bila mirna i nijedna se bora nije pomakla na njenoj površini. Više puta naseljenici su se zaustavljali pored obale i pažljivo posmatrali. Ništa se nije pojavilo. Bila je u tome neka tajna.

Inženjer je bio veoma radoznao.

– Nastavimo do kraja ovo istraživanje – rekao je on.

Posle pola časa oni su svi stigli na jugoistočni zavijutak jezera i opet su bili na samoj visoravni Velikog vidika. Na tom mestu ispitivanje jezerskih obala moglo se smatrati kao završeno a, ipak, inženjer nije mogao da otkrije kada i kako se izlivao suvišak vode.

– Pa ipak, taj odvod postoji, – ponavljao je on – a pošto se ne primećuje spolja, on mora da je izdubljen u unutrašnjosti granitnog masiva na obali!

– Ali kakav značaj pripisujete tom saznanju, dragi Sirase? – zapitao je Gedeon Spilet.

– Prilično veliki, – odgovorio je inženjer – jer ako se to izlivanje vrši kroz granitnu stenu onda je moguće da se onde nalazi neka šupljina koju bi lako bilo posle odvraćanja vode osposobiti za stanovanje.

– Ali zar nije moguće, gospodine Sirase, da voda otiče po samom jezerskom dnu, – rekao je Harbert – i da nekim podzemnim tokom odlazi u more?

– To zbilja može da bude, – odgovorio je inženjer – a ako je to tako onda ćemo mi biti primorani da sami sagradimo našu kuću, pošto nam priroda nije olakšala ni početne radove.

Stoga su se naseljenici spremali da pređu visoravan da bi stigli do Odžaka, jer je bilo već pet časova po podne, kada je Top ponovo pokazao znake uznemirenosti. Izbezumljeno je lajao i pre nego što ga je gospodar mogao da zadrži, on je po drugi put skočio u jezero.

Svi su potrčali ka obali. Pseto je bilo već daleko dvadesetak stopa i Siras Smit ga je živo dozivao, kada je jedna ogromna glava izronila iz vode koja na tom mestu nije izgledala tako duboka.

Harbert je smesta poznao vrstu vodozemca kojoj je pripadala ta kupasta glava sa velikim očima i ukrašena dugačkim svilastim dlakama kao brkovima.

– Morska krava! – uzviknuo je on.

To nije bila morska krava nego jedan uzorak iz te vrste, koji pripada redu kitova i koji se zove »dugong«, jer su mu nozdrve u gornjem delu njuške bile otvorene.

Ogromna životinja se ustremila na psa koji je uzalud hteo da joj umakne vraćajući se ka obali. Gospodar mu nije mogao ništa da učini da ga spase i pre nego što su se Gedeon Spilet ili Harbert i setili da napnu svoje lukove, Topa je zgrabio dugong i on je iščezao pod vodom.

Sa okovanom budžom u ruci, Nab je hteo da se baci u pomoć psu, rešen da napadne tu ogromnu životinju u njenoj sopstvenoj životnoj sredini.

– Ne, Nabe! – rekao je inženjer zadržavši svog hrabrog slugu.

U međuvremenu pod vodom se odvijala bitka, neobjašnjiva bitka, jer u ovim uslovima Top nije očigledno mogao da se odupire, bitka koja je morala biti strašna, što se videlo po ključanju na površini, bitka, najzad, koja je mogla samo da se svrši smrću psa! Ali odjednom, usred jednog koluta od pene, videli su kako se Top ponovo pojavljuje. Bio je odbačen nekom nepoznatom silom u vazduh i on se uzdigao za deset stopa iznad jezerske površine, ponovo pao usred duboko zamućene vode i uskoro se popeo na obalu bez ozbiljnih rana, čudesno spasen.

Siras Smit i njegovi drugovi su se s nerazumevanjem gledali. Okolnost još manje objašnjava! Kao da se bitka dalje nastavljala pod vodom. Verovatno je dugong napadnut od neke moćne životinje i posle toga što je pustio psa, sad se tukao za sebe samog.

Ali to nije trajalo dugo. Voda se zacrvenela od krvi i dugongovo telo je izronilo iz krvave površine koja se lagano širila i uskoro se nasukalo na malom žalu južne okuke na jezeru.

Naseljenici su potrčali ka tom mestu. Dugong je bio mrtav. Bila je to ogromna životinja duga petnaest do šesnaest stopa i koja mora da je bila teška jednu i po do dve tone. Na njegovom vratu širila se rana koja kao da je bila naneta nekim oštrim sečivom.

Kakav je to dakle vodozemac mogao tim strašnim udarcem, da uništi ogromnog dugonga? Niko to nije mogao reći i, veoma zaokupljeni ovim događajem, Siras Smit i njegovi drugovi vratili su se u Odžake.

GLAVA XVII

POSETA JEZERU. – PUTOKAZ VODENE STRUJE. – PLANOVI SIRASA SMITA. – DUGONGOVO SALO. – KORIŠTENJE ŠKRILJASTOG PIRITA. – GVOŽÐEV SULFAT. – KAKO SE GLICERIN PRAVI. – SAPUN. – ŠALITRA. – SUMPORNA KISELINA. – AZOTNA KISELINA. – NOVI VODOPAD.

Sutradan, 7. maja, Siras Smit i Gedeon Spilet, pošto su ostavili Naba da spremi ručak, stigli su na visoravan Velikog vidika, dok su Harbert i Penkrof išli uz reku da bi obnovili zalihu drva.

Inženjer i novinar su vrlo brzo stigli do onog malog žala, na južnom jezičku jezera, i na koji se vodozemac nasukao. Već su se cela jata ptica oborila na tu mesnatu gomilu i morali su da ih kamenicama poteraju, pošto je Siras Smit želeo da sačuva dugongovo salo i da ga iskoristi za potrebe naseobine. A životinjino meso ih je moglo da snabde izvrsnom hranom, pošto se ono u izvesnim indonežanskim oblastima posebno odvaja samo za trpezu urođeničkih vladara. Ali to je bio Nabov posao.

Siras Smit je u tom trenutku imao u glavi druge misli. Sinoćni događaj se uopšte nije izbrisao iz njegove svesti i nije prestajao da ga zaokuplja. Želeo je da pronikne u tajnu te podvodne bitke i da sazna koji je saplemenik mastodonata ili nekih drugih morskih čudovišta zadao dugongu onu tako čudnu ranu.

Stajao je dakle tu, na ivici jezera, gledao, posmatrao, ali ništa se nije pojavljivalo ispod mirne vode, koja je svetlucala na prvim sunčevim zracima.

Voda je bila plitka kraj tog malog žala na kome je ležalo dugongovo telo; ali počev od tog mesta jezersko dno se malo-pomalo spuštalo i bilo je verovatno da je na sredini dubina morala biti znatna. Jezero se moglo smatrati kao neka široka levkasta posuda koja se punila vodom iz Crvenog potoka.

– Pa, Sirase, – zapitao je novinar – izgleda mi da voda ne odaje ništa sumnjivo?

– Ne, dragi Spilete, – odgovorio je inženjer – i zaista ne znam kako da objasnim jučerašnji događaj!

– Ne mogu a da bar ne priznam, – nastavio je Gedeon Spilet – da je rana zadata vodozemcu čudna, a još manje bih mogao da objasnim kako se to zbilo da je Top onako snažno bio izbačen iz vode? Da čovek prosto poveruje kako ga je mogla samo neka moćna ruka da zakovitla i tako hitne pa da je naoružana kamom ta ista ruka zatim zadala smrt dugongu!

– Da – odgovorio je inženjer koji je postao zamišljen. – Ima u tome nešto što ne mogu da razumem. Ali zar vi isto tako možete da razumete, dragi Spilete, kako sam se to ja sam spasao, kako sam mogao da se otmem iz talasa i da pređem na dune? Ne možete, zar ne? Ja i u tome slutim neku tajnu koju ćemo nesumnjivo otkriti jednoga dana. Posmatrajmo dakle, ali ne obazirimo se mnogo pred našim drugovima povodom tih neobičnih događaja. Zadržimo naše primedbe za sebe i gledajmo svoje poslove.

Kao što znamo, inženjer još nije otkrio kuda je oticao suvišak jezerske vode, ali kako nigde nije video nikakav znak prelivanja preko obale, neophodno je morao da postoji negde nekakav odliv. Dakle Siras Smit se prilično iznenadio što je baš tada primetio jednu prilično jaku vodenu struju koja se na tom mestu jasno izdvajala. Bacio je nekoliko parčadi drveta i video je kako se oni upućuju ka južnoj jezerskoj okuci. Pratio je tu struju, idući uz obalu, i stigao do južnog jezička na jezeru.

Onde se stvaralo kao neko ulegnuće na vodi, kao da se ona iznenadno gubila kroz neku pukotinu u zemljištu.

Siras Smit je prislonio uvo uz samu površinu jezera i vrlo je razgovetno čuo šum nekog podzemnog pada.

– Ovuda se, – rekao je on uspravljajući se – ovuda se voda odliva, ovuda, nesumnjivo da ona teče kroz neki šuplji prolaz u granitnoj steni i uliva se u more, kroz neku šupljinu koju ćemo mi umeti da iskoristimo za nas! Pa lepo! ja ću to saznati.

Inženjer je odsekao jednu dugačku granu, zgulio joj je lišće i zaronio ju je kod ugla dveju obala i tako otkrio da tu postoji široko razjapljena rupa samo na stopu ispod vodene površine. Ta rupa je bila ždrelo odvoda dotle uzalud traženog i snaga vodene struje je tu bila takva da se grana otrgnula iz inženjerovih ruku i nestala.

– Sad se više ne može sumnjati – ponovio je Siras Smit. – Ovde je ždrelo odvoda a ja ću osloboditi to ždrelo.

– A kako? – zapitao je Gedeon Spilet.

– Ako se visina jezerske vode za tri stope snizi.

– A kako da se snizi njena visina?

– Otvaranjem drugog izlaza, šireg od ovoga.

– Na kom mestu, Sirase?

– Na onom kraju jezerske obale, koji se najviše približava morskoj obali.

– Ali to je granitna obala! – primetio je novinar.

– Pa lepo, – odgovorio je Siras Smit – ja ću dići u vazduh taj granit, a voda će se oticanjem sniziti toliko da će otkriti to ždrelo…

– I napraviće vodopad padajući na morsko žalo – dodao je novinar.

– Vodopad koji ćemo mi iskoristiti! – odgovorio je Siras. – Hajdete, hajdete!

Inženjer je povukao svog druga koji je toliko verovao Sirasu Smitu da uopšte nije sumnjao da će taj poduhvat uspeti. A ipak kako da se provali ta granitna obala, kako bez baruta i sa nesavršenim spravama da se razbiju te stene? Nije li taj posao, u koji se inženjer hteo da upusti, iznad njihovih moći?

Kada su se Siras Smit i novinar vratili u Odžake, zatekli su Harberta i Penkrofa kako istovaraju drva sa splava.

– Drvoseče će uskoro biti gotove, gospodine Sirase, – rekao je smejući se mornar – i kad vam budu bili potrebni zidari…

– Ne zidari, nego hemičari – odgovorio je inženjer.

– Da, – dodao je novinar – hoćemo da dignemo u vazduh ostrvo…

– Da dignemo u vazduh ostrvo! – uzviknuo je Penkrof.

– Bar jedan deo! – dodao je Gedeon Spilet.

– Slušajte, prijatelji! – rekao je inženjer.

I on ih je upoznao sa ishodom svojih osmatranja. Po njegovom mišljenju mora da je postojala neka manja ili veća šupljina u granitnoj masi na kojoj je ležao Veliki vidik i on je nameravao da prodre u nju. Da bi to učinio trebalo je pre svega osloboditi otvor kroz koji je padala voda i prema tome sniziti njenu visinu stvorivši joj neki širi izlaz. Otuda je bilo neophodno da naprave neku razornu materiju koja bi mogla da probije oveći odvodni jarak na nekom drugom mestu jezerske obale. Siras Smit je hteo da pokuša da to napravi pomoću minerala koje mu je priroda stavila na raspolaganje.

Nepotrebno je reći sa kakvim su oduševljenjem svi, a posebno Penkrof, prihvatili ovaj plan. Upotrebiti velika sredstva, razoriti taj granit, stvoriti vodopad, to je nešto za mornara. I on će biti isto tako dobar hemičar kao zidar ili čizmar, pošto su inženjeru bili potrebni hemičari. On će biti sve što se od njega želi, »čak nastavnik igranja i lepog ponašanja« rekao je Nabu, ako to ikada bude neophodno.

Nab i Penkrof su najpre dobili u zadatak da sa dugonga skinu salo i da mu sačuvaju meso koje je bilo određeno za ishranu. Oni su odmah otišli, čak nisu ni zahtevali druga objašnjenja. Poverenje koje su imali u inženjera bilo je savršeno.

Nekoliko trenutaka posle njih, Siras Smit, Harbert i Gedeon Spilet, vukući pleter i idući uz reku, uputili su se ka nalazištu kamenog uglja gde se izobilno nalazio onaj škriljasti pirit koji se sreće upravo na zemljištima najskorije geološke promene i čiji je primerak Siras Smit već jednom doneo.

Ceo dan su proveli u prevlačenju izvesne količine tog pirita lo Odžaka. Uveče su imali više njegovih tona.

Sutradan, 8. maja, inženjer je počeo sa izvođenjem radova. Ovaj škriljasti pirit se uglavnom sastojao od ugljena, silicijuma, aluminijuma i gvožđevog sulfida, a ovoga je bilo najviše, i trebalo je da se iz njega izdvoji gvožđe sulfid i da se što brže pretvori u sulfat. A kad se dobije sulfat, onda će iz njega izdvojiti sumpornu kiselinu.

To je bio zapravo krajnji cilj. Sumporna kiselina je najupotrebljavanije sredstvo i industrijski značaj jednog naroda može da se meri po njenom utrošku. Ova kiselina biće docnije naseljenicima od najveće koristi za izradu sveća, preradu kože, i tome slično, ali u ovom trenutku inženjer ju je namenio za drugu svrhu.

Siras Smit je iza Odžaka izabrao jedno mesto čije su tle brižljivo poravnali. Na to mesto on je stavio gomilu granja i iscepanih drva, a povrh toga su naslagali parčiće škriljastog pirita, zbijenih jedni uz druge; zatim je sve pokrio tankim slojem pirita prethodno usitnjenog na veličinu oraha.

Kad su ovo učinili onda su zapalili drva čija je toplota zažarila škriljac koji se onda zapalio pošto je sadržavao ugalj i sumpor. Onda su stavili nove slojeve istucanog pirita tako da su napravili ogromnu gomilu koju su spolja obložili zemljom i travom pošto su ostavili nekoliko otvora za odvod gasova kao da je u pitanju ugljenisanje gomile drva da bi se dobio drveni ugalj.

Zatim su pustili da se izvrši hemijska promena a za to je trebalo najmanje deset do dvanaest dana, pa da se gvožđev sulfid pretvori u gvožđev sulfat a aluminijum u aluminijumov sulfat, dve podjednako rastvorljive materije dok ostale, silicijum, izgoreli ugalj i pepeo to nisu.

Dok se taj hemijski posao obavljao, Siras Smit je pristupio drugim radovima. On se u to uneo više nego revnosno. Upravo se raspomamio.

Nab i Penkrof skinuli su salo sa dugonga koje su stavili u velike zemljane ćupove. Iz ovog sala trebalo je izvući jedan njegov sastojak – glicerin, i to pretvaranjem u sapun. A da bi se to postiglo bilo je dovoljno staviti u salo sodu ili kreč, jer kad jedan ili drugi prodru u salo, stvara se sapun i izdvaja glicerin, a baš je taj glicerin inženjer zapravo hteo da dobije. Kreča je bilo dovoljno, to znamo; samo postupak sa krečom davao je krečast sapun, nerastvorljiv i prema tome nekoristan, dok postupak sa sodom proizvodi, naprotiv, rastvorljiv sapun koji se može iskoristiti za domaće čišćenje i pranje. Pošto je bio snalažljiv čovek, Siras Smit je hteo radije da pronađe sodu. Je li to bilo teško? Ne, jer morskih biljki i trava, kao što su ploveće alge i morske mahovine bilo je u izobilju na obali. Nakupili su dakle veliku količinu tih biljki i najpre ih osušili a zatim ih izgoreli u jarku pod vedrim nebom. Sagorevanje ovih biljki je održavano tokom više dana tako da toplota bude tolika da se od nje i pepeo rastopi pa su tim spaljivanjem dobili čvrstu sivkastu masu, koja je već davno poznata pod imenom »prirodna soda«.

Kada je dobio sodu inženjer je izložio vrijuće salo njenom dejstvu i tako su dobili rastvorljiv sapun i glicerin

Ali to nije bilo sve. Sirasu Smitu je bila potrebna za buduće pripreme još jedna materija, azotna kiselina, Koja je poznatija pod imenom šalitrine soli ili šalitre.

Siras Smit je mogao da napravi tu materiju izlaganjem karbonata potaše, koji se lako izdvajao iz biljnog pepela, dejstvom azotne kiseline, ali mu je ona nedostajala a on je baš tu kiselinu hteo pre svega da dobije. U tome je bio taj prokleti krug iz koga nikada nije mogao da iziđe. Ovoga puta, srećom, priroda ra je snabdela šalitrom, a da nije imao veće muke do da je sakupi. Harbert je otkrio njeno nalazište na severu ostrva, u podnožju Franklinovog brega i trebalo je samo prečistiti tu so.

Ti različiti radovi trajali su jedno osam dana. I oni su bili obavljeni pre nego što se dovršilo preobražavanje gvožđevog sulfida u njegov sulfat. Naseljenici su imali dovoljno vremena za vreme sledećih dana, da izrade vatrostalnu grnčariju od plastičke gline i da sazidaju peć od opeka sa posebnom namenom za destilaciju gvožđevog sulfata, kada ovaj budu dobili. Ovo je sve bilo gotovo oko 18. maja, skoro u isto vreme kada je hemijska promena bila gotova. Gedeon Spilet, Nab i Penkrof, spretno vođeni od inženjera, bili su postali najveštiji radnici na svetu. Potreba je, uostalom, najbolji učitelj, onaj koga ljudi najviše slušaju i koji najbolje poučava.

Kada se gomila pirita sasvim u vatri prečistila, ishod tog posla: gvožđev sulfat, aluminijum sulfat, silicijum, šljaka i pepeo bili su stavljeni u posudu napunjenu vodom. Tu mešavinu su prvo promućkali a onda su pustili da se staloži, zatim su je ocedili i dobili bistru tečnost koja je sadržavala rastvor gvožđevog i aluminijumovog sulfata, dok su ostale materije bile čvrste, pošto su bile nerastvorljive. Najzad, kad je ova tečnost delimično isparila, kristali gvožđevog sulfata su se slegli, a ostatak tečnosti, znači ona koja nije isparila i koja je sadržavala aluminijumov sulfat, bio je izliven.

Sada je Siras Smit imao na raspolaganju prilično veliku količinu tih kristala gvožđevog sulfata iz kojih je trebalo da izdvoji sumpornu kiselinu.

Da bi dobio sumpornu kiselinu, Siras Smit je imao samo jedan posao da obavi: da u zatvorenom sudu prepeče kristale gvožđevog sulfata tako da sumporna kiselina ispari, a zgušnjavanje te pare će proizvesti kiselinu.

Za ovaj posao su poslužili oni vatrostalni lonci u Koje su stavili kristale, a onda u peć čija je toplota trebalo da obavi izdvajanje sumporne kiseline. Posao je bio savršeno izveden i 20. maja, dvanaest dana posle početka rada, inženjer je bio sopstvenik sredstva koje je hteo docnije da upotrebi u razne svrhe.

A zašto je on hteo da ima ovo sredstvo? Sasvim prosto, da bi proizveo azotnu kiselinu a to je bilo sad lako pošto kada se šalitra izloži sumpornoj kiselini ona destilacijom daje tačno tu kiselinu.

Ali, na kraju krajeva, za šta će se upotrebiti ta azotna kiselina? To Smitovi drugovi još nisu znali zato što on nije sve do kraja kazao o svom poslu.

Međutim, inženjer je došao najzad do cilja i poslednje poslovanje mu je dobavilo materiju koja je zahtevala toliko raznih vrsta poslova.

Kad je dobio azotnu kiselinu, on ju je spojio sa glicerinom koji je prethodno zgusnuo kuvanjem na pari i sad je raspolagao sa više posuda zejtinjave i žućkaste tečnosti.

Ovo poslednje Siras Smit je uradio sam, daleko od Odžaka, jer je pretila opasnost od eksplozije i kad je doneo bocu te tečnosti svojim prijateljima on se zadovoljio samo da kaže:

– Evo nitro-glicerina!

To je zaista bio onaj užasni proizvod čija je razorna snaga možda desetostruko veća od snage običnog baruta i koji je već toliko nesrećnih slučajeva prouzrokovao! Međutim, otkad su otkrili način da je pretvore u dinamit, to će reći da je pomešaju sa čvršćom materijom, glinom ili šećerom, dovoljno šupljikavom da je zadrži u sebi, opasna tečnost mogla je da se koristi sa većom bezbednošću. Ali u doba kada su naseljenici radili na Linkolnovom ostrvu dinamit još nije bio poznat.

– I od te vodice će naše stene odleteti u vazduh? – zapitao je Penkrof prilično nepoverljivog izgleda.

– Da, prijatelju, – odgovorio je inženjer – a taj nitro-glicerin će utoliko više dejstvovati, što je ovaj granit veoma čvrst i što će se veći otpor suprotstaviti rasprskavanju.

– A kad ćemo to videti, gospodine Sirase?

– Sutra, čim budemo izdubili minsku jednu rupu – odgovorio je inženjer.

Već u zoru, 21 maja, mineri su se našli na jezičku koji je bio na istočnoj obali Grantovog jezera, a samo pet stotina koraka od morske obale. Na tom mestu, visoravan je bila niža od vode koju je samo zadržavao granitni okvir. Bilo je dakle jasno ako se taj okvir razbije da će voda oteći kroz taj izlaz i stvoriti potok koji će, pošto proteče nagnutom površinom visoravni, jurnuti na morsko žalo. A onda će nastupiti opšte snižavanje visine vode u jezeru i otkriti ždrelo odvoda, što je bio krajnji cilj.

Znači da je trebalo taj okvir razbiti. Pod inženjerovim rukovodstvom, Penkrof je pijukom, kojim je vešto i snažno rukovao, bušio granit sa spoljne strane. Rupa koju je trebalo da probuši počinjala je na jednom vodoravnom grebenu jezerske obale i trebalo je ukoso da silazi tako da se spoji sa osetno nižom visinom jezerske vode. Na taj način bi, razorna sila, otklonivši stene, omogućila vodi da se široko izlije i da se usled toga znatno snizi.

Posao je bio dug, pošto je inženjer hteo da proizvede ogromno dejstvo i hteo za taj posao da utroši najmanje deset litara nitro-glicerina. Ali Penkrof je, odmenjivan Nabom, tako dobro radio da je oko četiri časa po podne minska rupa bila gotova.

Sad je trebalo samo da se reši pitanje zapaljivanja razorne materije. Obično, nitro-glicerin se pali pomoću praskave smese koja rasprskavanjem izaziva razaranje. Da bi se izazvalo razaranje, potreban je pravi udar, jer ako bi se materija samo zapalila ona bi gorela bez rasprskavanja.

Siras Smit bi verovatno mogao da napravi tu smesu. Ali u nedostatku nje, mogao je lako da stvori neku materiju sličnu praskavom pamuku pošto je raspolagao azotnom kiselinom. Ova materija bi, sabijena u neku čauru, i ubačena u nitro-glicerin, mogla da se rasprsne pomoću fitilja i izazvala bi eksploziju.

Ali Siras Smit je znao da je nitro-glicerinova osobina da se na potres rasprskava. On je stoga odlučio da iskoristi tu osobinu, po cenu da primeni i neki drugi način ako ovaj ne bi uspeo.

Zbilja udarac čekića na nekoliko kapi nitro-glicerina, prolivenog po nekom tvrdom kamenu, bio bi dovoljan da izazove eksploziju. Ali izvođač ne bi smeo biti tu da zada udarac čekićem, jer bi inače bio žrtva toga izvođenja. Zato je Siras Smit zamislio da zakači o motku, iznad minske rupe, pomoću biljne vrpce, neko gvožđe teško više kilograma. Jedna druga dugačka vrpca, prethodno nasumporisana, bila je jednim svojim krajem privezana na sredini prve, dok se drugi njen kraj vukao po tlu više stopa daleko od minske rupe. Kada se zapali druga vrpca, ona će goreti dok ne bude stigla do prve. A kada se prva zapali, ona će se prekinuti i gvozdena grudva će tresnuti na nitro-glicerin.

Tada su postavili tu spravu; a zatim je inženjer, posle toga što je uklonio svoje drugove, napunio rupu toliko da je nitro-glicerin dodirivao otvor i bacio nekoliko kapljica oko stene, ispod već okačene gvozdene grudve.

Kad je to uradio, Siras Smit je uzeo kraj nasumporisane vrpce, zapalio je, i napustivši mesto otišao da se pridruži svojim drugovima u Odžake.

Vrpca je morala da gori dvadeset pet minuta i, zbilja, dvadeset pet minuta docnije, neopisivo razaranje je odjeknulo. Kao da je celo ostrvo drhtalo iz temelja Mlaz kamenja je suknuo u vazduh, kao da ga je vulkan izbljuvao. Potres proizveden vazdušnim pritiskom bio je takav da su se zaklatile stene u Odžacima. Mada su bili dve milje daleko od mine, naseljenici su bili bačeni na zemlju.

Oni su se digli, popeli na visoravan i potrčali ka mestu gde je jezerska obala morala biti provaljena razaranjem.

Iz njihovih grudi otelo se trostruko »ura!« Granitni okvir bio je široko rascepljen! Kroz njega je oticao brzi vodeni tok, penušavo je jurio preko visoravni do njene ivice, i strmeknuo se sa tri stotine stopa visine na morsko žalo!

GLAVA XVIII

PENKROF NE SUMNJA VIŠE NI U ŠTA. – STARI JEZERSKI ODVOD. – PODZEMNO SILAŽENJE. – PUT KROZ GRANIT. – TOPOV NESTANAK. – SREDIŠNA PEĆINA. – DUBOKI BUNAR. – TAJNA. – UDARCI PIJUKA. – POVRATAK.

Plan Sirasa Smita je uspeo; ali on je po svom običaju ne odavši nikakvo zadovoljstvo, stegnutih usana, ukočenog pogleda, ostao nepomičan. Harbert je bio van sebe od oduševljenja. Nab je skakao od radosti. Penkrof je klatio svojom velikom glavom i mrmljao ove reči:

– Itekakva je sila ovaj naš inženjer!

I zbilja, nitro-glicerin je moćno delovao. Odvodni jarak, stvoren na jezeru, bio je tako širok da je količina vode koja je oticala sada kroz svoj novi odvod bila bar trostruko veća nego ona koja je prolazila ranije kroz stari odvod. Zbog toga se visina vode u jezeru, malo vremena posle razaranja, najmanje za dve stope morala da snizi.

Naseljenici su se vratili u Odžake da bi odande uzeli pijuke, gvozdene trnokope, konopce od biljnih vlakana, trud i ognjilo; zatim su se vratili na visoravan. Top ih je pratio.

Uz put, mornar se nije mogao da uzdrži i da ne kaže inženjeru:

– Ali znate li pouzdano, gospodine Sirase, da biste pomoću te čarobne vodice koju ste izmućkali, mogli da dignete celo celcato ostrvo u vazduh.

– Van svake sumnje, ostrvo, kontinente, i samu zemlju – odgovorio je Siras Smit. – Samo je pitanje količine.

– Zar ne biste onda mogli da taj nitro-glicerin upotrebite za punjenje vatrenog oružja? – zapitao je mornar.

– Ne, Penkrofe, jer je to suviše razorna materija. Ali bi se lako mogao načiniti pamučni barut ili čak običan barut, pošto imamo azotnu kiselinu, šalitru, sumpor i ugalj. Na žalost, mi nemamo oružje.

– Oh! Gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – sa malo dobre volje!…

Penkrof je bio istinski precrtao reč »nemoguće« iz rečnika Linkolnovog ostrva.

Pošto su stigli na visoravan Velikog vidika, naseljenici su se smesta uputili ka jezerskom jezičku pored kojeg se širio otvor starog odvoda i koji je sad morao biti otkriven. Odvod je zacelo sad bio upotrebljiv, pošto se voda nije više izlivala u njega i verovatno će biti lako da se upozna njegova unutrašnjost.

Za nekoliko trenutaka naseljenici su stigli do donje okuke na jezeru i bio im je dovoljan samo jedan pogled da utvrde da je cilj postignut.

Zbilja se u granitnoj obali na jezeru, i sad iznad visine vode, pojavio toliko traženi otvor. Uzani opkop je sad zbog povlačenja vode ostao na suvu, i dopuštao da se pristupi otvoru. On je bio širok otprilike dvadeset stopa, ali mu je visina bila samo dve stope. Ličio je na kanalizacioni slivnik na ivici pločnika. Stoga ovaj otvor nije omogućavao lak pristup naseljenicima; ali Nab i Penkrof su uzeli svoje budake i za manje od jednog časa oni su mu napravili dovoljnu visinu.

Tada se inženjer približio i otkrio da zidovi odvoda, u svom gornjem delu nisu imali veću kosinu od trideset do trideset pet stepeni. Bili su znači pristupačni i, samo ako im se ne poveća nagib, biće lako sići niz njih čak do same morske površine. Ako dakle, što je bilo vrlo verovatno, u unutrašnjosti granitnog masiva postoji neka prostrana šupljina, oni će možda naći načina da je iskoriste.

– Pa gospodine Sirase, šta čekamo? – pitao je mornar, nestrpljiv da se uputi u uski hodnik. – Vidite kako nas je Top preduhitrio!

– Dobro – odgovorio je inženjer. – Ali treba da to osvetlimo. Nab će odseći nekoliko smolastih grana.

Nab i Harbert su otrčali do obale jezera, u senci borova i drugih četinara, i uskoro su se vratili sa granama koje su preudesili u baklje. Ove baklje su zapalili vatrom iz kresiva i, sa Sirasom Smitom na čelu, naseljenici su se uputili kroz mračno kameno crevo koje je doskora suvišak vode ispunjavao.

Suprotno od onoga što bi se moglo pretpostaviti prečnik ovog creva postepeno se širio tako da su istraživači, skoro odmah, mogli uspravno da se drže prilikom silaženja. Već vekovima nagrizani vodom, granitni zidovi su bili klizavi i trebalo je čuvati se padanja. Zato su se naseljenici međusobno povezali jednim konopcem, onako kao što to rade planinari. Srećom, nekoliko granitnih ispusta stvorili su kao prave stepenice tako da je silaženje bilo manje opasno. Ovde-onde svetlucale su pod bakljama još zadržane na stenama kapljice i čovek je mogao da pomisli da su bočni zidovi bili prevučeni bezbrojnim stalaktitima. Inženjer je posmatrao taj crni granit. Nije video na njemu nikakav sloj, nikakvu pukotinu. Masa je bila nedirnuta i veoma čvrsta. Znači da je ovo kameno crevo poticalo od samog postanka ostrva. Njega voda nije uopšte postepeno izdubila Pluton, a ne Neptun, izbušio ga je sopstvenom rukom i na zidini su se razgovetno videli tragovi eruptivnog rada, koje spiranje vode nije moglo potpuno da izbriše.

Naseljenici su veoma polako silazili. Nisu mogli da se uzdrže od izvesnog uzbuđenja što se tako upućuju u dubine ovog granita koje ljudska bića očigledno prvi put posećuju. Nisu govorili, ali su razmišljali i go mora da se svakom od njih desilo da pomisle kako je neki oktopod ili drugi džinovski glavonožac mogao da bude u unutrašnjim šupljinama koje su bile spojene sa morem. Stoga su morali da se samo sa izvesnom opreznošću kreću dalje.

Uostalom, Top je bio na čelu male družine, a ona se mogla osloniti na njegovu bistrinu da neće zaboraviti da je u slučaju iskrsle opasnosti upozori.

Pošto su sišli jedno stotinu stopa idući prilično vijugavim putem, Siras Smit je, koračajući prvi, zastao i drugovi su mu se pridružili. Mesto na kome su se zaustavili bilo je rašireno toliko da je obrazovalo osrednju pećinu. Kapljice vode padale su sa svoda, ali one se nisu cedile kroz granit. Bili su to prosto poslednji tragovi bujice koja je toliko dugo hučala kroz tu pećinu, a neznatno vlažan vazduh nije odisao nikakvom memlom.

– Pa lepo, dragi Sirase? – rekao je tad Gedeon Spilet. – Evo sasvim nepoznatog skloništa, potpuno sakrivenog u ovim dubinama, ali, sve u svemu, ono nije za stanovanje.

– Zašto nije za stanovanje – zapitao je mornar.

– Zato što je odveć malo i suviše mračno.

– Zar mi ne možemo da ga povećamo, da ga izdubimo, i da u njemu napravimo otvore za svetlost i vazduh? – odgovorio je Penkrof koji nije ni u šta sumnjao.

– Produžimo, – rekao je Siras Smit – produžimo s našim istraživanjem. Malo niže možda nam je priroda uštedela taj trud.

– Mi smo tek na trećini visine – napomenuo je Harbert.

– Otprilike na trećini, – odgovorio je Siras Smit – jer mi smo od otvora sišli jedno stotinu stopa, a nije nemoguće da sto stopa niže…

– Pa gde je dakle Top?… – zapitao je Nab prekinuvši svog gospodara.

Tražili su ga po pećini. Psa nije bilo tu.

– Verovatno je produžio dalje – rekao je Penkrof.

– Pridružimo mu se – odgovorio je Siras Smit.

Nastavili su silaženje. Inženjer je pažljivo posmatrao zavijutke koje je odvod pravio, no uprkos tolikim zaokretima on je prilično lako znao da odredi njegov glavni pravac, koji je išao ka moru.

Naseljenici su se spustili još jedno pedesetak stopa idući skoro okomito, kada su im pažnju privukli udaljeni zvuci koji su dolazili iz dubina granita. Zaustavili su se i slušali. Ti zvuci, prenošeni kroz hodnike kao glas kroz neku akustičnu cev, jasno su dopirali do uva.

– To je Topovo lajanje! – uzviknuo je Harbert.

– Da, – odgovorio je Penkrof – naše valjano pseto čak besno laje!

– Mi imamo naše okovane budže – rekao je Siras Smit. – Budimo na oprezi i napred!

– Ovo je sve zanimljivije i zanimljivije – promrmljao je Gedeon Spilet mornaru na uvo koji mu odobri glavom.

Siras Smit i drugovi su se žurili da stignu u pomoć psu. Topovo lajanje postajalo je sve primetnije. U njegovom iskidanom glasu osećala se čudna jarost. Da li se uhvatio u koštac sa nekom životinjom čiji je mir uznemirio? Može da se kaže da su naseljenici, ne misleći na opasnost kojoj se izlažu, sad bili zgrabljeni neodoljivom radoznalošću. Oni nisu više silazili hodnikom, oni su se tako reći klizali niz njegove zidove i, za nekoliko minuta, šezdeset stopa niže, oni su stigli do Topa.

Tu se hodnik završavao prostranom i veličanstvenom pećinom. Onde je Top, idući tamo-amo, besno lajao. Penkrof i Nab, protresavši svoje baklje, visoko su po svim neravninama obasjavali granit, dok su istovremeno Siras Smit, Gedeon Spilet i Harbert sa podignutom budžom bili spremni na svaku nepredviđenost.

Ogromna pećina je bila prazna. Naseljenici su je u svim pravcima protrčali. Tu ni je bilo ništa, nikakva životinja, nikakvo živo biće! A međutim Top je neprekidno lajao. Ni milovanja ni grdnje nisu mogli da ga nateraju da ućuti.

 – Mora da je ovde negde izlaz kroz koji je jezerska voda oticala u more – rekao je inženjer.

 – Zbilja, – odgovorio je Penkrof, – i treba da pazimo da ne padnemo u neku rupu.

 – Traži Tope, traži! – viknuo je Siras Smit.

Nadražen rečima svog gospodara, pas je trčao prema kraju pećine i tamo se njegovo lajanje udvostručilo.

Pošli su za njim i pri svetlosti baklji pojavio se otvor pravog bunara koji se širio u granitu. Zaista je tuda oticala voda koja je nekad tekla kroz granit, ali sad, to više nije bio kos i prohodan hodnik nego upravni bunar u koji je bilo nemogućno uput iti se.

Nagnuli su baklje iznad otvora. Ništa nisu videli. Siras Smit je otkinuo jednu zapaljenu granu i bacio ju je u taj ponor. Blistava smola, čija se moć osvetljavanja još uvećala brzinom pada, osvetlila je unutrašnjost bunara, ali se opet ništa nije pojavilo. Onda se s lakim podrhtavanjem plamen ugasio, pokazujući time da je dotakao vodeni sloj, što znači morsku površinu.

Pošto je izračunao vreme pada, inženjer je mogao da oceni dubinu bunara koja je bila otprilike devedeset stopa.

Tle pećine je bilo dakle na visini od devedeset stopa iznad morske površine.

– Evo našeg stana – rekao je Siras Smit.

– Ali bogzna kakvo biće je stanovalo u njemu – odgovorio je Gedeon Spilet, čija se radoznalost nije zadovoljila.

– Pa lepo, bogzna kakvo biće, vodozemac ili neko drugo, pobeglo je kroz ovaj izlaz, – odgovorio je inženjer – i ustupilo nam je mesto.

– Nije važno, – dodao je mornar – ali već dobrih četvrt časa bih želeo da sam Top, jer on nije zabadava lajao!

Siras Smit je gledao svog psa i da mu se tad neko od njegovih drugova približio, mogao bi da čuje kako mrmlja ove reči:

– Da, zaista mislim da Top o tome zna više nego mi, i o mnogim drugim stvarima!

Međutim, želje naseljenika su velikim delom bile ostvarene. Pomognut čudesnom visprenošću njihovog starešine, slučaj ih je srećno poslužio. Oni su imali ovde, na svom raspolaganju, prostranu pećinu čiju veličinu nisu mogli još da osvetle nedovoljnom svetlošću ali koju je nesumnjivo bilo lako podeliti na sobe pomoću pregrada od opeka i osposobiti je ako ne baš za kuću, a ono bar za prostrani stan. Voda ju je napustila i više nije mogla da se ovde vrati. Mesto je bilo slobodno.

Ostale su dve teškoće: prva, mogućnost osvetljavanja ove šupljine usred neprobojne stene; druga, neophodnost da joj se napravi lakši prilaz. Za osvetljenje se uopšte nije moglo misliti da se odozgo nabavi, pošto je iznad njih bila ogromna debljina granita; ali možda su mogli probušiti prednji zid koji je bio nad morem. Siras Smit koji je prilikom silaženja otprilike ocenio kosinu, pa prema tome i dužinu odvoda, bio je skoro ubeđen da je prednji deo zidine morao biti dosta tanak Ako bi se tako dobilo osvetljenje, sa prilazom bi to isto mogli učiniti, pošto bi se podjednako lako probušila i vrata i prozori, a posle bi se napravile i spoljne stepenice.

Siras Smit je obavestio svoje drugove o svojim zamislima.

– Dakle, gospodine Sirase, na posao! – odgovorio je Penkrof. – Imam svoj pijuk i umeću lepo da dobavim svetlost kroz ovaj zid. Gde treba udariti?

– Ovde! – odgovorio je inženjer, pokazujući snažnom mornaru jedno prilično veliko udubljenje u zidu koji je morao zbog toga biti manje debljine.

Penkrof je udarao u granit i pola časa su gledali, pri svetlosti baklji, kako oko njega lete parčići stene. Kamen je sevao pod njegovim pijukom. Nab ga je odmenio, a posle Naba i Gedeon Spilet.

Ovaj posao je trajao više od dva časa i stoga su mogli da se boje da je na tom mestu zidina ipak deblja nego što je dužina pijuka, kada je alatka, na poslednji udarac koji je zadao Gedeon Spilet, prošla kroz zid i ispala napolje.

– Ura! Uvek, ura! – uzviknuo je Penkrof.

Ovde je zidina bila samo tri stope debela.

Siras Smit je prislonio oko na otvor koji je bio osamdeset stopa iznad zemlje. Pred njim se pružala ivica morske obale, ostrvce, a izvan njega ogromno more.

Ali kroz tu prilično široku rupu, jer se stena prilično odronila, svetlost je u talasima ušla i proizvela čarobno dejstvo preplavljujući tu sjajnu pećinu! Ako njen levi deo nije bio veći od trideset stopa u visinu i širinu i duži od sto stopa, njen desni deo je naprotiv bio ogroman a svod mu se zaobljavao na više od osamdeset stopa visine. Na nekoliko mesta, nepravilno razmešteni granitni stubovi podupirali su krajeve lukova kao stubovi lađe u katedrali. Naslonjen na neku vrstu bočnih podupirača ovde se spuštao u obliku luka, a onde se izdizao oštro ispupčenim pervazom, gubeći se u mračnim rasponima čiji su se ćudljivi mali lukovi nazirali u senci, ukrašeni mnogobrojnim ispupčenjima kao bezbrojnim visuljcima, taj svod je pokazivao živopisnu mešavinu svega onoga što je vizantinska, romanska i gotska arhitektura stvorila čovekovom rukom. A ovde, međutim, to je bilo samo delo prirode! Sama samcita je ona ovde izdubila tu vilinsku Alhambru u granitnoj zidini!

Naseljenici su bili zaprepašćeni od divljenja. Onde gde su mislili da nađu samo usku šupljinu, oni su našli neku vrstu čudesne palate i Nab je skinuo kapu kao da se našao u nekom hramu!

Krici divljenja su se oteli sa svih usta. Odjekivali su mnogobrojni »ura!« i gubili se iz odjeka u odjek do dna mračne lađe.

– Ah! prijatelji! – uzviknuo je Siras Smit – kad budemo bogato osvetlili unutrašnjost ovog kamena, kad u njen levi deo smestimo naše sobe, skladišta, ostave, ostaće nam još ova sjajna pećina od koje ćemo napraviti našu dvoranu za učenje i naš muzej!

– I nazvaćemo je? – zapitao je Harbert.

– Granitni dvorac – odgovorio je Siras Smit, ime koje su njegovi drugovi gromkim »ura!« još jednom pozdravili.

Baklje su sad već bile skoro do kraja istrošene, i pošto je za povratak trebalo ponovo stići do vrha visoravni penjući se hodnikom, bili su odlučili da do sutra odlože prve radove na udešavanju novog stana.

Pre nego što je pošao, Siras Smit se još jednom nadneo nad mračni bunar, koji se upravno spuštao do morske površine. Pažljivo je osluškivao. Nikakav šum se nije čuo, čak ni vode, čiju je dubinu moralo ponekad da uznemiri talasanje pobesnelog mora. Bacili su još jednom zapaljenu smolu. Zidovi bunara su se na tren osvetlili ali ni sada kao ni prvi, put ništa se sumnjivo nije otkrilo. Ako je neko morsko čudovište bilo iznenada zatečeno povlačenjem vode, ono je sad već stiglo do pučine kroz podzemni tok, koji se produžavao ispod žala i koji je bio put suviška jezerske vode pre nego što su mu otvorili nov izlaz.

Nepomičan, naćuljenog uva, s pogledom zaronjenim u ambis, inženjer ipak nije izgovorio ni jednu jedinu reč.

Mornar mu se tada približio i, dodirnuvši ga za mišicu, rekao mu:

– Gospodine Smite?

– Šta hoćete, prijatelju? – odgovorio je inženjer kao da se vratio iz zemlje snova.

– Baklje će se uskoro ugasiti.

– Pokret! – odgovorio je Siras Smit.

Mala družina napustila je pećinu i počela je da se penje kroz mračni odvod. Top je bio na začelju i još je neobično režao. Penjanje je bilo prilično mučno. Naseljenici su se na nekoliko trenutaka zaustavili u gornjoj pećini, koja je bila kao neko odmorište na polovini puta tih dugačkih stepe nica u granitu.

Zatim su nastavili da se penju.

Uskoro su osetili svežiji vazduh. Osušene isparavanjem, kapljice nisu više svetlucale na zidovima. Čađava svetlost baklji je bledela. Ona koju je Nab nosio ugasila se i da se ne bi kretali kroz duboki mrak, trebalo je da požure.

Tako su i učinili, i nešto pre četiri časa, u trenutku kada se i mornarova baklja ugasila, Siras Smit i njegovi drugovi izišli su iz odvodovog ždrela.

GLAVA XIX

PLAN SIRASA SMITA. – PROČELJE GRANITNOG DVORCA. – LESTVICE OD KONOPCA. – PENKROFOVI SNOVI. – MIRISNE BILJKE. – PRIRODNI ZEČARNIK. – DOVOD VODE ZA POTREBE NOVOG STANA. – IZGLED SA PROZORA GRANITNOG DVORCA.

Sutradan, 22. maja. počeli su ca radovima namenjenim posebnom osposobljavanju novog stana. Zbilja je bilo krajnje vreme da naseljenici zamene ovim prostranim i zdravim skloništem, izdubljenim usred žive stene, u zaklonu od morske i nebeske vode, onaj svoj nedovoljni zaklon u Odžacima. Međutim, oni ne bi sasvim napustili Odžake, jer je inženjerova namera bila da od njih napravi radionicu za grube radove.

Prva briga Sirasa Smita bila je da otkrije na kome se mestu tačno nalazi pročelje Granitnog dvorca. Otišao je na žalo, do podnožja ogromnog granitnog zida, i pošto je pijuk izleteo iz novinarovih ruku morao da upravno padne, bilo je dovoljno pronaći pijuk da bi se otkrilo mesto gde je rupa bila probušena u granitu.

Lako je pronašao pijuk i, zbilja, rupa se nalazila u pravoj liniji iznad tog mesta gde se on zario u pesak, na otprilike osamdeset stopa iznad žala. Već su nekoliko divljih golubova uletali i izletali kroz taj uski otvor, kao da su zaista samo za njih pronašli Granitni dvorac!

Namera inženjerova je bila da desni deo pećine podeli na više soba ispred kojih bi bio jedan ulazni hodnik i da ga osvetli sa pet prozora i jednim vratima koja bi izbušili na pročelju. Penkrof je rado prihvatio pet prozora, ali nije razumevao korisnost vrata, pošto je nekadašnji odvod jezerske vode imao kao prirodne stepenice kojima bi oni uvek imali lak pristup u Granitni dvorac.

– Dragi prijatelju, – odgovorio mu je Siras Smit – ako bi nama bilo lako da kroz odvod dođemo do našega stana, to bi isto tako lako bilo i drugima. Naprotiv, hoću da zatvorim odvod kod otvora, da ga potpuno zapušim i čak ako to treba, da sasvim prikrijem njegov ulaz izazivajući pomoću jedne brane ponovno dizanje jezerske vode.

– A kako ćemo mi ulaziti? – zapitao je mornar.

– Spoljnim lestvicama, – odgovorio je Siras Smit – lestvicama od konopca i kada se one povuku, ulazak u naš stan biće nemogućan.

– Ali zašto tolike mere predostrožnosti? – rekao je Penkrof. – Dosad nam se nije učinilo da su životinje toliko opasne. A naše ostrvo nije naseljeno urođenicima!

– Jeste li u to sasvim uvereni, Penkrofe? – zapitao je inženjer gledajući mornara.

– Mi nismo u to sasvim ubeđeni, očigledno, pošto još nismo ispitali svaki kraj na ostrvu – odgovorio je Penkrof.

– Da, – rekao je Siras Smit – jer mi smo zasad upoznali samo njegov manji deo. Ali u svakom slučaju, ako nemamo iznutra neprijatelje, oni mogu da dođu spolja, jer ovo su najgori krajevi u Tihom okeanu. Preduzmimo dakle sve mere predostrožnosti protiv svake nepredviđenosti.

Siras Smit je pametno govorio i Penkrof se bez suvišnih primedbi pripremao da izvrši njegove naloge.

Pročelje Granitnog dvorca biće dakle osvetljeno sa pet prozora i jednim vratima, koja bi služila za ulazak u »stan« i pomoću jednog širokog otvora i okruglih prozorčića biće bogato osvetljena ona čarobna kao crkvena lađa koja će im služiti za svečanu dvoranu. Pročelje je na visini od osamdeset stopa iznad tla bilo okrenuto ka istoku a jutarnje sunce ga je pozdravljalo svojim prvim zracima. Ono se pružalo u onom delu bedema koji se nalazio između onog isturenog obronka nad ušćem Zahvalnosti i upravne linije iznad gomile stenja koje su sačinjavale Odžake. Tako će ga strašni vetrovi, znači oni sa severoistoka, samo dodirivati, jer je bio zaštićen samim položajem isturenog obronka. Uostalom, dok se prozorski okviri ne budu napravili inženjer je nameravao da otvore zatvori debelim kapcima koji neće propuštati ni vetar, ni kišu i koje bi mogli po potrebi da prikriju.

Dakle, prvi posao je bio da se ti otvori izbuše. Rad s pijukom po toj tvrdoj steni bio bi suviše spor, a znamo da je Siras Smit bio čovek velikih zahvata. On je još imao izvesnu količinu nitro-glicerina i ovde ga je korisno upotrebio. Dejstvo te razorne materije bilo je ograničeno i pod njenim pritiskom granit se obrušio samo na onim mestima koje je inženjer odabrao. Zatim su pijuk i budak dovršili jajasti oblik svih pet prozora i širokog otvora, okruglih prozorčića i vrata, doterali su ih iznutra, ali su spoljne ivice bile prilično nepravilno izrezuckane, pa je posle nekoliko dana od početka radova Granitni dvorac bio bogato osvetljen tom istočnom svetlošću Koja je prodirala do njegovih najtamnijih dubina.

Prema planu koji je Siras Smit zamislio, stan je bio podeljen na pet odeljenja koja su gledala na more: s desne strane, jedno predsoblje koje je imalo vrata od kojih su počinjale lestvice, zatim prva soba-kujna, široka trideset stopa, trpezarija od četrdeset stopa, spavaonica iste širine, i najzad »prijateljska soba« koju je zahtevao Penkrof, i koja je bila uz veliku dvoranu.

Ove sobe, ili bolje ovaj niz soba, koje su sačinjavale stan u Granitnom dvorcu nisu mogle da zauzmu svu dubinu pećine. U njih bi se ulazilo jednim širokim prolazom napravljenim između njih i jednog dugačkog skladišta u kome bi bilo dovoljno mesta za alate, hranu i zalihe. Svi proizvodi sakupljeni na ostrvu, i biljni i životinjski, bili bi tu odlično sačuvani i potpuno zaštićeni od vlage. Prostora je bilo dovoljno i svaki se predmet mogao uredno smestiti. Između ostalog naseljenici su imali na svome raspolaganju još onu malu pećinu iznad velike i koja bi mogla služiti kao tavan novoga stana.

Pošto su napravili taj plan trebalo ga je samo izvršiti. Rudari su postali sad ponovo ciglari; onda su doneli i smestili opeke u podnožju Granitnog dvorca.

Dotle su Siras Smit i njegovi drugovi imali pristup u pećinu samo kroz stari odvod. Ovakvo ulaženje ih je primoravalo da se prvo popnu na visoravan Velikog vidika, zaobilaženjem rečne obale, da silaze dve stotine stopa kroz hodnik, i da se ponovo penju kad su hteli da se vrate na visoravan. Zato je to bilo gubljenje vremena i veliki zamor. Stoga je Siras Smit odlučio da bez odlaganja pristupi pravljenju čvrstih lestvica od konopca koje će, kad se jednom dignu, učiniti ulazak u Granitni dvorac potpuno nepristupačnim.

Ove lestvice su veoma pažljivo izradili, a njihove uzdužne konopce napravili su od vlakana »kari-trske« koje su pomoću jednog čekrka toliko uvrnuli da su bili jaki kao debeli palamar. A stepenike, prečage, napravili su od neke vrste crvenoga kedra, od njegovih lakih i otpornih grana, dok je cela sprava bila izrađena Penkrofovom majstorskom rukom.

Druge konopce su isto tako napravili od biljnih vlakana pa su na vratima smestili neku vrstu grube koturače. Tako su opeke mogle lako da se dižu do visine Granitnog dvorca. Na taj način prenošenje materijala je bilo vrlo uprošćeno i unutrašnje uređenje zapravo je tek tad otpočelo. Kreča je bilo dovoljno a nekoliko hiljada opeka su bile tu, spremne za upotrebu. Lako su postavili grubo otesane grede za pregradne zidove i prema učvršćenom planu, stan je ubrzo bio podeljen na sobe i skladište.

Ovi različiti radovi brzo su odmicali pod inženjerovim nadgledanjem koji je lično rukovao čekićem i mistrijom. Nikakav rad rukom nije bio stran Sirasu Smitu koji je pružao tako primer svojim dovitljivim i predanim drugovima. S pouzdanjem su radili, čak veselo, Penkrof je uvek imao neku reč za šalu, čas stolar, čas užar, čas zidar i prenosio svoje dobro raspoloženje na ceo ovaj mali svet. Njegova vera u inženjera je bila bespogovorna. Nju nije moglo ništa pomutiti. On je smatrao da je inženjer sposoban sve da preduzme i u svemu da uspe. Pitanje odeće i obuće, istinski vrlo ozbiljno, pa pitanje osvetljenja u zimskim noćima, osposobljavanje plodnih krajeva ostrva, preobražavanje tog divljeg biljnog sveta u oplemenjeni, sve mu je izgledalo lako uz Sirasa Smita i sve će se u dogledno vreme uraditi. Sanjao je o uređenim koritima reka, koje će olakšati prenošenje zemljinog blaga, o budućem iskorišćavanju kamenoloma i rudnika, o mašinama sposobnim za svaki industrijski rad, železnicama, da, železnicama! čija će mreža neminovno jednoga dana prekrivati Linkolnovo ostrvo.

Inženjer je puštao Penkrofa da priča. On nije uopšte pobijao preteranosti tog čestitog srca. Znao je dobro koliko je poverenje zarazno i čak se i sam smešio kad ga je slušao kako govori i nije ni reč progovarao o svojim brigama koje mu je poneki put budućnost zadavala. Zbilja, u ovom delu Tihog okeana, izvan prolaska prekookeanskih lađa, on je mogao da se boji da im nikada niko neće priteći u pomoć. Morali su dakle samo u sebe same da se pouzdaju, jer je razdaljina Linkolnovog ostrva od svakog drugog kopna bila takva da bi veoma ozbiljno i pogubno bilo da se usude da krenu nekim brodom, koji bi morao da bude osrednje građe.

»Ali, kako je govorio mornar, oni su za sto kopalja prevazilazili nekadašnje Robinsone, za koje je sve što bi napravili bilo pravo čudo.«

I zbilja, oni su »znali«, a čovek koji »zna« uspeva i onde gde ostali životare i neizbežno propadaju.

Harbert se u ovim radovima izdvajao. On je bio bistar i vredan, brzo je razumevao, dobro izvršavao, pa se Siras Smit sve više vezivao za to dete. Harbert je za inženjera osećao živo i puno poštovanja prijateljstvo. Penkrof je dobro video kako se stvara izmeću ta dva bića prisna naklonost, ali on uopšte nije bio zbog toga ljubomoran.

Nab je bio Nab. Ono što je uvek bio, hrabrost, odanost, požrtvovanost, oličenje samoodricanja. On je imao istu Penkrofovu veru u svog gospodara, ali je to ispoljavao tiše. Kada se mornar oduševljavao, Nab je uvek izgledao kao da mu odgovara: »Ali to je sasvim prirodno.« Penkrof i on su se mnogo voleli i uskoro su počeli jedan drugome da govore »ti«.

A Gedeon Spilet je takođe učestvovao u zajedničkom radu i nije bio manje vredan, čemu se mornar uvek pomalo čudio. Jedan »novinar« ne samo vredan da razume sve, već i da izvrši sve!

Lestvice su konačno postavljene 28. maja. Imale su najmanje stotinu stepenika na toj okomitoj visini od osamdeset stopa. Siras Smit ih je mogao srećom da podeli na dva dela, pošto je iskoristio jednu isturenu stenu koja je bila na četrdeset stopa iznad tla. Brižljivo poravnano pijukom, ovo ispupčenje je postalo neka vrsta odmorišta za koje su učvrstili prvu polovinu lestvica, pa su tako upola smanjili njihovo ljuljanje a jednim konopcem mogle su da se podignu do samog Granitnog dvorca. Drugu polovinu lestvica su donjim krajem pričvrstili za ispupčenje a gornji kraj za sam prag na vratima. Tako je penjanje bilo znatno lakše. Uostalom, Siras Smit je mislio da docnije postavi jednu dizalicu pomoću vodene snage, koja će stanovnicima Granitnog dvorca otkloniti svaki zamor i gubitak vremena.

Naseljenici su se brzo navikli da se služe tim lestvicama. Bili su hitri i vešti, a kao sposoban mornar, naviknut da trči po svim katarkama i jarbolima, Penkrof ih je mogao da poučava. Ali trebalo je da poučava i Topa. Sa četiri svoje šape, jadno pseto nije bilo sazdano za ovu vežbu. No Penkrof je bio tako uporan učitelj da je Top najzad sasvim lepo uspeo da silazi a peo se uz te lestvice kao što to obično rade njegova sabraća u cirkusu. Koliko je mornar bio gord na svog učenika, to se ne može ni iskazati. Ali ipak, i više nego jedanput, Penkrof bi ga poneo na leđima, a Top se na to nikad nije požalio.

Ovde treba da napomenemo da za vreme ovih radova, koji su međutim bez zastoja izvođeni jer se hladno godišnje doba približavalo, pitanje ishrane uopšte nije bilo zanemareno. Svakoga dana, pošto su konačno bili postali snabdevači naseobine, novinar i Harbert su po nekoliko časova provodili u lovu. Zasad su samo iskorišćavali Jakamarsku šumu na levoj obali reke, pošto u nedostatku mosta i čamca nisu još mogli da prelaze Zahvalnost. A i zato što sva ona ogromna šuma, kojoj su dali ime Divljeg zapada nije uopšte bila istražena. Taj važan izlet ostavili su za prve lepe dane sledećeg proleća. Ali Jakamarska šuma bila je sasvim dovoljno bogata sa divljači, kengura i divljih svinja bilo je u njoj u izobilju, a gvozdene budže, luk i strele naših lovaca činili su čuda. Harbert je osim toga otkrio pored jugozapadne jezerske pržine jedan prirodni zečarnik, neku vrstu rosne livade, prekrivenu vrbama i mirisnim biljkama koje su opajale vazduh, kao što su nana, majčina dušica, bosiljak, ćubar i sve mirisne vrste iz porodica usnatica na koje su zečevi toliko lakomi.

Na novinarovu primedbu da bi bilo čudno, pošto je trpeza postavljena za zečeve, ako ovde ne bi i njih bilo, dva lovca su pažljivo pretražili ovaj zečarnik. U svakom slučaju, ovde su obično rasle korisne biljke i neki prirodnjak imao bi ovde lepu priliku da proučava pojedine primerke biljnog carstva. Tako je Harbert nabrao izvesnu količinu strukova bosiljka, ruzmarina, matičnjaka, ranilista i drugih biljaka koje su mogle da služe kao razni lekovi za grudne bolesti, protiv groznica i grčevi ili kostobolje. A kada je Penkrof docnije zapitao čemu služe sve te pobrane travke, dečak je odgovorio:

– Da se lečimo ako budemo bolesni.

– Kako da budemo bolesni, kad na ostrvu nema lekara? – odgovorio je vrlo ozbiljno Penkrof.

Na ovo nije imalo šta da se odgovori, ali je dečak produžio da i dalje bere biljke koje su vrlo dobro primljene u Granitnom dvorcu. Utoliko pre što je ovim lekovitim biljkama mogao da doda znatnu količinu dvostrukih usnatica, zevalica, koje su poznate u Severnoj Americi pod imenom »Osvego-čaj« i od kojih se pravi izvrsni napitak.

Najzad, tog dana, pošto su dobro tražili, dva lovca su stigli do pravog mesta zečarnika. Tu je zemljište bilo izbušeno kao rešeto.

– Jazbine! – viknuo je Harbert.

– Da, – odgovorio je novinar – dobro ih vidim.

– No jesu li nastanjene?

– To je pitanje.

Ono je ubrzo bilo rešeno. Odmah zatim su skoro stotine životinjica, sličnih zečevima, na sve strane se razbežale i to takvom brzinom da ih ni sam Top nije mogao stići. Lovci i pas su uzalud trčali, ovi glodari su im lako umakli. Ali je novinar čvrsto rešio da se odatle ne makne dok ne uhvati bar pola tuceta tih četvoronožaca. Pre svega je hteo da njima dopuni ostavu, a osim toga da pripitome one koje budu kasnije uhvatili. Pomoću nekoliko zamki razapetih iznad jazbina, ovaj poduhvat bi morao da im uspe. Ali zasad nisu imali ni zamki ni od čega da ih izrade. Morali su se dakle pomiriti s tim da svako legalo pretresu batinom pa da strpljenjem postignu ono što nisu mogli drukčije da učine.

Najzad, posle celog časa pretresanja, uhvatili su četiri glodara u legalu. Bili su to dosta slični zečevi onim svojim evropskim saplemenicima, obično poznati pod imenom »američki zečevi«.

Onda su svoj lovački plen odneli u Granitni dvorac i priredili ga za večeru. Stanari tog zečarnika uopšte nisu bili za preziranje, jer su bili odličnog ukusa. Sad je to bio dragocen izvor hrane za naseobinu i kao da je bio neiscrpan.

Pregradni zidovi su, 31. maja, bili gotovi. Ostalo je samo da se sobe nameste, a nameštaj će napraviti u duge zimske dane. Sazidali su ognjište u prvoj sobi koja je služila kao kujna. Čunak koji je trebalo da odvodi dim napolje zadao je nešto više posla nevoljnim dimničarima. Sirasu Smitu izgledalo je prostije da napravi čunak od pečene zemlje; a pošto nisu mogli ni pomisliti da mu izlaz bude na gornjoj visoravni, probušili su rupu u granitu iznad prozora pomenute kujne, pa su kroz tu kosu rupu provukli čunak kao što se to radi sa plehanim pećima. Ognjište će se možda, čak vrlo verovatno, pušiti u doba snažnih istočnih vetrova koji su se neposredno obarali na pročelje, ali ti su vetrovi bili retki, a uostalom majstor Nab, kuvar, nije toliko sitničario.

Kad su završili unutrašnje uređivanje, inženjer se pobrinuo da zagradi ulaz nekadašnjeg odvoda koji je počinjao na jezeru da bi se tim putem sprečio svaki pristup. Dovaljali su gromade na otvor i malterom ih pažljivo učvrstili. Siras Smit nije još bio ostvario svoju nameru da taj pristup poplavi jezerskom vodom vrativši je pomoću brane na raniju visinu. Zadovoljio se time da samo prikrije pregradu travom, šibljem i žbunjem, koje su zasadili u pukotine između gromada i koje će se na proleće morati bujno da razvije.

Međutim, on je iskoristio hodnik odvoda tako što je kroz njega do novoga stana sproveo potočić slatke jezerske vode. To su uradili pomoću malog useka koji su napravili ispod jezera pa je taj dovod sa čistog i nepresušnog izvora davao dvadeset i pet do trideset galona dnevno.{16}

Najzad, sve je bilo gotovo, a bilo je i krajnje vreme jer je hladno godišnje doba nastupalo. Debeli kapci omogućavali su zatvaranje prozora na pročelju, dok inženjer ne bude imao vremena da napravi staklo za okna.

Gedeon Spilet je vrlo vešto rasporedio po izbočinama na steni oko prozora raznovrsne biljke kao što su dugačke puzavice, pa su tako otvori bili uokvireni ljupkim i živopisnim zelenilom.

Stanari tog čvrstog, zdravog i bezbednog stana, mogli su sad zbilja da budu samo očarani svojim delom. Kroz prozore su mogli pogledom da obuhvate beskrajni vidik koji su dva rta Čeljusti zatvarala na severu a na jugu Kandžin rt. Ceo zaliv Jedinstva otvarao se pred njima veličanstveno. Da, ovi čestiti naseljenici imali su razloga da budu zadovoljni, a Penkrof nije cicijašio s pohvalama za ono što je šaljivo prozvao »svoj stan na petom spratu iznad međusprata!«

GLAVA XX

KIŠNO DOBA. – PITANJE ODEĆE. – LOV NA FOKE. – IZRADA SVEĆA. – UNUTRAŠNJI RADOVI U GRANITNOM DVORCU. – DVA MOSTIĆA. – POVRATAK SA IZLETA DO NASLAGA OSTRIGA. – ŠTA JE HARBERT NAŠAO U SVOM DŽEPU.

Zimsko doba počelo je zapravo u mesecu junu koji odgovara mesecu decembru na severnoj polulopti. Počelo je s pljuskovima i olujnim vetrovima koji ću se neprestano jedni za drugima ređali. Stanari Granitnog dvorca mogli su da ocene prednosti jednog stana koje nepogode nisu mogle da dohvate. Zaklon u Odžacima je zaista bio nedovoljan protivu surovosti zimskog doba a trebalo se još bojati da visoke plime, terane pučinskim vetrom, opet ne provale u njih. Predviđajući to, Siras Smit je čak preduzeo izvesne mere obezbeđenja da koliko god je moguće više zaštiti kovačnicu i peći koje je onde bio smestio.

Tokom celog meseca juna oni su se bavili raznim poslovima iz kojih nisu bili isključeni ni lov ni ribolov, pa su zalihe hrane u ostavi mogle da budu obilno održavane. Penkrof se zaricao da će, čim bude dokoličio, napraviti klopke za divljač i od njih je očekivao velike koristi. Napravio je zamke od drvenastih vlakana i nije bilo dana da ih zečarnik nije snabdevao novim prilogom. Nab je skoro sve vreme samo solio i dimio meso što im je obezbeđivalo izvrsnu zimnicu.

Onda su vrlo ozbiljno razmatrali pitanje odeće. Kad ih je balon bacio na ostrvo, naseljenici su imali samo ono odelo koje su na sebi nosili. To odelo je bilo toplo i izdržljivo, oni su se veoma brižljivo o njemu starali kao i o rublju, i održavali ga savršeno čisto, ali sve će to uskoro zahtevati da bude obnovljeno. Sem toga, ako zima bude surova, naseljenici će morati veoma mnogo da trpe od hladnoće.

Dosetljivost Sirasa Smita ovde je podbacila. On se morao da stara za hitnije potrebe, da stvori stan, da obezbedi ishranu, pa ga je hladnoća mogla da iznenadi pre nego što je pitanje odeće bilo rešeno. Morali su se dakle pomiriti s tim da tu prvu zimu provedu a da se mnogo ne vajkaju. Čim grane proleće, oni će ozbiljno krenuti u lov za onim muflonima, čije su prisustvo zapazili kad su istraživali Franklinov breg, a kada jednom nakupe vunu, inženjer će već znati da napravi tople i čvrste tkanine… Kako? on će se o tome starati.

– Pa šta, ionako možemo da razgrevamo svoje tabane u Granitnom dvorcu! – rekao je Penkrof – ogreva ima u izobilju, i nema nikakvog razloga da ga štedimo.

– Uostalom, – odgovorio je Gedeon Spilet – Linkolnovo ostrvo ne leži baš na suviše velikoj geografskoj širini pa verovatno na njemu nisu toliko surove zime. Niste li rekli, Sirase, da ovaj trideset peti uporednik odgovara onome na kome je Španija na gornjoj polulopti?

– Nesumnjivo, – odgovorio je inženjer – ali poneke zime su vrlo hladne i u Španiji! Sneg i led, svega ima, a Linkolnovo ostrvo može to isto tako surovo da iskusi. Pa ipak, to je ostrvo a kao takvo, nadam se da će na njemu temperatura biti umerenija.

– A zašto, gospodine Sirase? – zapitao je Harbert.

– Zato što more, dete moje, može da se smatra kao ogromno skladište u kome se prikuplja letnja toplota. Kada zima dođe, ono ispušta tu toplotu, što oblastima u blizini okeana obezbeđuje srednju temperaturu, leti nižu, ali i zimi višu.

– To ćemo već videti, – odgovorio je Penkrof – ne želim da razbijam glavu s tim da li će ili neće biti hladno. Ono što je pouzdano, to je da su dani već kratki a večeri duge. Kad bismo malo razmislili o osvetljenju.

– Ništa nije lakše – odgovorio je Siras Smit.

– Od razmišljanja? – zapitao je mornar.

– Od rešenja.

– A kad ćemo početi?

– Sutra, priređujući lov na foke.

– Za izradu lojanica?

– Ma ne. Penkrofe, za izradu sveća.

Zbilja je to bila inženjerova namera, namera koja je bila ostvarljiva, pošto su imali kreč i sumpornu kiselinu i pošto će ih vodozemci sa ostrvceta snabdeti neophodnom masnoćom za njihovu izradu.

Bila je nedelja, 4. juna, i jednoglasno su se složili da proslave taj dan odmora. Svi su radovi prestali i oni su se odmarali. Naseljenici Linkolnovog ostrva nisu više bili bedni brodolomnici bačeni na ostrvce. Oni nisu više morali da traže, mogli su i da uživaju.

Oni su krenuli na ostrvce sutradan, 5. Juna, po prilično mutnom vremenu. Opet je trebalo da koriste oseku da bi pregazili kanal, i tim povodom su se dogovorili da naprave bilo kakav čamac koji će im olakšati kretanje a isto tako omogućiti im plovidbu uz Zahvalnost, kada budu krenuli da istražuju jugozapadni deo ostrva, što su odložili za prve lepe dane.

Foka je bilo mnogo i naoružani svojim okovanim budžama lovci su lako ubili jedno pola tuceta. Nab i Penkrof su ih odrali i u Granitni dvorac doneli su samo njihovo salo i kožu, pošto im je ona mogla da posluži za izradu čvrste obuće.

Ovaj lov je doneo oko sto pedeset kilograma sala koje će celo biti upotrebljeno za izradu sveća.

Postupak je bio krajnje jednostavan, a ako baš nije dao sasvim savršene proizvode, bar su bili upotrebljivi. Siras Smit je raspolagao samo sumpornom kiselinom koju je trebalo da zagreva zajedno sa fokinim salom pa da na taj način izdvoji glicerin; zatim bi iz te nove mešavine upotrebom vrijuće vode lako odvojio olein, margarin i stearin. Ali da bi pojednostavio ceo postupak on je više voleo da od sala napravi sapun pomoću kreča. Tako je dobio neku vrstu krečnog sapuna koji se lako rastvara u sumpornoj kiselini koja je izdvajala kreč u sulfat i oslobađala masne kiseline.

Od te tri kiseline, oleinske, margarinske i stearinske pošto je prva bila u tečnom stanju, ona je bila odbačena dovoljnim pritiskom. A one druge su sadržavale istu sirovinu koja će poslužiti za pravljenje sveća.

Postupak je trajao svega dvadeset četiri časa. Posle više pokušaja napravili su od biljnih vlakana fitilje, a onda su ih više puta zamakali u rastopljenu sirovinu i tako su nastale prave stearinske sveće, rukom napravljene kojima je nedostajalo samo beljenje i glačanje. Naravno da fitilji nisu imali onu prednost koju imaju fitilji natopljeni bornom kiselinom, koji ukoliko rope postaju staklasti i potpuno sagore; ali Siras Smit je napravio lepe mumakaze, pa su sveće bile veoma cenjene za vreme sedeljki u Granitnom dvorcu.

Tokom celog tog meseca bilo je dovoljno posla u unutrašnjosti novog stana. Stolari su imali da rade. Usavršili su alatke koje su bile grubo napravljene. Isto tako su ih dopunili novim alatima.

Izmeću ostalog napravili su makaze i naseljenici su najzad mogli da se ošišaju, pa ako nisu baš mogli da obriju bradu oni su mogli da je podseku po volji. Harbert nije ni imao bradu, Nab je imao veoma slabu, ali njihovi drugovi su bili tako obrasli da je bila sasvim opravdana izrada narečenih makaza.

Izrada ručne testere, slične onima koje se zovu testerice, stalo ih je beskrajnih muka, ali na kraju uspeli su da dobiju spravu koja, kad se njom snažno rukovalo, može da seče vlaknasto tkivo s drveta. Napravili su dakle stolove, stolice, ormane, koje su namestili u glavne sobe, krevetske okvire, čija je sva postelja bila dušek od morske trave. Sa policama na kojima je ležalo zemljano posuđe, štednjakom zidanim od opeke i kamena, i kamenom sudoperom, kujna je izgledala vrlo dobro i Nab je u njoj ozbiljno poslovao kao da je bio u nekoj hemijskoj laboratoriji.

Ali stolari su uskoro morali da postanu drvodelje. Zbilja, novi odvod, nastao dejstvom razaranja, neodložno je zahtevao građenje dva mostića od kojih jedan na visoravni Velikog vidika a drugi na samom žalu. Odista, sada su visoravan i žalo bili poprečno presečeni potokom koji su neminovno morali prelaziti kada su hteli da dođu do severnog kraja ostrva. Da bi to otklonili, naseljenici su bili primorani da prilično mnogo zaobilaze i da se penju na zapad, skoro sve do izvora Crvenog potoka. Zato je najjednostavnije bilo da se na visoravni i na žalu naprave dva mostića, duga dvadeset do dvadeset pet stopa, čija bi se građa sastojala samo od nekoliko stabala sekirom četvorostrano otesanih. To je bio posao od nekoliko dana. Kada su namestili mostove Nab i Penkrof su tad iskoristili to da odu do naslaga s ostrigama koje su otkrili na pučini ispred duna. Sa sobom su vukli neku vrstu grubih kolica koja su zamenjivala stari pleter, zaista vrlo neugodan, i doneli su nekoliko hiljada ostriga koje su se brzo prilagodile na onom stenju na ušću Zahvalnosti i koje je uskoro postalo kao neko oveće prirodno odgajalište. Ovi mekušci su bili izvrsni i naseljenici su ih skoro svakodnevno jeli.

Kao što vidimo, Linkolnovo ostrvo, mada su njegovi stanovnici istražili samo jedan vrlo mali deo, već je zadovoljavalo skoro sve njihove potrebe. I verovatno je bilo da će ih ono, kad mu pretraže i najskrivenije kutove u svim onim pošumljenim krajevima koji su se pružali između Zahvalnosti i Gmizavčevog predgorja, još obilato obdariti novim blagom.

Naseljenici su bili lišeni samo jedne jedine stvari zbog Koje su trpeli. Belančevine su imali dovoljno, kao i biljne proizvode koji su trebalo da ublaže njenu upotrebu; drvenasto dragonijino korenje davalo je previranjem nekakvo nakiselo piće, slično pivu koje su više voleli od obične vode; čak su napravili i šećer, bez šećerne trske ili repe, skupljajući onaj sok koji se cedi iz »acer saharinum« jedne vrste klena iz porodice javora, koja uspeva u svim umerenim klimama, i koji je u velikom broju rastao na ostrvu; oni su pravili vrlo prijatan čaj upotrebljavajući zevalice koje su doneli iz zečarnika; najzad imali su u izobilju soli, jedini mineralni proizvod koji ulazi u ishranu, ali za hleb je bilo teško.

Možda bi docnije naseljenici mogli da zamene tu namirnicu nečim sličnim, brašnom od sago-palme ili skrobom od hlebnog drveta, a zbilja je bilo mogućno da južne šume raspolažu pored ostalih vrsta drveća i ovim dragocenim drvetom, ali dosad ga oni nisu sreli.

Međutim, ovaj put im je slučaj neposredno pritekao u pomoć, istina u beskrajno maloj srazmeri, ali najzad, Siras Smit, sa svom svojom bistrinom, svom svojom dovitljivošću, nije nikad mogao da proizvede ono što je, na najveću sreću, Harbert našao jednog dana u postavi svoga kaputa koji je baš krpio.

Toga dana je pljuštalo kao iz kabla, naseljenici su se bili okupili u velikoj dvorani Granitnog dvorca, kada je dečak odjednom kriknuo.

– Gle, gospodine Sirase. Zrno žita!

I on je svojim drugovima pokazao jedno zrno, jedno jedino zrno koje se kroz njegov probušen džep uvuklo u postavu na kaputu.

Prisustvo ovog zrna objašnjavalo se navikom koju je Harbert imao u Ričmondu da hrani golubove, koje mu je Penkrof bio poklonio.

– Zrno žita? – živo je prihvatio inženjer.

– Da, gospodine Sirase, ali samo jedno, jedno, jedino!

– Eh, dečače, – uzviknuo je Penkrof smešeći se – dobro smo napredovali, vere mi! Šta bismo mogli da napravimo od jednog jedinog zrna žita?

– Napravićemo hleb – odgovorio je Siras Smit.

– Hleb, kolače, pite! – uzviknuo je mornar. – Mani! Hleb koji će nam dati ovo zrno žita neće nas skoro zadaviti!

Harbert se taman spremio da baci rečeno zrno, pošto nije pridavao nikakav značaj svom otkriću, kad je Siras Smit uzeo zrno, počeo da ga razgleda, i pošto je video da je ispravno, rekao je mornaru pravo u lice:

– Penkrofe, – zapitao ga je mirno – znate li koliko jedno zrno žita daje klasova?

– Jedan, pretpostavljam! – odgovorio je mornar, iznenađen pitanjem.

– Deset, Penkrofe, a znate li koliko jedan klas rodi zrna?

– Vere mi, ne znam.

– Osamdeset najmanje – rekao je Siras Smit. – Dakle, ako zasadimo zrno, u prvoj žetvi nabraćemo osam stotina zrna, koja će u drugoj dati šest stotina četrdeset hiljada, a u trećoj žetvi pet stotina dvanaest miliona, dok će četvrta žetva doneti četiri stotine milijardi zrna. Eto vam srazmere.

Sirasa Smita su bez reči slušali drugovi. Ove su ih brojke zapanjile. Međutim, one su bile tačne.

– Da, prijatelji, – produžio je inženjer – takve su aritmetičke progresije plodne prirode. A još, šta znači umnožavanje zrna žita čiji klas rađa samo osam stotina zrna kada se uporedi sa strukovima maka koji daju trideset dve hiljade zrna, ili sa strukovima duvana koji proizvode tri stotine šezdeset hiljada. Za nekoliko godina, kad ne bi bilo mnogobrojnih uzroka razaranja koji ometaju njihovo rasplođavanje, ove biljke bi osvojile celu zemlju.

Ali inženjer nije dovršio svoje malo saslušanje.

– A sada, Penkrofe, – nastavio je – znate li koliko četiri stotine milijardi zrna predstavljaju merica?

– Ne, – odgovorio je mornar – ali ono što znam to je da sam budala!

– Pa lepo, to bi bilo više od tri miliona, po sto trideset hiljada zrna u merici, Penkrofe.

– Tri milona! – uzviknuo je Penkrof.

– Tri miliona.

– Za četiri godine?

– Za četiri godine, – odgovorio je Siras Smit – a čak i za dve ako, kao što se nadam, možemo na ovoj geografskoj širini da dobijemo dve žetve godišnje.

Već po svom običaju, Penkrof nije mislio da drukčije može da odgovori na ovo sem sa strahovitim »ura!«

– Tako, Harberte, – dodao je inženjer – ti si za sve nas pronašao nešto izvanredno značajno. Sve, prijatelji, sve nam može poslužiti u uslovima u kojima se nalazimo. Molim vas, ne zaboravite to.

– Ne, gospodine Sirase, ne, mi to nećemo zaboraviti, – odgovorio je Penkrof – a ako ikada nađem jedno od onih zrna duvana koja se umnožavaju za tri stotine šezdeset hiljada puta uveravam vas da ga neću pustiti niz vetar. A sada, znate li šta nam je ostalo da uradimo?

– Ostaje nam da zasadimo ovo zrno – odgovorio je Harbert.

– Da, – dodao je Gedeon Spilet – i to sa svim obzirima koje zaslužuje, jer ono u sebi nosi naše buduće žetve.

– Samo da iznikne! – uzviknuo je mornar.

– Iznići će – odgovorio je Siras Smit.

Bio je 20. jun. Trenutak je dakle bio pogodan da se zaseje to jedino i dragoceno zrno žita. Prvo su mislili da ga zasade u jednom ćupu; ali, posle razmišljanja, rešili su se da se potpuno oslone na prirodu i da ga povere zemlji. To su i učinili istoga dana i nepotrebno je dodati da su sve mere predostrožnosti bile preduzete da bi pothvat uspeo.

Pošto se vreme lako razvedrilo, naseljenici su se popeli na visoravan iznad Granitnog dvorca. Na samoj visoravni su odabrali jedno mesto, dobro zaklonjeno od vetra, na koje će podnevno sunce sipati svu svoju toplotu. Mesto su očistili, brižljivo oplevili, čak pretresli da bi odatle isterali bube i gliste; tu su stavili jedan sloj dobre zemlje nagnojene sa malo kreča; okružili su ga ogradom, a onda su zrno posadili u vlažni sloj.

Zar ovo nije izgledalo kao da naseljenici postavljaju kamen temeljac nekog zdanja. To je podsetilo Penkrofa na dan kad je on zapalio svoju jedinu šibicu i svih onih briga koje je uložio u taj posao. Ali ovaj put, stvar je bila ozbiljnija. Zbilja, brodolomnici bi uvek uspeli da nabave vatru, na ovaj ili onaj način, ali nikakva ljudska moć ne bi im ponovo stvorila to zrno žita ako bi, na nesreću, ono propalo.

GLAVA XXI

NEKOLIKO STEPENI ISPOD NULE. – ISTRAŽIVANJE JUGOISTOČNOG MOČVARNOG DELA. – ČILEANSKE LISICE. – MORSKI IZGLED. – RAZGOVOR O BUDUĆNOSTI TIHOG OKEANA. – NEPREKIDNI RAD INFUZORIJA. – ŠTA RE POSTATI KUGLA ZEMALJSKA. – LOV. – UTVINA MOČVARA.

Otada više nije prošao ni jedan dan a da Penkrof nije otišao da poseti ono što je ozbiljno nazivao svojom »njivom žita«. I teško bubama koje bi se tu uputile! Nisu mogle nikakvu milost da očekuju.

Krajem juna, posle neprekidnih kiša, vreme ce konačno pretvorilo u hladno i, 29. juna Farenhajtov toplomer bi nesumnjivo pokazivao dvadeset stepeni samo iznad nule.{17}

Dan koji je odgovarao 31. decembru na severnoj polulopti, bio je 30. juni, i to je bilo sutradan, u petak. Nab je primetio da se godina završavala zlosrećnim danom; ali Penkrof mu je odgovorio da će, prirodno, sutrašnji početi srećnim danom, što je više vredelo.

U svakom slučaju, on je počeo sa vrlo velikom hladnoćom. Komadi leda su se gomilali na ušću Zahvalnosti, a uskoro se i jezero zaledilo po celoj površini.

U nekoliko mahova morali su da obnavljaju zalihu ogreva. Penkrof nije čekao da se reka zaledi da bi dovukao ogromne splavove drva do njihovog određenog mesta. Rečna struja je bila neumorni pokretač i nju su koristili za prevlačenje drva sve dok je nije mraz okovao. Tako obilato nabavljenom gorivu iz šume, dodali su i više kolica kamenog uglja koji je trebalo dovući iz podnožja sa obronaka Franklinovog brega. Tu jaku toplotu kamenog uglja su neprestano koristili zbog niske temperature koja je 4 jula pala na osam Farenhajtovih stepeni.{18} Napravili su još jedno ognjište u trpezariji i onde su svi zajedno radili.

Za vreme tog hladnog doba, Siras Smit je mogao samo sebe da pohvali što je doveo do Granitnog dvorca potočić vode iz Grantovog jezera. Pošto je prolazio ispod zamrznute površine, zatim tekao kroz stari odvod, potočić je održao svoje tečno stanje i stizao do unutrašnjeg rezervoara koji su izdubili u uglu pozadine skladišta i čiji je višak vode oticao kroz bunar u more.

Pošto je tad bilo vrlo suvo vreme, naseljenici su se obukli što su bolje mogli, i dogovorili se da jedan dan posvete istraživanju onog jugoistočnog kraja na ostrvu izmeću Zahvalnosti i Kandžinog rta. To je bilo prostrano močvarno zemljište i možda bi se tamo moglo dobro loviti, jer mora da je barskih ptica onde bilo tušta i tma.

Trebalo je računati sa osam do devet milja hoda donde, a isto toliko za povratak, i prema tome će ceo dan biti dobro iskorišćen. A pošto se radilo o istraživanju jednog nepoznatog kraja ostrva, cela naseobina je morala u tome da učestvuje. Zato su, 5. jula, već od šest časova ujutro, kad se zora tek nazirala, Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert. Nab, Penkrof, sa okovanim budžama, zamkama, lukovima i strelama i snabdeveni dovoljnom količinom hrane, napustili Granitni dvorac, a ispred njih je Top skakutao.

Pošli su prečicom, a prečica je bila preko Zahvalnosti po santama leda koje su je zakrčile.

– Ali, – opravdano je primetio novinar – ovo ne može da zameni pravi most!

I tako su označili i građenje »pravog« mosta u nizu svojih budućih radova.

Naseljenici su sad prvi put stupili na desnu obalu Zahvalnosti i zaputili su se usred onih velikih i božanstvenih četinara koji su sad bili pokriveni snegom.

Ali nisu bili prošli ni pola milje kada je iz jednog gustog grmlja izjurila cela porodica četvoronožaca koji su tu obitavali i koje je Topovo lajanje nagnalo u bekstvo.

– Ah! kao da su ovo lisice! – uzviknuo je Harbert kada je video kako ceo čopor struže što brže može.

Zbilja su to bile lisice, ali vrlo velike lisice, koje su nekako kevtale, zbog čega je i sam Top bio veoma začuđen, jer je prestao da ih goni i tako pružio priliku tim brzim životinjama da iščeznu.

Pseto je bilo opravdano iznenađeno, pošto ono nije učilo poznavanje prirode. Ali su te lisice, sivkastoriđeg krzna i crnog repa koji se završavao belom kićankom, kevtanjem otkrile svoje poreklo. Zato im je Harbert bez oklevanja dao njihovo pravo ime »Čileanske lisice« koje se najčešće sreću u Čileu i na Falklandskim ostrvima preko puta Argentine, i u svim onim američkim oblastima koje preseca trideseti i četrdeseti uporednik. Harbert je mnogo žalio što Top nije uspeo da se dokopa jednog od tih mesoždera.

– Da li se to jede? – pitao je Penkrof koji je uvek razmatrao predstavnike životinjskog carstva na ostrvu samo sa posebne tačke gledišta.

– Ne, – odgovorio je Harbert – ali zoolozi još nisu otkrili da li je zenica ovih lisica dnevna ili noćna, i da li nije bolje da ih zapravo uvrste u rod pasa.

Siras Smit nije mogao da zadrži osmeh dok je slušao dečakova razmišljanja koja su potvrđivala njegovu ozbiljnost. A mornar više nije mario za te lisice otkad nisu mogle biti uvršćene u prehrambeni rod. Pa ipak, on je primetio da kada budu napravili živinarnik u Granitnom dvorcu, biće dobro da preduzmu neke mere predostrožnosti protiv verovatne posete ovih pljačkaša na četiri šape. Na ovo se niko nije pobunio.

Pošto su zaobišli rt Olupine, naseljenici su se našli na dugačkoj peščanoj plaži koju je zapljuskivalo široko more. Tada je bilo osam časova ujutro. Nebo je bilo vrlo vedro, onako kako se to dešava kada velike hladnoće traju; ali zagrejani svojom trkom, Siras Smit i njegovi drugovi nisu baš veoma mnogo osećali štipanje vazduha. Uostalom, nije bilo vetra, okolnost koja je učinila beskrajno podnošljivijim velika sniženja temperature. Blistavo sunce ali bez toplote, zubato sunce, se tada rađalo iz okeana i njegov ogromni kotur klatio se na vidiku. More je bilo mirno i plavo kao u nekom sredozemnom zalivu, kad je nebo vedro. Kandžin rt, povijen kao jatagan, jasno se pružao na otprilike četiri milje ka jugoistoku. Ivicu močvari je s leve strane naglo prekidao jedan mali rt, koji su sunčevi zraci oivičavali plamenim rubom. Bilo je izvesno da u tom delu zaliva Jedinstva, izloženom pučini, čak bez ijednog peščanog spruda, lađe šibane istočnim vetrovima ne bi našle nikakav zaklon. Po nepokretnosti mora čiju vodu nije remetila nikakva hridina, po njegovoj podjednakoj boji koju nije mrljao nikakav žućkasti preliv, najzad po odsustvu bilo kakvog grebenja, videlo se da je obala vrlo odsečna i da okean tu prekriva duboke ponore. U pozadini, prema zapadu, ali na daljini od četiri milje, pružali su se prvi redovi drveća iz šume Divljeg zapada. Skoro da čovek pomisli da se nalazi na pustoj obali nekog ostrva u oblasti oko Južnog pola i koju su prekrilile sante leda. Na tom mestu naseljenici su se zaustavili da doručkuju. Od šiblja i osušene morske trave zapalili su vatru, a Nab je pripremio za doručak hladno meso uz koje je poslužio nekoliko šolja Osvego-čaja.

Dok su jeli, naseljenici su posmatrali. Taj deo Linkolnovog ostrva bio je stvarno neplodan i prava suprotnost zapadnoj oblasti. To je nagnalo novinara da primeti, da je slučaj bacio najpre brodolomnike na ovu obalu, kako bi oni o svom budućem boravištu dobili žalosnu predstavu.

– Čak mislim da ne bismo uspeli ni da stignemo do obale, – odgovorio je inženjer – jer je more duboko i ne bi nam pružilo nijednu stenu da se na nju sklonimo. Pred Granitnim dvorcem bar ima sprudova, ostrvce, što je uvećavalo mogućnosti spasavanja. Ovde, samo ponor!

– Prilično je neobično, – napomenuo je Gedeon Spilet – da ovo srazmerno malo ostrvo ima toliko raznoliko zemljište. Ova raznolikost izgleda uglavnom pripada samo kontinentima većeg prostranstva. Zaista bi čovek rekao da zapadni deo Linkolnovog ostrva, tako bogat i plodan, kupa topla voda Meksikanskog zaliva, a da se njegove severne i jugoistočne obale pružaju duž nekakvog mora na Severnom polu.

– U pravu ste, dragi Spilete, – odgovorio je Siras Smit – ja sam to isto primetio. Smatram da je ovo ostrvo čudnovato i po obliku i po svojoj prirodi. Kao da je ono skup svih vidova koje ima jedan kontinent, i ja se ne bih iznenadio da je ono nekad i bilo kontinent.

– Šta! Kontinent usred Tihog okeana? – uzviknuo je Penkrof.

– Zašto da ne? – odgovorio je Siras Smit. – Zar Australija, Nova Irska, sve ono što engleski geografi nazivaju Australazijom, zajedno sa arhipelazima u Tihom okeanu, nisu mogli da nekada budu šesti deo sveta, isto tako važan kao Evropa ili Azija, kao Afrika ili obe Amerike? Moj duh uopšte ne odbacuje mogućnost da su sva ostrva što vire iz ovog prostranog okeana samo vrhovi nekog sad potonulog kontinenta, ali koji se u preistorijsko doba nalazio iznad vode.

– Kao što je nekad bila Atlantida, – odgovorio je Harbert.

– Da, dete moje… ako je ona uopšte postojala.

– A Linkolnovo ostrvo bi bilo deo tog kontinenta? – zapitao je Penkrof.

– Verovatno, – odgovorio je Siras Smit – i to bi prilično objašnjavalo ovu raznovrsnost u svemu što se vidi na njegovoj površini.

– I veliki broj životinja koje još na njemu žive – dodao je Harbert.

– Da, dete moje, – odgovorio je inženjer – i ti si me snabdeo još jednim novim dokazom u prilog moje pretpostavke. Io onome što smo videli, sasvim je izvesno da su životinje mnogobrojne na ostrvu i, što je još čudnije da su vrste životinja veoma različite. Zato mora da postoji neki razlog, a za mene je to dokaz da je Linkolnovo ostrvo moglo nekad da bude deo nekog prostranog kontinenta koji se malo po malo spuštao na dno Tihog okeana.

– Dakle, jednog lepog dana, – odvratio je Penkrof, koji kao da nije bio baš potpuno ubeđen – i ovo što je ostalo od tog starog kontinenta moglo bi da iščezne, i neće više ništa biti između Amerike i Azije?

– Biće, – odgovorio je Siras Smit – biće tu novih kontinenata, koje u ovom trenutku milijarde i milijarde mikroskopskih životinjica izgrađuju.

– A koji su to zidari? – zapitao je Penkrof.

– Koralne infuzorije – odgovorio je Siras Smit. – One su bile te koje su stalnim radom napravile ostrvo Klermon-Toner, Atole i mnoga druga koralna ostrva koja se nalaze u Tihom okeanu. Treba četrdeset sedam miliona tih infuzorija da bi se dobila težina jednog grena,{19} a ipak, sa morskom solju koju upijaju, sa čvrstim sastojcima vode koje prerađuju, ove mikroskopske životinjice stvaraju krečnjak, a od tog krečnjaka stvaraju ogromne podmorske temelje čija su čvrstina i trajnost jednake granitnim. Davno, na početku stvaranja sveta, priroda je vatrom uzdizala i stvarala kopna; ali sada ona je stavila u dužnost mikroskopskim životinjicama da zamene tu silu čija je pokretačka moć, u unutrašnjosti zemaljske kugle, očigledno smanjena, što dokazuje veliki broj sada ugašenih vulkana na površini zemlje. I ja zaista verujem da će se, kako nailaze vekovi za vekovima infuzorije za infuzorijama, Tihi okean jednoga dana moći da preobrazi u prostrani kontinent koji će nastanjivati nova pokolenja i obrađivati ga.

– Ala je to dugačko! – rekao je Penkrof.

– Priroda ima dovoljno vremena za sebe – odgovorio je inženjer.

– Ali zašto su zapravo potrebni novi kontinenti? – zapitao je Harbert. – Izgleda mi da je sadašnje prostranstvo krajeva sposobnih za nastanjivanje dovoljno čovečanstvu. A priroda ne radi ništa uzalud.

– Ništa uzalud, zaista, – prihvatio je inženjer – ali evo kako bi se mogla objasniti neophodnost novih kontinenata u budućnosti, a naročito u ovoj tropskoj oblasti u kojoj ima koralnih ostrva. Bar to mi je objašnjenje izgledalo prihvatljivo.

– Mi vas slušamo, gospodine Sirase – odgovorio je Harbert.

– Evo mog mišljenja: Naučnici uglavnom prihvataju kako će jednog dana naša zemaljska kugla završiti, ili tačnije kako će životinjski i biljni život na njoj postati nemoguć, kao posledica neprekidnog rashlađivanja kome je ona izložena. Ono u čemu se ne slažu, to je uzrok tog rashlađivanja. Jedni misle da će ono doći zbog sniženja toplote koje će nastati na suncu posle više miliona godina; drugi, od postepenog gašenja unutrašnjih vatri u našoj kugli koje mnogo više utiču na zemlju nego što se to uopšte pretpostavlja. Ja sam lično za ovu drugu pretpostavku, pošto zasnivam to mišljenje na činjenici da je mesec zaista ohlađena zvezda koja više nije sposobna za stanovanje, mada sunce i dalje baca na njegovu površinu istu količinu toplote. Ako se dakle mesec ohladio, to je zato što su se njegove unutrašnje vatre, kao i u svim nebeskim telima od kojih vodi poreklo, potpuno ugasile. Najzad, ma kakav tome bio uzrok, naša će se kugla jednoga dana ohladiti, no to će se ohlađivanje samo postepeno obavljati. Šta će se onda desiti? To da umerene oblasti, u neko više ili manje daleko doba, neće biti više moguće za stanovanje kao što su sada to polarne oblasti. Stoga će ljudsko i životinjsko carstvo pohrliti ka geografskim širinama koje su neposrednije izložene sunčevom uticaju. Obaviće se ogromna seoba. Evropa, Centralna Azija, Severna Amerika biće malo-pomalo napuštane, kao i Australazija ili donji krajevi Južne Amerike. Rastinje će krenuti za ljudskom seobom. Biljni svet će se povlačiti ka polutaru istovremeno kad i životinjski. Srednji pojasi Južne Amerike i Afrike postaće kontinenti najpogodniji za stanovanje. Laponci i Samojedi pronaći će klimatske uslove polarnog mora na obalama Sredozemnog mora. Ko nam kaže, da u to doba oblasti na polutaru neće biti suviše male da prime svekoliko čovečanstvo i da ga ishrane? No zašto ne bi dalekovida priroda, da bi pružila utočište svoj biljnoj i životinjskoj seobi, već od sada postavljala ispod polutara osnove jednog novog kontinenta i zašto ne bi stavila u dužnost infuzorijama da ih sagrade? Često sam mislio o svim tim stvarima, prijatelji, i ozbiljno verujem da će izgled naše kugle zemaljske jednoga dana biti potpuno preobražen, da će posle uzdizanja novih kontinenata more preplaviti stare i da će u budućim vekovima novi Kolumbi ići da otkriju Čimborasko, Himalajsko ili Monblansko ostrvo, ostatke potonule Amerike, Azije i Evrope. A onda će najzad, i ti novi kontinenti takođe da postanu nepogodni za stanovanje; toplota će se ugasiti kao toplota nekog tela koje je tek umrlo, i život će iščeznuti ako ne zauvek sa kugle zemaljske, a ono bar za izvesno doba. Možda će se tada naša lopta odmarati, obnoviti kroz smrt da bi jednoga dana ponovo uskrsnula u višim uslovima! Ali sve ovo, prijatelji, tajna je tvorca svih stvari, prirode, i povodom rada infuzorija, ja sam otišao malo predaleko, možda u raščlanjavanju tajni budućnosti.

– Dragi moj Sirase, – odgovorio je Gedeon Spilet – ove teorije su za mene proročke i one će se jednoga dana ispuniti.

– To je tajna prirode – rekao je inženjer.

– Sve je to lepo i divno. – rekao je tada Penkrof koji je naćuljenih ušiju slušao – ali da li ćete mi reći, gospodine Sirase, da li su i Linkolnovo ostrvo sagradile te vaše infuzorije?

– Ne, – rekao je Siras Smit – ono je čisto vulkanskog porekla.

– Dakle, ono će iščeznuti jednoga dana?

– Verovatno.

– Nadam se da mi na njemu nećemo biti više.

– Ne, umirite se. Penkrofe, mi na njemu nećemo biti više, pošto mi uopšte nemamo nikakvu želju da ovde umremo i pošto ćemo najzad možda uspeti da se iz njega izvučemo.

– A dotle, – rekao je Gedeon Spilet – smestimo se ovde kao za večnost. Nikad ne treba ništa polovično raditi.

Razgovor se na ovome svršio. Doručak je bio završen. Istraživanje se nastavilo, i naseljenici su stigli do granice odakle je počinjala močvarna oblast.

Ovo je zaista bila močvara koja se prostirala do one zaobljene obale kojom se završavalo ostrvo na jugoistoku i mogla je da ima dvadeset kvadratnih milja. Zemljište je bilo sačinjeno od škriljasto-glinenog gliba, pomešanog sa mnogobrojnim biljnim otpacima. Bilo je pokriveno žabokrečinom, zelenim algama, trskom, šašom, perunikom i ovde-onde ponekim busenom trave, gustom kao neki debeo tepih. Na više mesta, pod sunčevim zracima nekoliko smrznutih lokvi je svetlucalo. Ni kiše, ni bilo kakva reka nabujala iznenadnim porastom vode, nisu mogli da naprave ove zalihe vode. Zbog toga su prirodno morali da zaključe da je ova baruština bila snabdevana podzemnim prodiranjem vode i to je zaista i bilo. Čak su mogli da se boje da se za vreme vrućina vazduh ovde ne okuži onim klicama koje izazivaju barske groznice.

Iznad vodenih trava, na površini mrtve vode, lepršao je ceo jedan svet ptica. Barski lovci i lovci na čeku ne bi ovde promašili nijedan jedini hitac iz puške. Divlje patke, lastarke, grogotovci, barske šljuke živele su tu u jatima i ove vrlo slobodne krilatice lako su dopuštale da im se čovek približi.

Puščani metak napunjen sačmom ovde bi pouzdano pogodio nekoliko tuceta tih ptica, toliko su im jata bila zbijena. Naseljenici su morali da se zadovolje da ih gađaju strelama. Plen je bio manji, ali nečujna strela ima tu prednost da uopšte ne plaši ove krilatice, koje bi pucanj iz vatrenog oružja rasturio na sve strane po baruštini. Stoga su se lovci zasad zadovoljili tucetom plovki, belih u telu sa ispruganim pojasom, zelene glave, crnih, belih i riđih krila, spljoštenog kljuna, u kojima je Harbert poznao »utve«. Top je vešto sudelovao u hvatanju ovih krilatica čije su ime dali ovom močvarnom kraju na ostrvu. Sada su lovci ovde imali obilnu zalihu barske divljači. Kal za to dođe vreme trebalo bi samo da je mudro koriste, a verovatno je bilo i mogućno više vrsta ovih ptica, ako ne baš pripitomiti a ono bar prilagoditi životu u okolini jezera što će ih neposrednije približiti potrošačima.

Oko pet časova po podne, Siras Smit i njegovi drugovi krenuli su natrag u svoj stan, presecajući Utvinu močvaru, i preko mosta od ledenih santi ponovo su prešli Zahvalnost.

U osam časova uveče svi su opet bili u Granitnom dvorcu.

GLAVA XXII

KLOPKE. – LISICE. – PEKARI. – NALET SEVEROZAPADNOG VETRA. – SNEŽNA BURA. – KORPARI. – NAJVEĆE ZIMSKE HLADNOĆE. – TALOŽENJE ŠEĆERA IZ KLENA – TAJANSTVENI BUNAR. – NAMERAVANO ISTRAŽIVANJE. – OLOVNO ZRNO.

Jake hladnoće su potrajale do 15. avgusta a da nisu ipak prelazile najvišu granicu Farenhajtovih stepeni koju su dotle opazili. Kada je vazduh bio miran, ova niska temperatura se lako podnosila; ali kad je severac duvao to je bilo mučno ovim ljudima nedovoljno obučenim. Penkrof je zbog toga žalio što Linkolnovo ostrvo nije pružalo utočište nekim porodicama medveda više nego ovim lisicama ili onim fokama čija krzna baš nisu bila najbolja.

– Medvedi su – govorio je – uglavnom dobro odeveni i ne bih tražio ništa bolje do da od njih uzajmim za zimu toplu kabanicu koju imaju na telu.

– Ali, – odgovarao je Nab smejući se – možda se i medvedi ne bi sa tim saglasili, Penkrofe, da ti poklone svoju kabanicu. Oni uopšte nisu ni sveci ni magarci!

– Primorali bismo ih na to, Nabe, primorali bismo ih – prihvatio je Penkrof vrlo strogim i važnim glasom.

Ali ovi ogromni i strašni mesožderi uopšte nisu postojali na ostrvu ili se bar dosad nisu pokazali.

Harbert, Penkrof i novinar su se ipak bavili nameštanjem klopki na visoravni Velikog vidika i na prilazima u šumu. Svaka životinja ma kakva ona bila, po mornarovom mišljenju biće dobar plen, pa će glodari ili mesožderi koji se budu uhvatili u nove zamke biti dobrodošli u Granitnom dvorcu.

Uostalom ove klopke su bile krajnje proste: izdubljeni jendeci u zemlji, iznad njih tavanica od granja i trave koja je prikrivala otvor, a u dnu neki mamac ČIJI će zadah privući životinje i to je bilo sve. Treba reći da klopke nisu bile uopšte slučajno iskopane već na određenim mestima na kojima su mnogobrojniji otisci pokazivali česte prolaske četvoronožaca. Oni su ih pohađali svakoga dana i u prvo vreme tri puta su u njima našli primerke onih čileanskih lisica koje su već videli na desnoj obali Zahvalnosti.

– Koješta! Dakle u ovoj zemlji ima samo lisica! – uzviknuo je Penkrof kada je treći put izvukao jednu od ovih životinja iz jendeka gde se vrlo zlovoljno držao. – Životinje koje nisu ni za šta!

– Ali jesu, – rekao je Gedeon Spilet – one su dobre za nešto!

– A za šta?

– Da se prave mamci od njih kojima bi se privukle druge životinje!

Novinar je bio u pravu i odsad su klopke imale za mamce lešine tih lisica.

Mornar je isto tako napravio zamke upotrebljavajući vlakna kari-trske, a zamke su donele više koristi od klopki. Retko bi prošao dan a da se neki zec iz zečarnika ne bi u nju uhvatio. To je uvek bio samo zec, ali Nab je znao da pravi razne umake i gozbenici nisu ni pomišljali da se žale.

Međutim, jedan ili dvaput, u drugoj nedelji avgusta, klopke su dale lovcima druge životinje sem lisica i korisnije. To su bile nekoliko onih divljih svinja koje su već jednom primetili severno od jezera. Penkrof nije imao potrebu da pita da li se te životinje jedu. To su dobro videli po njihovoj sličnosti sa američkim ili evropskim svinjama.

– Ali to uopšte nisu svinje, – rekao mu je Harbert – upozoravam te, Penkrofe.

– Dečače, – odgovorio je mornar naginjući se nad klopku, i izvlačeni za patrljak koji mu je služio za rep jednog od tih primeraka iz porodice silaša – pustite me da verujem kako su to svinje!

– A zašto?

– Zato što mi to pričinjava zadovoljstvo!

– Dakle gi mnogo voliš svinje, Penkrofe?

– Mnogo volim svinju, – odgovorio je mornar – a naročito noge, i kad bi imala osam umesto četiri, dvaput bih ih više voleo!

A životinje o kojima je bila reč bile su pekari i pripadale su jednoj od četiri vrste koje rod ima i bile su čak iz vrste »gahasu« koje se poznaju po SVOJOJ tamnoj boji i koje nemaju one dugačke očnjake kojima je naoružana čeljust njihovih saplemenika. Ovi pekari obično žive u čoporu i verovatno ih je bilo u izobilju u pošumljenim krajevima ostrva. U svakom slučaju, oni su od glave do pete bili za jelo, pa Penkrof nije od njih zahtevao ništa više.

Oko 15. avgusta, vreme se naglo promenilo naletom severozapadnog vetra. Temperatura se popela za nekoliko stepeni i nagomilana vazdušna isparenja uskoro su počela da se pretvaraju u sneg. Celo ostrvo je bilo pokriveno belim pokrivačem pa se u novom vidu pokazalo svojim stanovnicima. Sneg je obilno padao više dana i njegova debljina je uskoro bila dve stope.

Vetar je zatim postao užasno silovit i hladan pa su oni odozgo, iz Granitnog dvorca, slušali kako more tutnji preko grebenja. Na izvesnim izbočinama vetar je stvarao brze vazdušne kovitlace i sneg je tu obrazovao visoke stubove koji su se kao čigra vrteli, i ličio na one vodene kovitlace koji se vrte na svojoj osnovi i koje brodovi napadaju topovskom paljbom. Međutim, pošto je uragan dolazio sa severozapada on je postrance udarao o ostrvo, a Granitni dvorac bio je položajem zaštićen od neposrednog naleta. Ali usred ove snežne mećave, isto toliko strašne kao da se dešavala u nekoj polarnoj oblasti, ni Siras Smit, ni njegovi drugovi nisu mogli, uprkos svojoj želji, da se usude da izađu napolje, pa tako su, od 20. do 25. avgusta, ostali zatvoreni u kući punih pet dana. Slušali su kako bura urla kroz Jakamarsku šumu koja mora da je zbog toga pretrpela veliku štetu. Nesumnjivo je bilo mnogo drveća iščupano, ali Penkrof se tešio time kako neće morati da se muči da ih obara.

– Vetar je postao drvoseča, pustimo ra neka radi – ponavljao je.

A, uostalom, nije ni postojalo sredstvo da ga u tome spreči.

Koliko su stanovnici Granitnog dvorca morali tada da zahvaljuju prirodi što im je udesila to čvrsto i bezbedno sklonište! Sirasu Smitu je naravno s pravom pripadao deo tog zahvaljivanja ali, u stvari, priroda je izdubila ovu prostranu pećinu, a on ju je samo otkrio. U njoj su svi bili u bezbednosti, a udarci oluje nisu mogli da im naškode. Da su sagradili na visoravni Velikog vidika kuću od opeke i drveta ona verovatno ne bi mogla da odoli bešnjenjima ovog uragana. A za Odžake su naseljenici, samo po lomljavi visokih talasa koji su se sa toliko snage čuli, morali da misle da su sada potpuno onemogućeni za stanovanje, jer je more, Koje je prelazilo iznad ostrvceta, moralo o njih pomamno da udara. Ali ovde, u Granitnom dvorcu, usred ove žive stene protiv koje ništa nisu mogli ni voda ni vazduh, nisu imali čega da se boje.

Za tih nekoliko dana zatočenja naseljenici nisu ostali skrštenih ruku. U skladištu je bilo dovoljno drveta prerađenog u daske i oni su neosetno dopunili svoj nameštaj stolovima i stolicama, istinski izdržljivim, jer nisu morali da štede u građi. Ovaj pomalo težak nameštaj, što baš nije prava reč za njega jer »namestiti nešto« označava glavni svoj uslov »pokretnost«, bio je Nabov i Penkrofov ponos koji ga ne bi zamenili ni sa najboljim komadima nameštaja istorijski slavnih umetnika-stolara, kao što je to bio Andre-Šarl Bul, čuveni pariski duborezac iz XVII veka.

Posle toga su stolari postali korpari i prilično su dobro uspeli u ovom novom zanatu. Naseljenici su otkrili, na onom jezičku koji se od jezera pružao ka severu, plodan vrbak u kome su rasle mnogobrojne crvenkaste vrbe. Pre nego što je nastupilo kišno doba, Penkrof i Harbert su nabrali ovo korisno šiblje i njihovi još onda dobro pripremljeni prutovi mogli su da se sad uspešno upotrebe. Prvi pokušaji bili su bezoblični, ali zahvaljujući okretnosti i dovitljivosti radnika koji su se uzajamno savetovali i prisećali uzoraka koje su nekad videli, utrkujući se izmeću sebe, kotarice i korpe različitih veličina uskoro su obogatile opremu naseobine. Sad je skladište bilo snabdeveno njima i Nab je u posebne korpice stavio svoju berbu krtola, pistaćevih jezgara i dragonijinog korenja.

Tokom poslednje nedelje tog meseca avgusta, vreme se još jedanput promenilo. Temperatura se malo snizila a bura se umirila. Naseljenici su pohrlili napolje. Najmanje je bilo dve stope snega na žalu, ali oni su mogli da po površini tog otvrdlog snega koračaju bez mnogo muka. Siras Smit i njegovi drugovi su se popeli na visoravan Velikog vidika.

Kakva promena! Drveće, koje su ostavili zeleno naročito u okolini gde je bilo najviše četinara, sada se gubilo pod jednoobraznom bojom. Sve je bilo belo, od vrha Franklinovog brega pa do pribrežja, šume, livada, jezero, reka, žalo. Voda u Zahvalnosti tekla je pod ledenim svodom koji je prilikom svake plime i oseke popuštao i lomio se sa praskom. Mnogobrojne ptice letuckale su iznad čvrste ledene površine, patke i barske šljuke, lastarke i severni ronci. Bilo ih je na hiljade. Stene izmeću kojih se strmoglavljivao vodopad na ivici visoravni bile su načičkane ledenjacima. Kao da voda ističe iz nekog čudovišnog ždrela, ispreturanog sa svom maštom nekog renesansnog umetnika. A štete koje je uragan naneo šumi oni još nisu mogli da ocene i trebalo je sačekati da okopni ogromni beli pokrivač.

Gedeon Spilet, Penkrof i Harbert nisu propustili ovu priliku da posete svoje klopke. Nisu ih baš lako pronašli, pod snegom koji ih je pokrivao. Čak su morali dobro da paze da im se nikako ne desi da upadnu u neku jamu, što je bilo opasno i ponižavajuće: uhvatiti se u sopstvenu zamku! Ali najzad su uspeli da otklone ovu neprijatnost i da pronađu klopke savršeno nedirnute. Nijedna životinja nije u njih upala, a međutim oko njih su bili mnogobrojni otisci, između ostalih i poneki vrlo jasno ocrtani tragovi kandži. Harbert je bez oklevanja izjavio da je neki mesožder iz vrste mačaka prošao tuda, što je potvrđivalo inženjerovo mišljenje o prisustvu opasnih divljih zveri na Linkolnovom ostrvu. Nesumnjivo da su te divlje zveri obično živele u gustim šumama Divljeg zapada, ali prisiljene glađu one su se usudile da dođu čak do visoravni Velikog vidika. Možda su nanjušile stanovnike Granitnog dvorca?

– Šta su te mačke, u stvari? – zapitao je Penkrof.

– To su tigrovi – odgovorio je Harbert.

– Ja sam verovao da se te životinje nalaze samo u toplim zemljama?

– Na novom kontinentu, – odgovorio je dečak – one se zapažaju već od Meksika do pampasa u okolini Buenos-Ajresa. A pošto je Linkolnovo ostrvo skoro na istoj geografskoj širini kao i provincija La Plata, nije čudo što se poneki tigrovi i ovde sreću.

– Lepo, stražarićemo – odgovorio je Penkrof.

U međuvremenu, sneg je okopneo pod uticajem povećane toplote. Počela je da pada kiša i pod njenim dejstvom beli pokrivač se topio i nestajao. Uprkos rđavom vremenu, naseljenici su raznim namirnicama obnovili svoje zalihe, pistaćevim jezgrima, dragonijinim korenjem, krtolama i klenovim sokom iz biljnoga sveta, a zečevima iz zečarnika, agutijima i kengurima iz životinjskog sveta. Sve ovo je zahtevalo da nekoliko puta odlaze u šumu, i tamo su utvrdili da je poslednji uragan oborio mnogo drveća. Mornar i Nab su otišli s kolicima čak do nalazišta kamenog uglja da bi doneli nekoliko, tona goriva. U prolazu su videli da je dimnjak grnčarske peći bio veoma oštećen od vetra i da se okrnjio najmanje za dobrih šest stopa.

U isto vreme kad su obnovili zalihu uglja učinili su to i sa drvima i dovukli ih u Granitni dvorac, a zato su koristili maticu Zahvalnosti, koja je opet postala slobodna, da bi njom prevukli više splavova. Moglo bi da se desi da doba velikih hladnoća nije još prošlo.

Isto tako su posetili i Odžake, i naseljenici su mogli samo da sebi čestitaju što nisu u njima stanovali za vreme bure. More je tu ostavilo nesumnjive tragove svoga bešnjenja. Uzburkano pučinskim vetrovima i preplavljujući ostrvce, more je silovito provalilo u hodnike koji su sad bili upola zasuti peskom a debeli slojevi morskih algi prekrivali su stenje. Dok su Nab, Harbert i Penkrof lovili ili obnavljali zalihe ogreva, Siras Smit i Gedeon Spilet su se bavili raščišćavanjem Odžaka i otkrili da su kovačnica i peći skoro nedirnute, pošto su ih pre svega zaštitili nanosi peska.

Oko 25. avgusta, pošto su ponovo naizmence padali i sneg i kiša, vetar se pretvorio u jugoistočni i odjednom je hladnoća postala veoma oštra. Po oceni inženjerovoj, živin stub na Farenhajtovom toplomeru, najmanje je pokazivao osam stepeni iznad nule.{20} A jačina hladnoće postala je još bolnija zbog oštrog severca koji se održao više dana. Naseljenici su morali ponovo da se zatvore u Granitnom dvorcu i, pošto su morali čvrsto da zapuše sve otvore na pročelju i da ostave samo uzan prolaz za pročišćavanje vazduha, mnogo su trošili sveće. Da bi ih uštedeli, naseljenici su se često osvetljavali samo plamenom iz ognjišta u kome nisu štedeli ogrev. Više puta bi neko od njih silazio na žalo, prekriveno ledenim santama koje je plima prilikom svakog nadolaska tu gomilala, ali bi se brzo vraćao u Granitni dvorac i to nisu bile male muke i bolovi koje bi mu šake istrpele dok bi se držao za prečage na lestvicama. Zbog strašnog mraza prečage bi mu palile prste.

Trebalo je opet ispuniti dokolicu koju je zatočenje nametalo stanovnicima Granitnog dvorca. Zato je Siras Smit preduzeo jedan posao koji se mogao raditi samo u zatvorenom prostoru.

Kao što znamo naseljenici su raspolagali samo sa šećerom koji je predstavljao onaj klenov sok i koji su dobijali na taj način što su mu duboko zasecali stablo. Stoga im je bilo dovoljno samo da skupe Taj sok u posude pa bi ga u tom stanju upotrebljavali u raznim jelima i on je bio sve bolji što je duže ostajao u posudama jer bi postajao belji i gušći.

Ali tu se moglo i nešto bolje učiniti, i jednoga dana Siras Smit je objavio svojim drugovima da će postati prerađivači šećera.

– Šećerdžije! – odgovorio je Penkrof. – Mislim da je to nešto vruć zanat?

– Vrlo vruć! – odgovorio je inženjer.

– Dakle taman u zgodan čas! – odgovorio je mornar.

Neka ova reč prerada šećera ne budi u nama sećanje na one složene tvornice sa spravama i najboljim radnicima. Ne! Da bi se ovaj sok kristalisao bilo je dovoljno pročistiti ga jednim izvanredno prostim postupkom. Stavljen u velikim zemljanim posudama na vatru, on je prosto bio izložen izvesnom isparavanju i uskoro mu se na površini podigla pena kao kad se slatko kuva. Čim je počeo da se zgušnjava. Nab se starao da meša sok drvenom lopaticom, što mu je ubrzavalo isparavanje i istovremeno ra sprečavalo da ne dobije zagoreo ukus.

Posle nekoliko časova vrenja na dobroj vatri, koja je isto toliko dobro činila i radnicima kao i sirovini koju su prerađivali, sok se preobrazio u gust sirup. Taj sirup su izručili u glinene kalupe, prethodno napravljene u samoj kuhinjskoj peći i kojima su dali različite oblike. Sutradan, taj stegnuti sirup izgledao je kao hleb ili pogača. Sad je to bio šećer, nešto riđe boje ali skoro providan i savršenog ukusa.

Hladnoća je potrajala do polovine septembra i zarobljenici Granitnog dvorca počeli su da smatraju svoje zarobljeništvo nešto odveć dugo. Oni su skoro svakog dana pokušavali da malo iziđu, ali to nije moglo da traje dugo. Zbog toga su stalno radili na uređenju stana. Za vreme rada oni su razgovarali. Siras Smit je poučavao svoje drugove u svim stvarima i on im je u glavnim linijama objašnjavao korisnu primenu nauke. Naseljenici uopšte nisu raspolagali nikakvom knjižnicom; ali inženjer je bio uvek spremna knjiga, uvek otvorena na onoj strani koja je svakom bila potrebna, knjiga koja im je razjašnjavala sva pitanja i koju su često prelistavali. Tako im je vreme prolazilo i ovi čestiti ljudi kao da se uopšte nisu bojali budućnosti.

Međutim, krajnje je vreme bilo da se ovo zatočenje završi. Svi su jedva čekali da opet vide, ako ne baš proleće, a ono bar prestanak te nepodnošljive hladnoće. Samo da su bili dobro obučeni da joj mogu prkositi, kakve bi oni sve izlete pokušali, bilo do duna bilo do Utvine močvare! Zacelo je bilo sasvim lako približiti se divljači, a lov bi pouzdano bio plodonosan. Ali Sirasu Smitu je bilo važno da niko ne naruši zdravlje, jer mu je svaka ruka bila potrebna pa su oni slušali njegove savete.

Ali treba to reći, najnestrpljiviji zbog tog zatvora, naravno posle Penkrofa, bio je Top. Vernom psu je bilo veoma tesno u Granitnom dvorcu. On je išao tamo-amo, iz jedne u drugu sobu, i tako na svoj način pokazivao koliko mu je dosadno što je zatvoren.

Siras Smit bi često primetio kako Top neobično reži kada bi se približio onom mračnom bunaru koji je bio u vezi sa morem i čiji se otvor nalazio u dnu skladišta. Top bi se vrteo oko te rupe koja je bila pokrivena drvenim kapkom. Čak bi ponekad pokušavao da uvuče svoje šape pod taj kapak, kao da bi hteo da ga podigne. Tada bi nekako naročito kevtao i to bi istovremeno označavalo i bes i uznemirenost.

Inženjer je više puta zapazio to ponašanje. Šta li je dakle bilo u tom ponoru što je toliko moglo da uzruja tu bistru životinju. Bunar se završavao u moru, to je bilo van svake sumnje. Nije li se on nekim uskim prolazima granao kroz središte ostrva? Nije li bio u vezi sa nekim drugim unutrašnjim šupljinama? A nije li neko morsko čudovište povremeno dolazilo da na površini tog bunara diše? Inženjer nije znao šta da misli i nije mogao da se uzdrži a da ne sanjari o čudnim sticajima okolnosti. Naviknut da daleko prodire u oblasti naučnih istina, on nije sebi opraštao upuštanje u oblasti neobičnog i skoro natprirodnog; ali kako objasniti što se Top, jedan od onih mudrih pasa koji nikada nisu gubili vreme da laju na mesec, uskopistio da njuhom i sluhom ispituje taj ponor, ako se tamo ništa nije dešavalo što je moralo da izazove njegovu uznemirenost? Topovo držanje bunilo je Sirasa Smita više nego što je to njemu izgledalo razložno da sam sebi prizna.

U svakom slučaju, inženjer je svoje utiske saopštavao samo Gedeonu Spiletu, smatrajući nepotrebnim da uputi svoje drugove u nevoljna razmišljanja koja su se u njemu budila i koja su možda bila samo Topov ćudljiv prohtev.

Najzad, hladnoće su prestale. Bilo je još kiša, pljuskova pomešanih sa snegom, martovskih cigančića, oluja, ali sve ove nepogode nisu bile duge. Led se istopio, sneg okopnio; žalo, visoravan, obale Zahvalnosti, šuma postali su opet prohodni. Taj povratak proleća očarao je stanovnike Granitnog dvorca, i uskoro oni su u njemu provodili samo časove sna i obroka.

U drugoj polovini septembra mnogo su lovili što je nagnalo Penkrofa da sa novom upornošću zahteva vatreno oružje tvrdeći da mu ga je Siras Smit obećao. Znajući dobro da bi mu bez naročitog alata bilo skoro nemoguće da napravi pušku koja bi mogla za nešto da posluži, inženjer se uvek izvlačio i ostavljao izvršenje za docnije. On je uostalom primetio kako su Harbert i Gedeon Spilet postali vešti strelci, i da sve vrste sjajnih životinja, aguti, kenguri, kabijei, golubovi, droplje, divlje plovke, barske šljuke, ukratko sva divljač od dlake i perja pada pod njihovim strelama i kako prema tome mogu da čekaju. Ali to tvrdoglavi mornar nije uopšte slušao i neće prestati da dosađuje dok mu inženjer ne bude zadovoljio želju. Uostalom i Gedeon Spilet je podržavao Penkrofa.

– Ako ostrvo, kao što se može sumnjati, – govorio je – skriva divlje životinje, treba na to misliti kako da se pobiju i istrebe. Može doći trenutak kad će to postati naša prva dužnost.

Ali u to doba Sirasa Smita nije zaokupljalo pitanje vatrenog oružja već pitanje odeće. Ona koju su nosili naseljenici pregrmela je zimu, ali nije mogla izdržati do sledeće. Bilo je neophodno da se po svaku cenu nabavi krzno mesoždera ili vuna preživara, a pošto je bilo dovoljno muflona, bilo je mudro naglasiti kako da se od njih sakupi stado koje će gajiti za potrebe naseobine. Jedno ograđeno imanje za domaće životinje sa živinarnikom uređenim za krilatice, jednom rečju da se zasnuje neka vrsta farme na nekoj tačci na, ostrvu, to su bila dva značajna plana koje je trebalo tokom proleća da izvrše.

Prema tome, a i zbog tih budućih radova, postalo je neophodno da se upoznaju svi dotle nepoznati krajevi Linkolnovog ostrva, znači trebalo je otići do onih visokih šuma koje su se pružale na desnoj obali Zahvalnosti od njenog ušća do krajnje tačke Zmijskog poluostrva, kao i cela zapadna obala. Ali za to je trebalo da se ustali vreme pa je morao da prođe još jedan mesec pre nego što se ovo istraživanje moglo korisno da preduzme.

Zbog toga su to sa priličnim nestrpljenjem očekivali i tada se desio jedan događaj koji je još više pobudio tu želju da u celosti obiđu svoje boravište.

Bio je 24. oktobar. Penkrof je toga dana otišao da pregleda klopke koje je uvek uredno snabdevao mamcima. U jednoj od njih on je našao tri životinje koje su morale biti dobrodošle za njihovu ostavu. Bila je to pekarijeva ženka i njena dva mladunčeta.

Penkrof se dakle vratio u Granitni dvorac, očaran svojim ulovom, i kao i uvek, mornar je napravio veliku predstavu od svog ulova.

– Taman! Napravićemo divan ručak, gospodine Sirase! – uzviknuo je. – A i vi isto tako, gospodine Spilete, i vi ćete ih jesti!

– Rado ću ih jesti, – odgovorio je novinar – ali šta je to što ću jesti?

– Prasence.

– Ah! zar zaista prase, Penkrofe? Dok sam vas slušao mislio sam da ste doneli mladu jarebicu ispunjenu gomoljikama!{21}

– Kako! – uzviknuo je Penkrof. – Da se slučajno ne gadite prasetine?

– Ne, – odgovorio je Gedeon Spilet, ne pokazujući nikakvo oduševljenje – samo da se s tim mnogo ne preteruje.

– Dobro, dobro, gospodine novinaru, – otfrknuo je mornar, koji nije voleo da sluša kako se njegov lov potcenjuje – vi sad izvoljevate? A pre sedam meseci kad smo se iskrcali na ostrvo vi biste bili vrlo srećni da ste naišli na sličnu divljač!…

– Eto! eto! – odgovorio je novinar. – Čovek nije nikad ni savršen, ni zadovoljan.

– Pa, – prihvatio je Penkrof – nadam se da će se Nab pokazati. Gledajte! Ova dva mala pekarija imaju samo tri meseca! Biće mekani kao prepelice! Hodi, Nabe, hodi ovamo! Ja ću lično nadziravati njihovo spravljanje.

I mornar je sa Nabom ušao u kujnu i zadubio se u svoje kuvarske poslove.

Pustili su ga da radi po volji. Nab i on su onda pripremili veličanstveni obed, dva mala pekarija, čorbu od kengura, dimljenu šunku, pistaćeva jezgra, dragonijin napitak, Osvego-čaj, ukratko sve što je bilo u kući najbolje; ali između svih jela pekari su trebalo da budu najbolji zalogaj, spravljeni u zatvorenom zemljanom loncu.

U pet časova večera je bila poslužena u dvorani Granitnog dvorca. Čorba od kengura pušila se na stolu. Svi su smatrali da je izvrsna.

Za čorbom su došli pekari koje je Penkrof lično hteo da raseče i čijim je ogromnim komadima poslužio svakog gozbenika.

Ti prasići su zaista bili izvrsni i Penkrof je sa uzvišenim zanosom gutao svoj deo kad su mu se odjednom oteli krici psovke.

– Šta se desilo? – zapitao je Siras Smit.

– Desilo se… desilo se… da sam baš slomio jedan zub! – odgovorio je mornar.

– Samo to! Znači ima šljunka u vašim pekarijima – rekao je Gedeon Spilet.

– Tako izgleda – odgovorio je Penkrof izvukavši iz usta predmet koji ga je stajao jednog kutnjaka!…

To uopšte nije bio šljunak… To je bilo olovno zrno.

DRUGI DEO

NAPUŠTENI

GLAVA I

O OLOVNOM ZRNU. – GRADNJA JEDNE PIROGE. – LOVLJENJE – NA VRHU JEDNOG KAURIJA. – NIŠTA NE POTVRÐUJE PRISUSTVO ČOVEKA. – NABOV I HARBERTOV RIBOLOV. – PREVRNUTA KORNJAČA. – NESTANAK KORNJAČE. – OBJAŠNJENJE SIRASA SMITA.

Navršilo se sedam meseci, u dan tačno, otkako su putnici iz balona bačeni na Linkolnovo ostrvo. Od tog doba, uprkos svim njihovim istraživanjima, nijedno ljudsko biće nije se pojavilo pred njima. Nikad nikakav dim nije odao prisustvo čoveka na površini ostrva. Nikad se nije otkrio trag njegovih ruku, ni u davnoj ni u skoroj prošlosti. Ne samo da je ostrvo izgledalo nenastanjeno, već je verovatno to oduvek i bilo. A sad se evo sva ta kula zaključaka srušila pred prostim metalnim zrnom, nađenim u telu jednog bezopasnog glodara.

Jer, zaista, to je olovo izašlo iz nekog vatrenog oružja, a ko bi drugi sem ljudskog bića mogao da se posluži njim?

Kad je Penkrof spustio olovno zrno na sto, njegovi su ga drugovi pogledali s dubokim iznenađenjem. Sve posledice tog događaja, značajnog uprkos njegovoj prividnoj beznačajnosti, iskrsnule su im odjednom u svesti. Ni iznenadna pojava nekog natprirodnog bića ne bi na njih dublje delovala.

Siras Smit nije oklevao da pre svega izloži pretpostavke koje je ova isto toliko iznenađujuća koliko i neočekivana pojava morala izazvati. Uzeo je olovno zrno, okretao ga, obrtao, opipao između kažiprsta i palca. Pa će:

– Vi ste u stanju da tvrdite – upitao je on Penkrofa – da pekari, ranjen ovim olovnim zrnom nije mogao imati više od tri meseca?

– Jedva, gospodine Sirase! – odgovorio je Penkrof. – Još je sisao majku kad sam ga našao u jami.

– Pa lepo, – rekao je inženjer – to nam dokazuje da je najviše pre tri meseca ispaljen puščani metak na Linkolnovom ostrvu.

– I da je olovno zrno – dodao je Gedeon Spilet – pogodilo, ali ne smrtno, ovu životinjicu.

– To je nesumnjivo, – nastavio je Siras Smit – i evo kakve zaključke treba izvući iz ovog događaja: ili je ostrvo bilo nastanjeno pre našeg dolaska, ili su se neki ljudi iskrcali ovde najviše pre tri meseca. Da li su ti ljudi stigli namerno ili nenamerno, usled prinudnog spuštanja ili brodoloma? Tu pojedinost ćemo tek kasnije moći da razjasnimo. A ko su oni, Evropljani ili Malajci, neprijatelji ili prijatelji naši, ništa nam ne dopušta da to pogodimo, a ne znamo ni da li još žive na ostrvu ili su ga već napustili. Ali nas se ta pitanja odveć tiču da bismo i dalje mogli da ostanemo u neizvesnosti.

– Ne! Po sto puta ne, po hiljadu puta ne! – uzviknuo je mornar, dižući se od stola. – Nema drugih ljudi osim nas na Linkolnovom ostrvu! Kog đavola tu! Ostrvo nije veliko i da je nastanjeno, već bismo zacelo primetili nekoga od njegovih stanovnika!

– Odista, suprotno bi vrlo čudnovato bilo – rekao je Harbert.

– Ali još bi čudnovatije bilo – primetio je novinar – da se ovaj pekari rodio sa olovnim zrnom u telu!

– Sem ako – rekao je ozbiljno Nab – Penkrof nije imao…

– Ta nemoj, Nabe! – odgovorio je Penkrof. – Znači ja sam imao, ne primećujući, skoro pet ili šest meseci olovno zrno u vilici! A gde li bi se sakrilo? – dodao je mornar otvarajući usta da bi pokazao trideset i dva divna zuba u njima. – Pogledaj dobro, Nabe, i ako u ovim vilicama nađeš i jedan šupalj zub, dozvoljavam ti da iščupaš pola tuceta.

– Nabova pretpostavka je zaista neprihvatljiva – odgovorio je Siras Smit, koji uprkos svom ozbiljnom razmišljanju nije mogao da se ne osmehne. – Sasvim je izvesno da je puščani metak ispaljen na ostrvu pre najviše tri meseca. Ali ja sam sklon da prihvatim da su bilo koja bića, koja su se našla na ovoj obali, ovde tek odnedavno i da su bila samo u prolazu jer, da je ostrvo u doba kad smo ga mi pretraživali sa Franklinovog brega bilo nastanjeno, mi bismo to otkrili ili bi nas neko otkrio. Verovatno je, dakle, da je bura pre svega nekoliko nedelja izbacila brodolomnike negde na obalu. Bilo kako bilo, važno je da saznamo na čemu smo.

– Mislim da moramo postupati oprezno – rekao je novinar.

– I ja sam tog mišljenja, – odgovorio je Siras Smit – jer na žalost postoji bojazan da su se možda malajski gusari iskrcali na ostrvo.

– Gospodine Sirase, – upitao je mornar – zar ne bi bilo zgodno da pre nego što krenemo u potragu sagradimo čamac koji bi nam dozvolio da idemo bilo uz reku, bilo da po potrebi oplovimo obalu? Ne treba dozvoliti da nas nešto iznenadi.

– Vaša je zamisao dobra, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – ali ne možemo da čekamo. A treba bar mesec dana da se sagradi neko plovilo…

– Za pravi čamac, naravno, – odgovorio je mornar – ali nama ne treba da se ukrcavamo za dugu plovidbu po moru i ja za najviše pet dana mogu da sagradim pirogu, dovoljno dobru da plovi po reci Zahvalnosti.

– Za pet dana – uzviknuo je Nab – da napraviš lađu?

– Da, Nabe, lađu na indijanski način.

– Od drveta? – upitao je nimalo ubeđeni crnac.

– Od drveta, – odgovorio je Penkrof – ili tačnije, od kore drveta. Ponavljam vam, gospodine Sirase, da posao može da se svrši za pet dana.

– Za pet dana, u redu! – odgovorio je inženjer.

– Ali za to vreme, dobro bi bilo da budemo vrlo obazrivi – rekao je Harbert.

– Vrlo obazrivi, prijatelji, – odgovorio je Siras Smit – i zamolio bih vas da svoje odlaske u lov ograničite na okolinu Granitnog dvorca.

Večera se završila mnogo manje veselo no što se Penkrof nadao.

Dakle znači da je na ostrvu bilo, sad ili ranije, i drugih ljudi sem naseljenika, Posle događaja sa olovnim zrnom to je bila neoboriva činjenica i ovo je otkriće moglo samo da izazove duboku uznemirenost u naseljenicima.

Pre nego što su pošli na počinak, Siras Smit i Gedeon Spilet dugo su razgovarali o svim tim stvarima. Pitali su se da nije možda ovaj događaj bio u nekoj vezi sa neobjašnjivim okolnostima inženjerovog spasavanja i ostalim neobičnim pojedinostima koje su im, u nekoliko mahova, već pale u oči. Međutim je Siras Smit, pošto je razmotrio i za i protiv ovog pitanja, zaključio:

– U stvari, hoćete li da znate moje mišljenje, dragi moj Spilete?

– Da, Sirase.

– Pa lepo evo ga: ma kako brižljivo pretraživali ostrvo, nećemo naći ništa.

Već sutradan Penkrof se dao na posao. Nije bilo reči o gradnji čamca sa kosturom i daskama već prosto o plovnoj spravi, ravnog dna, koja će biti odlična za plovidbu po Zahvalnosti, naročito u blizini njenih izvora gde je voda bila plitka. Komadi kore prišiveni jedni uz druge trebalo je da budu dovoljni da se napravi lako plovilo koje, ako zbog prirodnih prepreka bude moralo doći do njegovog prenošenja, neće biti ni teško ni glomazno. Penkrof je nameravao da spoji trake kore pomoću dvoglavih klinova i da njihovim priljubljivanjem dobije potpunu nepromočivost sprave.

Trebalo je dakle izabrati drveće čija je gipka i izdržljiva kora bila pogodna za taj posao. A baš je poslednji uragan oborio nekoliko »daglasa« koji su odlično odgovarali toj vrsti posla. Nekoliko tih jela ležalo je na zemlji i trebalo ih je samo oljuštiti, ali to je baš i bilo najteže s obzirom na nesavršena oruđa kojima su naseljenici raspolagali. Najzad su i s tim izišli na kraj.

Dok je mornar, uz inženjerovu pomoć, radio tako ne gubeći ni gren, ni Gedeon Spilet i Harbert nisu sedeli skrštenih ruku. Novinar nije mogao da se nadivi dečaku koji je stekao izvanrednu veštinu u rukovanju lukom i strelom i kopljem. Harbert je bio i vrlo smeo, sa mnogo one hladnokrvnosti koja bi se opravdano mogla nazvati »promišljena hrabrost«. Dva druga u lovu, držeći se uostalom preporuka Sirasa Smita, nisu izlazila iz delokruga većeg od dve milje oko Granitnog dvorca, ali i obližnji ogranci šume bili su dovoljno snabdeveni agutijima, kabijeima, kengurima, pekarijima i drugim životinjama, a ako je prinos od klopki bio neznatan otkako je prestala hladnoća, zato je zečarnik davao svoju uobičajenu količinu koja je mogla da ishrani celu naseobinu Linkolnovog ostrva.

Harbert je u lovu često razgovarao sa Gedeonom Spiletom o onom događaju s olovnim zrnom i o zaključcima koje je povodom toga izvukao inženjer. Jednoga dana, bio je to 26. oktobar, on mu je rekao:

– Ali, gospodine Spilete, zar ne smatrate da je vrlo čudno, što se brodolomnici, ukoliko su se iskrcali na ovo ostrvo, nisu još pojavili u okolini Granitnog dvorca?

– Vrlo čudno, ako su još tu, – odgovorio je novinar, – ali nimalo čudno ako nisu više tu!

– Znači vi mislite da su ti ljudi već napustili ostrvo? – upitao je Harbert.

– To je više nego verovatno, mali moj, jer da im je boravak bio duži, a pogotovo da su još tu, neki bi događaj najzad odao njihovo prisustvo.

– Ali, ako su mogli da odu, – primetio je dečak – onda to nisu brodolomnici?

 – Ne, Harberte, ili su bar bili ono što bih ja nazvao privremenim brodolomnicima. Vrlo je verovatno, odista, da ih je nalet vetra bacio na ostrvo, ne oštetivši njihovo plovilo, i da su, pošto je oluja prošla, isplovili opet na more.

– Treba priznati jednu stvar – kazao je Harbert – da se gospodin Smit uvek više plašio no što je želeo prisustvo ljudskih bića na našem ostrvu.

– Zaista, – odgovorio je novinar – on smatra da samo Malajci mogu da krstare ovim morima, a ta su gospoda, obično, hulje koje je mudro izbegavati.

– Nije isključeno, gospodine Spilete, – nastavio je Harbert – da jednog dana nađemo tragove njihovog iskrcavanja i možda ćemo onda znati na čemu smo?

– Ne kažem da nećemo, dečače. Neki napušteni logor, ugašena vatra mogu da nas navedu na trag, a to ćemo i tražiti prilikom našeg budućeg izviđanja.

Tog dana, kad su se dva lovca ovako razgovarala, oni su bili u onom delu šume pored reke Zahvalnosti, izvanredne po divnom drveću. Tu je, između ostalog, bilo i nekoliko onih velelepnih četinara, visokih skoro dve stotine stopa, koje urođenici na Novom Zelandu nazivaju »kauri«.

– Nešto sam se setio, gospodine Spilete! – rekao je Harbert. – Da se popnem na vrh jednog od ovih kaurija, mogao bih možda da osmotrim veći deo ovog kraja?

– Zamisao ti je dobra, – odgovorio je novinar – ali da li ćeš moći da se ispneš do vrha ovih divova?

– U svakom slučaju, pokušaću – odgovorio je Harbert.

Dečak, vešt i okretan, uspeo se na prve grane čiji je raspored prilično olakšavao penjanje na kauri, i za nekoliko minuta je stigao na vrh, koji se uzdizao iznad te ogromne zelene površine zaobljenih krošnji šume.

S te visoke osmatračnice pogled je mogao da obuhvati ceo južni deo ostrva, od Kandžinog rta na jugoistoku, do Gmizavčevog rta na jugozapadu. Na severozapadu se uzdizao Franklinov breg koji je zaklanjao dobru četvrt vidika.

Ali Harbert je sa svoje visoke osmatračnice mogao da posmatra baš onaj još neupoznati deo ostrva koji je mogao da bude ili je već bio sklonište stranaca u čije se prisustvo sumnjalo.

Dečak je gledao s krajnjom pažnjom. Na moru, pre svega, ništa na vidiku. Nijednog jedra ni na vidiku ni u pribrežju ostrva. U svakom slučaju, pošto je gomila drveća skrivala obalu, bilo je mogućno da je neki brod, pogotovo brod bez katarki, pristao sasvim uz obalu te ga prema tome Harbert nije mogao da vidi.

U sredini šume Divljeg Zapada, takođe ništa. Šuma je obrazovala neproziran svod od nekoliko kvadratnih milja, bez proplanka, bez čistine. Bilo je čak nemoguće pratiti tok reke Zahvalnosti i razaznati mesto u planini gde je izvirala. Možda su i drugi brzaci tekli ka zapadu, ali ništa nije dopuštalo da se to utvrdi.

Bar da je Harbert, pošto mu je već svaki dokaz logorovanja izmicao, mogao da u vazduhu otkrije neki dim koji bi odavao prisustvo čoveka? Vazduh je bio čist i najmanja para bi se jasno ocrtavala na vedrini neba.

Za trenutak se Harbertu učinilo da se na zapadu penje lagan dim, ali mu je pažljivo posmatranje otkrilo da se prevario. Pogledao je još jednom, s krajnjom pažnjom, a vid mu je zaista bio odličan; no, zaista, nije bilo ničega.

Harbert je sišao u podnožje kaurije i dva su se lovca vratila u Granitni dvorac. Tamo je Siras Smit saslušao dečakovu priču, odmahnuo glavom i nije ništa rekao. Bilo je očigledno da o tome neće moći da budu načisto sve dok potpuno ne istraže ostrvo.

Prekosutra, 28. oktobra, desio se drugi događaj na čije je objašnjenje opet moralo da se čeka.

Lutajući po žalu na dve milje od Granitnog dvorca, Harbert i Nab su imali sreću da uhvate divan primerak iz vrste oklopnih gmizavaca. To je bila kornjača iz roda »midas« čiji je oklop imao divne zelene prelive.

Harbert je primetio kornjaču koja se provlačila između stena da bi ušla u more.

– Ovamo, Nabe, ovamo! – uzviknuo je.

Nab je dotrčao.

– Divna životinja! – rekao je Nab – ali kako da je uhvatimo?

– To je bar lako, Nabe! – odgovorio je Harbert. – Okrenućemo ovu kornjaču na leća i neće više moći da pobegne. Uzmite svoje koplje i radite isto što i ja.

Gmizavac se, osećajući opasnost, uvukao u svoj oklop. Nije mu se videla ni glava ni noge, bio je nepomičan kao stena.

Harbert i Nab su onda podvukli svoje štapove pod trbušni deo životinjinog oklopa i zajedničkim naporima su uspeli, ne bez muke, da je prevrnu na leđa. Ova kornjača je bila duga tri stope i morala je težiti bar dve stotine kilograma.

– Divno! – uskliknuo je Nab – ovo će obradovati našeg prijatelja-Penkrofa.

Zaista, prijatelj-Penkrof će sigurno biti zadovoljan, jer je meso tih kornjača, koje se hrane morskom travom, vrlo ukusno. U ovom času od nje se videla samo mala glava, pljosnata ali veoma proširena u zadnjem delu zbog velikih slepoočnih jama, skrivenih pod koštanim svodom.

– A sad, šta ćemo sa svojom divljači? – zapitao je Nab. – Ne možemo da je vučemo do Granitnog dvorca.

– Ostavimo je ovde, pošto ne može da se sama prevrne, – odgovorio je Harbert – i vratićemo se s kolicima po nju.

– Slažem se.

Ipak, da bi se obezbedili, Harbert se potrudio, a Nab je smatrao da je to izlišno, da krupnim oblucima podupre životinju. Zatim su se oba lovca vratila do Granitnog dvorca idući duž žala, koje je široko otkrila oseka. Harbert je želeo da iznenadi Penkrofa, pa mu ništa nije rekao o »divnom primerku gmizavog oklopnika«, koji je na pesku prevrnuo na leća; ali su se dva časa kasnije Nab i on vratili s kolicima na mesto gde su ga ostavili. »Divni primerak gmizavog oklopnika« nije više bio tamo.

Harbert i Nab su se prvo zgledali, a onda su i oko sebe zagledali. Međutim, baš su na tom mestu ostavili kornjaču. Dečak je čak našao i oblutke kojima se poslužio, i prema tome bio je ubeđen da se nije prevario.

– Gle, gle! – rekao je Nab – dakle, te životinje mogu i same da se prevrnu?

– Izgleda! – rekao je Harbert koji ništa nije razumevao i gledao u oblutke rasturene po pesku.

– E pa, Penkrofu neće biti milo!

»A gospodin Smit će možda imati muke da objasni ovaj nestanak«, pomislio je Harbert.

– Dobro, – opet će Nab, koji je hteo da zabašuri svoj neuspeh – ne govorimo više o tome.

– Naprotiv. Nabe, treba o tome govoriti – odgovorio je Harbert.

I njih dvojica su prihvatili ponovo kolica, koja su uzalud dovlačili i vratili su se u Granitni dvorac.

Kad su stigli na gradilište gde su inženjer i mornar zajedno radili, Harbert je ispričao šta se desilo.

– Uh, nespretnjakovići jedni! – uzviknuo je mornar. – Pustili ste da nam pobegne bar pedeset čorbi.

– Ali. Penkrofe, – odgovorio je Nab – nismo mi krivi što je životinja pobegla, kad ti kažem da smo je prevrnuli.

– Znači da je niste dovoljno prevrnuli – pobunio se šaljivo uporni mornar.

– Nismo dovoljno!? – uzviknuo je Harbert.

I on je ispričao kako se potrudio da podupre kornjaču oblucima.

– Onda je to čudno! – odvratio je Penkrof.

– Mislio sam, gospodine Sirase, – rekao je Harbert – da se kornjače, kad su već jednom na leđima, ne mogu da povrate na noge, pogotovo kad su velike?

– To je istina, dete moje! – odgovorio je Siras Smit.

– Pa kako je onda to moglo da se dogodi?

– Na kom odstojanju od mora ste ostavili tu kornjaču? – upitao je inženjer.

– Na petnaestak stopa, najviše – odgovorio je Harbert.

– I bila je oseka u tom času?

– Da, gospodine Sirase!

– Pa lepo, – odgovori inženjer – ono što kornjača nije mogla da učini na pesku, možda je uspela u vodi. Biće da se okrenula kad ju je plima obuhvatila i mirno se vratila u duboko more.

– Uh, baš smo pravi nespretnjakovići – uzviknuo je Nab.

– To sam upravo imao čast da vam kažem – odgovori Penkrof.

Siras Smit je dao to objašnjenje, koje je svakako bilo prihvatljivo. Ali, da li je baš bio ubeđen u tačnost tog objašnjenja? To ne bismo smeli da tvrdimo.

GLAVA II

PRVI OPIT SA PIROGOM. – OLUPINA NA OBALI. – TEGLJENJE. – RT OLUPINE. – SADRŽINA SANDUKA: ORUÐE, ORUŽJE, SPRAVE, ODENA, KNJIGE, POSUÐE. – ŠTA NEDOSTAJE PENKROFU. – JEVANÐELJE. – JEDAN STIH IZ SVETOG PISMA.

Čun od kore drveta bio je potpuno završen 29. oktobra. Penkrof je održao obećanje i neka vrsta piroge, čije je korito bilo učvršćeno pomoću vitkih krehimbinih prutova, bila je sagrađena za pet dana. Klupa na krmi, druga klupa u sredini, za održavanje širine čuna, treća krma na pramcu, široka pljosnata ivica da bi podržavala viljuške za dva vesla i keruder za krmarenje upotpunjavali su ovo plovilo dugo dvanaest stopa i teško jedva sto kilograma. A porinuće je bilo veoma prosto. Odneli su laku pirogu na pesak, na ivicu obale, ispred Granitnog dvorca, i plima ju je podigla. Penkrof je odmah skočio unutra, upravljao je pomoću kerudera pirogom i mogao da zaključi da je sasvim pristojna za upotrebu koju su joj namenili.

– Ura! – uzviknuo je mornar, ne propuštajući da proslavi sopstvenu pobedu – s ovim bismo mogli obići…

– Svet? – upitao je Gedeon Spilet.

– Ne, ostrvo. Nešto kamenja za ravnotežu, katarku napred i parče jedra koje će nam jednog dana napraviti gospodin Smit pa ćemo daleko ići. Pa, gospodine Sirase, i vi, gospodine Spilete, i vi, Harberte, i ti, Nabe, zar nećete da proverite naš novi brod? Do đavola, treba da vidimo može li da izdrži svu petoricu!

Zaista, taj je opit trebalo napraviti. Penkrof je jednim zamahom kerudera doveo plovilo do žala uskim prolazom izmeću stena, te su se dogovorili da će tog istog dana proveriti pirogu plovidbom uz obalu do prvog rta gde su se južne stene završavale.

U trenutku ukrcavanja Nab je odjednom uzviknuo:

– Ovaj tvoj brod je pun vode, Penkrofe!

– Nije to ništa, Nabe! – odgovorio je mornar. – Drvo mora da nabrekne, za dva dana se neće više ništa primećivati i u našoj pirogi neće biti ni onoliko vode koliko je ima u buragu pijanice. Ukrcavajte se!

Ukrcali su se, dakle, i Penkrof je krenu na širinu. Vreme je bilo divno, more mirno kao da je to voda izmeću uskih obala nekog jezera i piroga je mogla da krene isto tako pouzdano kao da je plovila uz mirni tok Zahvalnosti.

Nab je uzeo jedno veslo a Harbert drugo, dok je Penkrof ostao na krmi da bi upravljao plovilom pomoću kerudera.

Mornar je prvo prešao kanal i pošao tik uz južni ostrvcetov rt, Laki povetarac duvao je s juga. Nije bilo talasa u kanalu ni na pučini. Dugi valovi koje je piroga jedva osetila, pošto je bila prilično opterećena, ravnomerno su nadimali površinu mora. Udaljili su se oko pola milje od obale da bi mogli da vide u celini Franklinov breg.

Onda je Penkrof promenio pravac i vratio se ka ušću reke. Sada je piroga plovila uz obalu koja se lučno pružala do krajnjeg rta, zaklanjajući celu ravnicu Utvine močvari.

Taj rt, čija je udaljenost bila povećana zaobljenjem obale, bio je na oko tri milje od Zahvalnosti. Naseljenici su odlučili da odu do njegove krajnje tačke i da ga pređu taman toliko koliko da letimično izvide obalu Kandžinog rta.

Teran sa dva vesla, čun se lako kretao. Gedeon Spilet, s olovkom u jednoj i beležnicom u drugo) ruci, crtao je obalu u širokim potezima. Nab. Penkrof i Harbert su razgovarali razgledajući taj deo svog carstva, nov za njihove oči i, ukoliko je piroga silazila ka jugu, izgledalo je da se oba rta Čeljusti pomeraju i da čvrsto obgrljavaju zaliv Jedinstva.

A Siras Smit nije govorio, gledao je i, po nepoverljivom pogledu, ličio je na nekog ko uporno razgleda neki neobični kraj.

Međutim, posle tri četvrti časa plovidbe, piroga je stigla skoro do samog šiljka rta, i Penkrof se taman spremao da ga zaobiđe, kada je Harbert, uspravljen i pokazujući neku crnu tačku, rekao:

– Šta je ono tamo na pržini?

Svi su se pogledi uputili ka označenom mestu.

– Zbilja – rekao je novinar – nešto ima onde. Reklo bi se da je neka olupina upola utonula u pesak.

– Ah! – uzviknuo je Penkrof – vidim šta je to.

– Pa šta je? – zapitao je Nab.

– Burad, burad koja su možda puna! – odvratio je mornar.

– Na obalu, Penkrofe! – naredio je Siras Smit.

Sa nekoliko zamaha veslima piroga je pristala u dnu jednog malog zatona, i putnici su iskočili na pržinu.

Penkrof se nije bio prevario. To su bila dva bureta upola utonula u pesak, ali još čvrsto privezana za jedan pozamašan sanduk koji su ona pridržavala, pa je on tako plutao do trenutka kad se nasukao na obalu.

– Znači da se dogodio neki brodolom u vodama oko ostrva? – zapitao je Harbert.

– Očigledno – odgovorio je Gedeon Spilet.

– Ali, šta li je u tom sanduku? – uzviknuo je Penkrof, sasvim prirodno nestrpljiv. – Šta li ima u tom sanduku? Zatvoren je i nigde ničega za razbijanje poklopca! Pa onda ćemo kamenom…

I mornar se, podigavši jedan poteži kamen, taman uputio da provali jednu stranu na sanduku kad će inženjer, zadržavši ga:

– Penkrofe, možete li da budete strpljivi samo još jedan čas?

– Ih, gospodine Sirase, kakvi ste! Pa unutra se možda nalazi sve što nam je potrebno.

– Saznaćemo to, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – ali imajte poverenja u mene, ne razbijajte taj sanduk koji nam može biti od koristi. Prenećemo ga u Granitni dvorac gde ćemo ga lakše otvoriti, i bez razbijanja. Sanduk je sasvim pripremljen za putovanje i kad je mogao dovde da doplovi, moći će još da plovi do ušća reke.

– Imate pravo, gospodine Sirase, pogrešio sam, ali čovek nije uvek sebi gospodar – odgovorio je mornar.

Inženjerovo mišljenje je bilo mudro. Zaista, svi predmeti iz sanduka ne bi mogli da stanu u pirogu, a sam sanduk je bio veoma težak, jer inače ne bi bio »olakšan« sa dva prazna bureta. Znači da je bilo bolje tegliti ga do Obale ispred Granitnog dvorca.

A sad, odakle je doplovila ta olupina? Bilo je to važno pitanje. Siras Smit i njegovi drugovi pažljivo su oko sebe zagledali i pretražili su svu obalu u prostoru od nekoliko stotina koraka. Nije im se ukazala nikakva druga olupina. Isto tako osmatrali su i more. Harbert i Nab popeli su se na jednu povisoku stenu, ali vidik je bio pust. Ništa se nije moglo videti, nikakav oštećen brod, niti jedrenjak.

Međutim, brodolom se desio, to je bilo nesumnjivo. Možda je taj događaj čak bio u vezi sa onim olovnim zrnom? Možda su neki stranci bili pristali uz obalu na nekom drugom kraju ostrva. Da li su oni još tamo? No naseljenici su sasvim prirodno izveli zaključak da ti stranci ne bi mogli da budu malajski gusari, jer se na olupini jasno videlo da je američkog ili evropskog porekla.

Svi su ponovo došli do sanduka, koji je bio dugačak pet a širok tri stope. Sanduk je bio od hrastovine, vrlo pažljivo zakovan i prevučen debelom kožom, koja je bakarnim klincima bila pričvršćena. Dva velika bureta, potpuno zaptivena, ali prazna, što se po udarcu moglo da oseti, bila su privezana jakim konopcima uz sanduk, vezanim u čvorove koje je Penkrof odmah poznao kao »mornarske čvorove«. Sanduk je izgledao potpuno očuvan, što se moglo objasniti time da se nasukao na peščanom žalu, a ne na grebenima. Kad bi se bolje zagledao u sanduk, čovek bi mogao čak da tvrdi da on nije dugo bio u moru i da je tek nedavno dospeo na ovu obalu. Voda izgleda uopšte nije prodrla unutra, pa mora da mu je sadržina bila neoštećena.

Naseljenicima je bilo sasvim jasno da je sanduk morao biti bačen sa nekog nastradalog broda dok je jurio ka obali, i da su putnici, nadajući se da će ga docnije ponovo naći, preduzeli sve predostrožne mere da ga olakšaju pomoću dva prazna bureta.

– Teglićemo olupinu do Granitnog dvorca, – rekao je inženjer – onda ćemo tamo pregledati njenu sadržinu; a posle, ako pronađemo na ostrvu preživele sa tog pretpostavljenog brodoloma, predaćemo ga njima. A ako ne pronađemo nikoga…

– Biće za nas! – uzviknuo je Penkrof. – Ali, zaboga, šta li samo može biti unutra?

Plima je već bila počela da dopire do olupine, koja bi mogla da zaplovi tek usred visoke plime. Odmotali su malo jedan konopac od onih kojima su burad bila privezana, pa im je on poslužio za palamar kojim su plutajuću spravu privezali za pirogu. Onda su Penkrof i Nab iskopali pomoću vesala oko sanduka pesak da bi mu olakšali pomeranje i uskoro je piroga, tegleći sanduk, počela da se vraća od rta koji su prozvali rt Olupine. Tegljenje je bilo teško, a burad su jedva mogla da održavaju sanduk na vodi. Mornar se stoga svaki čas bojao da se sanduk ne otkine i ne potone. Ali, srećom, njegove bojazni se nisu ostvarile i posle jedan i po čas od polaska, toliko je trebalo da bi se prešlo to rastojanje od tri milje, piroga je pristala uz obalu pred Granitnim dvorcem.

Tada su i pirogu i olupinu izvukli na pesak, a pošto se more ponovo povlačilo, ubrzo su oboje bili na suvu. Nab je bio otišao da uzme alat kojim će raskovati sanduk tako da ga što manje oštete, pa su naseljenici onda pristupili pregledanju njegove sadržine. Penkrof uopšte nije ni pokušao da prikrije svoje ogromno uzbuđenje.

Mornar je prvo odvezao oba bureta koja su mogla, razume se, pošto su bila u vrlo dobrom stanju, da budu pametno iskorišćena. Onda su razvalili brave kleštima i poklopac se smesta otvorio.

Unutrašnjost sanduka bila je presvučena drugim jednim cinkanim omotačem, koji je očigledno bio stavljen da bi se predmeti u njemu potpuno zaštitili od svake vlage.

– Ah! – uzviknuo je Nab – nema li možda unutra konzervi?

– Nadam se da ih nema – odgovorio je novinar.

– Kad bi samo u njemu bilo… – rekao je poluglasno mornar.

– Šta to? – zapitao ga je Nab, koji je bio čuo njegove reči.

– Ništa!

Cinkanu navlaku su rascepili celom širinom, a onda su je prevalili preko strana na sanduku, pa su malo-pomalo izvlačili vrlo različite predmete i spuštali Ih na pesak. Na svaku novu stvar, Penkrof je ponovo uzvikivao svoje »ura!«, Harbert je pljeskao, dok je Nab igrao… kao svaki crnac. U sanduku je bilo knjiga zbog kojih je Harbert ludeo od radosti, a Nab je poljupcima Obasipao svaku kuhinjsku posudu!

Uostalom, naseljenici su mogli da budu izvanredno zadovoljni, jer je u sanduku bilo oruđa, oružja, sprava, odeće, knjiga i evo njihovog tačnog spiska, onako kako ih je Gedeon Spilet unosio u svoju beležnicu:

Oruđe: 3 peroreza sa više sečiva; 2 šumske sekire; 2 tesarske sekire; 3 struga; 2 bradvice; 1 kljuna {dvokraki staklarski čekić); 6 dleta; 2 turpije; 3 čekića; 3 burgije; 2 velika svrdla; 10 vrećica s klincima i zavrtnjima; 3 testere različite veličine; 22 kutijice igala.

Oružje: 2 puške kremenjače; 2 puške kapislare; 2 karabina sa središnim paljenjem; 5 velikih noževa; 4 jurišne sablje; 2 bureta baruta od po 12 kilograma; 12 kutija kapisli.

Sprave: 1 sekstant; 1 dvogled; 1 durbin; 1 kutija sa kompasom; 1 džepna busola; 1 Farenhajtov toplomer; 1 aneroidni barometar; 1 kutija sa celokupnim fotografskim aparatom: objektivom, pločama, hemikalijama i ostalim.

Odeća: 2 tuceta košulja od neke naročite tkanine koja je ličila na vunu, ali čije je poreklo očigledno bilo biljno; 3 tuceta čarapa od iste tkanine.

Posuće: 1 tučani lonac sa siskom; 6 šerpi od kalajisanog bakra; 3 tučana tiganja; 10 Pribora za jelo od aluminijuma; 2 čajnika; 1 mali štednjak za prenošenje; 6 noževa za jelo.

Knjige: 1 biblija sa Starim i Novim zavetom; 1 atlas; 1 rečnik raznih polinezijskih narečja; 1 prirodopisni rečnik, u 6 svezaka; 3 risa bele hartije; dve računske Knjige sa neispisanim listovima.

– Valja priznati – rekao je novinar, posle završenog pregleda – da je sopstvenik ovog sanduka bio snalažljiv čovek. Oruđe, oružje, sprave, odeća, posuće, knjige, ništa nije zaboravljeno! Zbilja bi se reklo da se on nadao brodolomu i da se unapred za njega pripremao.

– Odista, ništa nije zaboravljeno! – promrmljao je Siras Smit zamišljeno.

– I mogu da se kladim – dodao je Harbert – da brod koji je nosio ovaj sanduk i njegovog vlasnika nije bio brod malajskih gusara.

– Sem ako – rekao je Penkrof – taj sopstvenik nije pao u gusarsko ropstvo.

– To nije prihvatljivo – odgovorio je novinar. – Mnogo je verovatnije da je bura bacila u ove vode neku američku ili evropsku lađu pa da su putnici, u želji da spasu bar najneophodnije, ovako opremili taj sanduk i bacili ga u more.

– Da li je takvo i vaše gledište, gospodine Sirase? – zapitao je Harbert.

– Da, dete moje, – odgovorio je inženjer – moglo je tako da bude. Možda su u času brodoloma, ili samo predviđajući ga, sakupili u ovaj sanduk najneophodnije predmete da bi ih posle negde na obali mogli pronaći…

– Čak i fotografsku kutiju! – glasno je razmišljao mornar, i to prilično nepoverljivog izgleda.

– Što se tiče tog aparata. – odgovorio je Siras Smit – ja ne razumem sasvim njegovu neophodnost, i nama bi više valjala, kao i svim drugim brodolomnicima, potpunija zbirka odeće ili obilnija municija.

– Ali zar na tim spravama, na oruđu, knjigama, nema nikakve oznake, nikakve adrese po čemu bismo mogli otkriti njihovo poreklo? – zapitao je Gedeon Spilet.

To je trebalo videti. Pažljivo su ispitivali sve predmete, naročito knjige, sprave i oružje. Ni oružje ni sprave, suprotno uobičajenom načinu, nisu imali nikakvu oznaku proizvođača; bili su, uostalom u odličnom stanju i kao da se još niko njima nije služio. Ista neobičnost je bila i sa oruđem i posuđem; sve je bilo potpuno novo što je, u stvari, dokazivalo da ti predmeti nisu bili nasumce uzeti i potrpani u sanduk, nego da je neko, naprotiv, razmišljao o njihovom izboru i da ih je brižljivo poslagao. To je pokazivao i onaj drugi metalni omotač koji ih je sačuvao od svake vlage i koji ne bi mogao da bude zalemljen u trenutku neke žurbe.

A prirodopisni rečnik i rečnik polinezijskih narečja bili su na engleskom jeziku, no takođe uopšte nisu imali ni ime izdavača, kao ni datum izdavanja.

Isti slučaj je bio i sa biblijom, koja je bila odštampana na engleskom jeziku, velikog oblika i izvanredne štamparske izrade, no koja kao da je često bila prelistavana.

A atlas je bio osobito izdanje i sadržavao je mape celog sveta i više planisfera prema Merkatorovoj projekciji, dok su nazivi bili na francuskom jeziku; ali ni on nije imao ni datum izdavanja ni izdavačevo ime.

Na svim tim predmetima, dakle, nije bilo nikakvog znaka koji bi mogao označiti njihovo poreklo, pa se zbog toga ni po čemu nije mogla da nasluti narodnost lađe koja je morala nedavno proći kroz ove vode. Ali, bilo otkud da je poticao taj sanduk, on je naseljenike Linkolnovog ostrva obogatio. Dosad su oni sve stvarali sopstvenim radom, prerađujući prirodne proizvode, i pomoću svoje dovitljivosti se snalazili.

Pa ipak, jedan od njih nije bio sasvim zadovoljan. To je bio Penkrof. Kao da u sanduku nije postojalo nešto za čim je on, izgleda, ogromno žudeo, pa ukoliko su više iz njega vađeni predmeti njegovi »ura!« postajali su sve slabiji. Kad se završilo pregledanje, čulo se kako je promrmljao:

– Sve je to lepo i krasno, ali videćete da u toj krntiji ničeg neće biti za mene.

To je nagnalo Naba da mu kaže:

  Gle, prijatelj-Penkrofe, a šta to dakle toliko očekuješ?

– Jedno frtalj kile duvana, – ozbiljno je odgovorio Penkrof – i moja bi sreća bila savršena!

Niko nije mogao da se uzdrži od osmeha na ovu mornarovu primedbu.

Ali je ovo otkriće olupine podstaklo, sad više nego ikad, neophodnost ozbiljnog istraživanja ostrva. Tako su se dakle dogovorili da sutradan, čim svane, pođu uz reku Zahvalnost, tako da dopru do zapadne obale. Ako su se neki brodolomnici iskrcali negde na tom delu obale, moglo se pretpostaviti da su u nevolji, pa im je brzo trebalo priteći u pomoć.

Tokom toga dana preneli su razne predmete u Granitni dvorac i ponameštali ih u velikoj dvorani.

Pre nego što su legli, Harbert je zapitao inženjera da li bi hteo da im nešto pročita iz biblije.

– Vrlo rado! – odgovorio je Siras Smit.

Uzeo je bibliju i baš kad je hteo da je otvori, Penkrof ga je zadržao:

– Gospodine Sirase, ja sam sujeveran. Otvorite nasumce, i pročitajte nam prvi stih koji vam padne u oči.

Siras Smit se osmehnuo na tu mornarovu želju n da mu učini po volji on je otvorio jevanđelje baš gde je list bio previjen.

Smesta su mu se oči zaustavile na jednom crvenom krstiću koji je olovkom bio stavljen ispred 7. stiha u VII glavi Jevanđelja po Mateju.

I on je pročitao taj stih, koji je ovako glasio:

»Ištite i daće vam se; tražite i naći ćete«.

GLAVA III

POLAZAK. – PLIMA NADOLAZI. – BRESTOVI I KOPRIVIĆI. – RAZLIČITE BILJKE. – JAKAMAR. – IZGLED ŠUME. – DŽINOVSKI EUKALIPTUS. – ZAŠTO IH ZOVU „GROZNIČAVO DRVEĆE”. – MAJMUNSKI ČOPORI. – VODOPAD. – KONAČIŠTE.

Sutradan, 30. oktobra, sve je bilo spremno za predviđeno istraživanje koje je postalo zbog poslednjih događaja tako hitno. Odista, stvari su se toliko izmenile da su naseljenici Linkolnovog ostrva mogli da zamisle da oni više ne treba da traže pomoć, već da sami mogu da je pruže.

Rešili su dakle da će poći uz Zahvalnost i da će njom ploviti sve dok je reka plovna. Tako će veliki deo puta preći bez zamora, a istraživači će moći da prenesu namirnice i oružje do nekog udaljenog mesta na zapadnoj strani ostrva.

Trebalo je zbilja misliti ne samo na stvari koje će poneti već i na one koje će im možda slučaj omogućiti da ih donesu u Granitni dvorac. Ako se neki brodolom dogodio na obali, kao što se po svemu moglo pretpostaviti, olupine će biti dovoljno i biće to dobar plen. S obzirom na to kola bi nesumnjivo bolje poslužila od krhke piroge, ali ta teška i glomazna kola trebalo je vući, što im je uslugu smanjivalo, a to je opet nagnalo Penkrofa da zažali što u onom sanduku nije bio, pored njegovih »frtalj kile Duvana«, i par onih snažnih konja iz Nju Džersija, koji bi bili veoma korisni za naseobinu.

Namirnice, koje je već Nab ukrcao, sastojale su se od spremljenog mesa i nekoliko galona piva i prevrelog soka što je bilo dovoljno da izdrže tri dana, jer je to bio krajnji rok koji je Siras Smit odredio za istraživanje. Uostalom, računali su s tim da se, ako se ukaže potreba, snabdevaju uz put i Nab nije zaboravio svoj mali pokretni štednjak.

Naseljenici su od oruđa uzeli obe drvodeljske sekire, koje su mogle da im posluže za krčenje puta kroz gustu šumu, a od sprava su poneli dvogled i džepnu busolu.

Od oružja su uzeli dve puške kremenjače, korisnije na ovom ostrvu od kapislara, jer je za prve bio dovoljan kremen koji je lako bilo zameniti, dok su za druge bile potrebne kapisle, te bi im se zalihe brzo iscrple. No, ipak su poneli i jedan karabin sa nekoliko kuršuma. A morali su da uzmu i izvesnu količinu baruta iz buradi gde je bilo oko dvadeset i pet kilograma, ali inženjer je i tako nameravao da napravi neku razornu materiju koja će im omogućiti da ga prištede. Uz vatreno oružje uzeli su i pet noževa u dobrim kožnim kanijama i ovako opremljeni naseljenici su mogli da zađu u onu prostranu šumu i da računaju da će se nekako snaći u njoj.

Ne treba ni dodavati da su Penkrofu, Harbertu i Nabu bile sve želje ispunjene što su ovako naoružani, iako je Siras Smit od njih tražio obećanje da neće bez potrebe ispaliti nijedan hitac.

U šest časova ujutro porinuli su pirogu u more. Svi su se ukrcali, zajedno s Topom, pa su se uputili ka ušću Zahvalnosti.

Plima je nadolazila tek od pre pola časa. Imali su dakle pred sobom još nekoliko časova nadolaženja što je trebalo iskoristiti, jer će kasnije oseka otežati uzvodnu plovidbu. Plima je već bila jaka, jer će za tri dana biti pun mesec, i bilo je dovoljno održavati pirogu na matici da bi išla brzo između dve visoke obale, tako da nije bilo potrebno povećavati joj brzinu veslanjem.

Za nekoliko minuta su istraživači stigli do okuke reke i baš do onog zavijutka gde je, sedam meseci ranije, Penkrof napravio svoj prvi splav s drvima.

Posle te dosta oštre okuke reka je koso zavijala, skrećući ka jugozapadu i proticala je u senci velikih četinara u večitom zelenilu.

Veličanstven je bio izgled obala reke Zahvalnosti. Siras Smit i drugovi su mogli samo da se bez ustezanja dive divnim prizorima koje priroda tako lepo stvara pomoću vode i drveća. Što su dalje išli sve su se više vrste drveća menjale. Na desnoj obali reke nizali su se divni primerci brestovog drveća, onih skupocenih pravih brestova, koje toliko traže graditelji brodova i čija je vrlina da neoštećeni mogu dugo da izdrže u vodi. Zatim mnogobrojne grupe iz iste porodice, među njima i koprivići, čije jezgro daje vrlo korisno ulje. Malo dalje Harbert je primetio nekoliko lardizabala čije savitljive grane, potopljene u vodi, daju odličnu užad, i dva-tri stabla abonosovog drveta, divne crne boje ćudljivo išarane žilicama.

S vremena na vreme, na izvesnim mestima gde je bilo lako pristati uz obalu čun se zaustavljao. Onda bi Gedeon Spilet, Harbert i Penkrof sa puškom u ruci i s Topom u izvidnici pretraživali obalu. Osim divljači mogli su naići na neku korisnu biljku koju nikako ne bi trebalo prezreti, i mladi botaničar je bio srećno uslužen, jer je otkrio neku vrstu divljeg spanaća iz porodice zeljastih biljki i mnoge primerke krstašica iz roda kupusa, koje će izvesno moći da »oplemene« presađivanjem, bilo je tu zelene krecave salate, rena, rotkvi i najzad male razgranate stabljike, malo dlakave, visoke jedan metar koje su rađale skoro mrko zrnevlje.

– Znaš li koja je ovo biljka? – upitao je Harbert mornara.

– Duvan! – uzviknuo je Penkrof, koji očigledno nikad nije ni video svoju omiljenu biljku drukčije sem u svojoj luli.

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je Harbert – nije to duvan, to je slačica.

– Neka bude slačica – odgovorio je mornar – ali ako se slučajno pojavi jedan stručak duvana, dečače, nemojte da ga zanemarite.

– Naći ćemo ga jednog dana – rekao je Gedeon Spilet.

– Istina! – uzviknuo je Penkrof. – E, toga dana, ne znam istinski šta će još nedostajati našem ostrvu.

Te različite biljke, koje su brižljivo iščupali sa korenom, preneli su u pirogu, odakle Siras Smit nije ni izlazio utonuo u svoje misli.

Novinar, Harbert i Penkrof su se u nekoliko mahova iskrcavali, čas na desnu, čas na levu obalu Zahvalnosti. Jedna je bila manje strma, ali je druga bila šumovitija. Inženjer je mogao da utvrdi, gledajući u svoju džepnu busolu da je posle prve okuke pravac reke osetno vodio od jugozapada ka severoistoku i da je skoro prava u dužini od oko tri milje. Ali se moglo pretpostaviti da se dalje taj pravac menja i da se Zahvalnost penje prema severozapadu, prema ograncima Franklinovog brega, odakle se zacelo snabdeva vodom.

Za vreme takvog jednog izleta Gedeon Spilet je uspeo da se dočepa dva para živih divljih kokošaka. To su bile ptice duga i tanka kljuna, s dugačkom šijom, kratkih krila i bez ikakvog repa. Harbert ih je s pravom nazvao »tinamu«, pa su odlučili da će to biti prvi stanovnici budućeg živinarnika.

Dotad puške još nisu progovorile i prvi pucanj koji je odjeknuo u šumi Divljeg Zapada izazvala je pojava jedne lepe ptice koja je po sklopu tela ličila na pticu kovača.

– Poznao sam je! – uzviknuo je Penkrof i mora se reći da mu je puška nehotice opalila.

– Koga ste to poznali? – upitao je novinar.

– Krilaticu koja nam je pobegla prilikom našeg prvog izleta i čije smo ime dali onom delu šume.

– Jakamar! – uzviknuo je Harbert.

Bio je to zaista jakamar, lepa ptica čije prilično grubo perje ima metalni odsjaj. Sačma ga je oborila na zemlju, a Top ga je doneo do čamca, zajedno sa nekoliko »turako-lorija« iz vrste ptica-puzavaca, golubove veličine, i prošarane zelenom bojom sa jednim delom krila grimizno crvene boje i uspravnom ćubom oivičenom belo. Čast za ovaj lep hitac pripala je dečaku i on se time prilično ponosio. Lorije su bile bolja divljač od jakamara, čije je meso malo žilavo, ali teško je bilo ubediti Penkrofa da nije ubio kralja krilate divljači.

U deset časova ujutro piroga je dospela do druge okuke Zahvalnosti, na oko pet milja od njenog ušća. Zaustavili su se na tom mestu da bi ručali, i to je potrajalo dobrih pola časa.

Reka je bila još široka oko šezdeset do sedamdeset stopa, a korito joj je bilo duboko pet do šest stopa. Inženjer je primetio da su rečni tok uvećale mnogobrojne pritoke, ali to su bili obični neplovni potočići. Dok se šuma, zvala sa Jakamarska ili se zvala šuma sa Divljeg Zapada, pružala u nedogled. Nigde, ni u visokom šipragu ni pod drvećem na obalama Zahvalnosti nije se moglo primetiti prisustvo čoveka. Istraživači nisu mogli da nađu nikakav sumnjiv trag i bilo je očevidno da nikad drvosečina sekira nije zasekla ovo drveće, da nikad nož krčioca nije presekao ove lijane, zategnute od jednog do drugog stabla, usred gustog žbunja i visoke trave. Ako su se neki brodolomnici i iskrcali na ostrvo, još nisu napustili obalu, pa nije trebalo tražiti pod ovim gustim pokrivačem preživele ljude iz pretpostavljenog brodoloma.

Inženjeru se zato žurilo da stigne do zapadne obale Linkolnovog ostrva, koja je po njegovoj oceni bila udaljena najmanje pet milja. Plovidba je nastavljena i mada se činilo po sadašnjem pravcu Zahvalnosti da ne teče prema obali već prema Franklinovom bregu, rešili su da će se služiti pirogom dokle god pod njom bude dovoljno vode za plovljenje. To je značilo znatnu uštedu snage i vremena, jer bi sekirom trebalo krčiti put kroz gusti čestar.

Ali uskoro je plima potpuno nestala, bilo što je nastajala oseka, a ona je zaista obično u to vreme nastajala, bilo što se više nije osećala na tolikoj daljini od ušća Zahvalnosti; trebalo je dakle uzeti vesla. Nab i Harbert seli su na klupu s veslima, Penkrof za keruder, pa su nastavili plovidbu uz reku.

Sad je izgledalo kao da se šuma razređuje u pravcu Divljeg Zapada. Drveće je bilo manje zbijeno a često je bivalo i usamljenih stabala. Ali baš zato što je šuma bila razređenija drveće je bolje koristilo taj slobodan i čist vazduh koji je strujao oko njega, pa je bilo veličanstveno.

Kakvi divni primerci biljnog sveta na ovoj geografskoj širini! Njegova prisutnost bi bila sasvim dovoljna jednom botaničaru da bez oklevanja odredi uporednik koji je prelazio preko Linkolnovog ostrva.

– Eukaliptusi! – uzviknuo je Harbert.

– Ala je to drveće, – uzviknuo je Nab – no vredi li ono za nešto?

– Pih. – rekao je Penkrof. – Sa džinovskim biljkama mora biti kao i sa džinovskim ljudima. Vrede samo toliko da se prikazuju po vašarima.

 – Mislim da grešite, Penkrofe, – odgovorio je Gedeon Spilet – i da se eukaliptusovo drvo počinje vrlo uspešno da koristi u stolarskom zanatu.

 – A ja dodajem – rekao je dečak – da ovi eukaliptusi pripadaju porodici koja ima veoma korisne članove: gojava koja daje gojavine plodove; karanfilić koji daje klinčiće za začin; narovo drvo koje daje nar; »eugenija kauliflora« od čijeg se ploda pravi pristojno vino; mirta »ugni« koja sadrži odličan alkoholni napitak; mirta »kariofilus« od čije se kore dobija mnogo traženi cimet; »eugenia pimenta« od koje potiče jamajska paprika; obična mirta čije bobice mogu da zamene biber; »eukaliptus robusta« koji daje jednu vrstu odlične mane; »eukaliptus Gunei« čiji se sok previranjem pretvara u pivo; najzad sve ono drveće poznato pod imenom »drvo života« ili »gvozdeno drvo« koje pripada toj porodici mirte, a ima ih četrdeset i šest rodova i hiljadu trista vrsta.

Pustili su dečaka da govori, a on je sa velikim zanosom izgovarao svoju lekciju iz botanike. Siras Smit ga je slušao smešeći se, a Penkrof sa takvim osećanjem gordosti da je to nemoguće opisati.

– Dobro, Harberte, – odgovorio je Penkrof – ali ja bih smeo da se zakunem da svi ti korisni primerci koje ste naveli nisu nikakvi džinovi kao ovi ovde.

– Istina je, Penkrofe.

– To znači potvrđuje ono što sam rekao – odvratio je mornar – to jest: da džinovi ne vrede ni za šta.

– Varate se, Penkrofe, – rekao je tada inženjer – i baš ovi džinovski eukaliptusi koji nas sad natkriljuju služe nečemu.

– E, a čemu to?

– Da štite zemlju, u kojoj rastu, od zaraznih bolesti. Znate li kako ih zovu u Australiji i Novom Zelandu?

– Ne, gospodine Sirase!

– Zovu ih »grozničavo drveće«.

– Zato što je izazivaju?

– Ne, već zato što je sprečavaju.

– Dobro, ovo ću da zabeležim – rekao je novinar.

– Zabeležite dakle, dragi Spilete, jer izgleda da je dokazano da je prisustvo eukaliptusa dovoljno da spreči malarična isparenja. Pokušalo se sa tim prirodnim zaštitnim sredstvima u izvesnim oblastima južne Evrope i severne Afrike, čije je zemljište bilo vrlo nezdravo i videlo se da se zdravstveno stanje stanovništva malo-pomalo poboljšava. Nije više bilo povremenih groznica u oblastima koje su obrasle ovim drvećem iz porodice mirte. Ta je činjenica danas nesumnjiva i to je srećna okolnost za nas, naseljenike Linkolnovog ostrva.

– Eh, kakvo ostrvo!, Kakvo blagosloveno ostrvo! – uzviknuo je Penkrof. – Kažem vam, ništa mu ne fali… sem…

– I toga će biti, Penkrofe, i to će se naći, – odgovorio je inženjer – ali da nastavimo svoju plovidbu i da plovimo sve donde dok reka bude mogla da nosi našu pirogu.

I tako su bez predaha gurali pirogom kroz šumu koja je opet bivala sve gušća i izgledala sve naseljenija, jer, ako mornara oči nisu varale, činilo mu se da je primetio majmunske čopore koji su trčali po šumskom gustišu. U nekoliko su mahova čak dve ili tri životinje zastale na izvesnom odstojanju od čamca i gledale naseljenike ne pokazujući nikakav strah, kao da još nisu znali, pošto prvi put vide ljude, da treba da ih se plaše. Lako bi bilo ubiti je četvororuke životinje iz puške, ali Siras Smit se protivio nepotrebnom pokolju koji je dovodio pomalo u iskušenje razdraženog Penkrofa. Uostalom, to je bilo pametnije, jer ti snažni majmuni, neverovatno okretni, mogli su da budu i opasni i bolje je bilo ne izazivati ih potpuno neumesnim napadom.

Mornar je zbilja posmatrao majmune samo zbog hrane, jer su te životinje, kao isključivi biljojedi, zaista odlična divljač, ali, pošto su imali dovoljno namirnica bilo je nepotrebno uludo trošiti municiju.

Oko četiri časa plovidba rekom Zahvalnosti postala je vrlo teška, jer su njen tok zakrčavale vodene biljke i stene Obale su se uzdizale sve više i već se korito reke usecalo u prve ogranke Franklinovog brega. Njeni izvori sad više nisu mogli biti daleko, jer se reka snabdevala celokupnom vodom sa južnih padina planine

– Neće proći ni četvrt časa, – rekao je mornar – gospodine Sirase, i bićemo prinuđeni da se zaustavimo.

– Pa dobro, zaustavićemo se, Penkrofe, i pripravićemo konačište.

– Koliko možemo biti daleko od Granitnog dvorca? – upitao je Harbert.

– Skoro sedam milja – odgovorio je inženjer – ali ako u to uračunamo i krivudanja reke koja su nas zanela na severozapad.

– Hoćemo li produžiti dalje? – upitao je novinar.

– Da, onoliko koliko budemo mogli – odgovorio je Siras Smit – Sutra, čim svane, napustićemo čamac, i za dva časa ćemo preći, bar se nadam, rastojanje koje nas razdvaja od obale: pa ćemo skoro čitav dan imati za istraživanje obale.

– Napred! – odgovorio je Penkrof.

Ali uskoro je piroga zastrugala po šljunkovitom dnu reke, čija širina tada nije bila veća od dvadeset stopa. Gust svod od zelenila nadnosio se iznad njenog korita i obavijao je polumrakom. Prilično razgovetno čuo se šum nekog vodopada, koji je najavljivao da se na nekoliko stotina koračaji uzvodno nalazi neka prirodna brana.

I, doista, na poslednjoj okuci reke, kroz drveće se nazirao vodopad. Čamac je udario o dno korita i posle nekoliko trenutaka naseljenici su ga privezali za jedno deblo blizu desne obale.

Bilo je oko pet časova po podne. Kroz gusto granje provlačili su se poslednji sunčevi zraci i koso padali na mali vodopad čija je vodena površina bleštala u duginim bojama. Iza vodopada je korito Zahvalnosti iščezavalo u šumskom gustišu, odakle se verovatno snabdevalo vodom iz nekog skrivenog izvora. Razni potočići koji su mu priticali u daljem toku stvarali su malo niže pravu reku, ali na ovom mestu to je sad bio samo bistar i plitak potok.

Baš na ovom mestu, koje je bilo divno, naseljenici su se ulogorili. Oni su se iskrcali i naložili vatru pod jednom skupinom koprivića čije su široke krošnje mogle, u slučaju potrebe, da Sirasu Smitu i njegovim drugovima pruže utočište za noć.

Brzo su pojeli večeru, jer su bili gladni, i onda je ostalo samo da legnu. Ali, u smiraj dana, čulo se neko sumnjivo urlikanje, pa su razgoreli vatru da bi razbuktalim plamenom štitila preko noći spavače. Nab i Penkrof su čak naizmenično stražarili ne štedeći gorivo. Možda se oni i nisu varali kad im se učinilo da vide senke nekih životinja kako obilaze oko logora, kroz šiprag ili po granju, ali je noć prošla bez nezgoda i sutradan, 31. oktobra, u pet časova ujutru, svi su bili na nogama, spremni da krenu.

GLAVA IV

NA PUTU KA OBALI – NEKOLIKO ČOPORA ČETVORORUKACA – JOŠ JEDAN VODENI TOK. – ZAŠTO SE U NJEMU NE OSEĆA PLIMA. – ŠUMA NA OBALI. – GMIZAVČEVO PREDGORJE. – HARBERT ZAVIDI GEDEONU SPILETU. – BAMBUSOVO PRASKANJE.

U šest časova ujutro, posle doručka, naseljenici su ponovo pošli na put sa namerom da najkraćim putem stignu do zapadne obale ostrva. Koliko će im vremena za to biti potrebno? Siras Smit je rekao za dva časa, ali to je razume se zavisilo od toga na kakve će prepreke naići. Ovaj deo Divljeg Zapada izgleda da je bio pod gustom šumom, kao ogroman čestar sa vrlo različitim vrstama drveća. Bilo je dakle verovatno da će morati da prokrčuju sebi put kroz travu, šiprag, puzavice i da idu sa sekirom u ruci, po svoj prilici i sa puškom, ako misle na zverske urlike koje su te noći čuli.

Tačan položaj konačišta morali su da odrede prema položaju Franklinovog brega i pošto se vulkan uzdizao ka severu, na odstojanju manjem od tri milje, trebalo je samo ići pravo ka jugozapadu da bi stigli do zapadne obale.

Krenuli su odmah posle toga što su brižljivo i čvrsto privezali pirogu. Penkrof i Nab su poneli hranu koja je trebalo da ishrani malu družinu bar tokom dva dana. Više nije dolazilo u obzir da love, a inženjer je čak preporučio svojim prijateljima da izbegavaju i slučajne pucnjeve da ne bi odali svoje prisustvo u blizini pribrežja.

Prvi udarci sekire pali su na šiblje usred žbunova mastike, malo iznad vodopada, a Siras Smit je s kompasom u rupi određivao pravac kojim će ići.

Od samog polaska naseljenici su silazili niz niske padine koje su sačinjavale planinski sistem ostrva, i po vrlo suvom zemljištu, ali se po bujnom rastinju moglo naslutiti prisustvo neke podzemne vodene mreže ili blizina nekog potoka. Pa ipak, Siras Smit se nije sećao da je prilikom svoga izleta do vulkanskog kratera naišao na druge vodene tokove izuzev Crvenog potoka i reke Zahvalnosti.

Za vreme prvih časova hoda opet su videli čopore majmuna koje su izgleda živo zanimali ovi ljudi čiji je izgled za njih bio nov.

Videli su i nekoliko divljih svinja, agutija, kengura i drugih glodara a i dva-tri lenjivca, kojima bi Penkrof rado poslao nešto malo sačme.

– Ali, – govorio je – sezona lova još nije otvorena. Skakućite, prijatelji, skačite i letite mirno! Porazgovaraćemo se mi u povratku!

U devet i po časova pre podne jedan nepoznati vodeni tok iznenada je presecao put, koji je vodio pravo na jugozapad. Ovaj tok je bio širok oko trideset do četrdeset stopa i brza matica, izazvana nagibom njegovog korita, lomila se o mnogobrojne stene i jurila uz gromoglasno hučanje. Ovaj potok je bio dubok i bistar, ali je bio sasvim neplovan.

– Eto, sad smo odsečeni! – uzviknuo je Nab.

– Ne, – odgovorio je Harbert – to je običan potok, i moći ćemo da ga preplivamo.

– A zašto – odgovorio je Siras Smit. – Očigledno je da ovaj potok teče ka moru. Hajdemo njegovom levom stranom, duž obale i vrlo bih se začudio ako nas vrlo brzo ne dovede do morske obale. Na put!

– Trenutak! – rekao je novinar. – A ime ovog potoka, prijatelji? Nemojte da naš zemljopis bude nepotpun.

– Tačno! – kazao je Penkrof.

– Nadeni mu ti ime, dete moje! – rekao je inženjer obraćajući se dečaku.

– Zar nije bolje da sačekamo dok ga sve do ušća ne upoznamo? – primetio je Harbert.

– Dobro! – reče Siras Smit. – Hajdemo dakle duž njega bez zastajkivanja.

– Samo još trenutak! – rekao je Penkrof.

– Šta je sad? – upitao je novinar.

– Ako je lov zabranjen, smatram da je ribolov dozvoljen – rekao je mornar.

– Nemamo vremena za gubljenje – odgovorio je inženjer.

– Oh, pet minuta, – odgovorio je Penkrof – tražim samo pet minuta za dobro našeg ručka!

I Penkrof je legao na obalu, zagnjurio ruke u brzu vodu i uskoro je izbacio nekoliko tuceta lepih rakova koji su vrveli između stena.

– Ala će to biti ukusno! – uzviknuo je Nab pritekavši u pomoć mornaru.

– Kad vam kažem da izuzev duvana ima svega na ovom ostrvu – promrmljao je Penkrof sa uzdahom.

Nije trebalo ni pet minuta za taj čudesni lov, jer su rakovi vrveli u potoku. Napunili su celu torbu tim ljuskarima, čija je kora bila kobaltno-plava i koji su imali rilicu s jednim zubićem, a onda su krenuli dalje.

Otkako su pošli obalom ovog novog vodenog toka, naseljenici su išli lakše i brže. Uostalom, na obalama nije bilo nikakvih ljudskih tragova. S vremena na vreme bi naišli na otiske krupnih životinja koje su obično dolazile da ugase žeđ na tom potoku, ali ništa više, i ni u ovom delu Divljeg Zapada pekari nije dobio ono olovno zrno o koje je Penkrof slomio zub.

Međutim, gledajući ovaj brzi potok koji je kao bujica jurio ka moru, Siras Smit je bio primoran da pretpostavi kako su on i njegovi drugovi bili mnogo dalje od zapadne obale no što su to mislili. I zaista, u ovo vreme plima je nadolazila prema morskoj obali i trebalo je da vraća maticu potoka, ako mu je ušće samo na nekoliko milja odatle. A međutim, to se nije događalo i voda je tekla prirodnim nagibom svog korita. Inženjer se stoga morao veoma da začudi i često je gledao u busolu da bi se uverio da ih neko skretanje potoka ne vraća u unutrašnjost Divljeg Zapada.

U međuvremenu se potok postepeno širio i voda mu nije bila više toliko hučna. I na levoj i na desnoj njegovoj obali drveće je bilo veoma zbijeno, pa se nije moglo ništa izvan njega da nazre, ali je taj čestar sasvim izvesno bio pust, jer Top nije lajao, a pametna životinja ne bi propustila da oglasi prisustvo ma KOI stranog bića u blizini vodenog toka.

U deset i po časova, na veliko iznenađenje Sirasa Smita, Harbert, koji je malo isprednjačio, iznenada je zastao i viknuo:

– More!

I posle nekoliko trenutaka naseljenici su zastali na ivici šume i ugledali zapadnu obalu ostrva kako se pred njima pruža.

Ali kolika razlika izmeću ove i istočne obale na koju ih je slučaj prvo bacio, Ni granitnih litica, ni hridina na pučini, čak ni peščanog žala. Šuma je bila na samoj obali i njeno poslednje drveće, koje su zapljuskivali talasi, naginjalo se nad vodu. Nije to bilo pribrežje kakvo obično stvara priroda, bilo razastirući široke prostirke peska, bilo gomilajući stene, već divna ivica od najlepšeg drveća na svetu. Obala je bila toliko izdignuta da je bila iznad i najviše morske plime, i na tom raskošnom tlu koje je ležalo na granitnom temelju, divno šumsko rastinje bilo je isto onako čvrsto ukorenjeno kao i ono gusto drveće u unutrašnjosti ostrva.

Naseljenici su se sad nalazili pred polukružnim usekom jednog omanjeg plitkog zatona, u koji u ne bi stalo ni dve-tri ribarske barke i koji je služio kao grlić novom potoku, Ali, i to je bilo čudno, umesto da se uliva u more blagim nagibom, njegova je voda padala sa visine od preko četrdeset stopa, pa se tim objašnjavalo zašto se u vreme svog nadolaženja plima nije osećala uzvodno u potoku. Doista, plime Tihog okeana, čak i kad su na vrhuncu, nisu nikad mogle dopreti do površine ovog potoka, čije je korito bilo kao gornji vodenični jaz i hiljade godina će verovatno još proći pre no što voda nagrize ovaj granitni gat i izdubi plovno ušće. Stoga su jednoglasno prozvali ovaj vodeni tok Bukova rečica.

Dalje, prema severu, šumska ivica se nastavljala još oko dve milje, zatim se drveće razređivalo a posle su se nizali vrlo živopisni visovi skoro u pravoj liniji od severa ka jugu. Preko puta tih visova su bile, na onom delu pribrežja izmeću Bukove rečice i Gmizavčevog predgorja, divna šumska prostranstva sa veličanstvenim drvećem, jedna su bila uspravna, druga nagnuta, a dugi morski valovi kupali su im korenje. A baš na toj obali, to jest po celom Zmijskom poluostrvu, trebalo je da nastave istraživanje, jer je taj deo obale pružao utočišta koja bi onaj drugi deo, krševit i divalj, uskratio brodolomnicima, ma ko oni bili.

Bilo je lepo i vedro vreme i sa vrha jedne litice, ia kojoj su Nab i Penkrof postavili za ručak, pogled je daleko mogao da dopre. Ali nigde, ni na obali ni na pučini, ni olupine ni lađe.

Na brzinu su ručali i u jedanaest i po časova Siras Smit je dao znak za polazak. Umesto da idu grebenom litice ili peščanim žalom, naseljenici su morali da idu ispod krošnji drveća duž obale.

Rastojanje od ušća Bukove rečice, do Gmizavčevog predgorja bilo je oko dvanaest milja. Naseljenici su mogli za četiri časa po čistom žalu, i bez žurbe, da pređu to rastojanje, ali trebalo im je dvaput više vremena da bi stigli do cilja, jer su zaobilazili drveće, sekli šiblje, kidali lijane, što ih je stalno zadržavalo, a tolika zaobilaženja su im znatno produžila putovanje.

Već je bilo pet časova a sam kraj Zmijskog poluostrva je još bio na dve milje od mesta gde su tad bili naseljenici. Sasvim je jasno postalo da pošto stignu do Gmizavčevog predgorja Siras Smit i njegovi drugovi neće više imati vremena da se pre zalaska sunca vrate u logorište koje su smestili pored izvora Zahvalnosti. Zbog toga je bilo potrebno da provedu noć na samom predgorju. Ali hranu su srećom imali, pošto dlakave divljači više nije bilo na ovoj šumskoj ivici, koja je u suštini bila samo morska obala. Naprotiv, ptica je bilo tušta i tma, jakamara, kuruka, tragopana, tetreba, lorija, papagaja velikih i malih, fazana, golubova i stotinu drugih. Nije bilo drveta bez gnezda, niti gnezda bez lepetanja krilima.

Oko sedam časova uveče iznureni od umora, naseljenici su stigli do Gmizavčevog predgorja, koje kao da je bilo neko čudno izvajano delo u obliku uvojka, koji je duboko zalazio u more. Ovde se završavala pribrežna šuma na poluostrvu, a pribrežje je sad u celom južnom delu ličilo na uobičajenu morsku obalu sa stenama, hridima i žalima. Bilo je dakle moguće da se neka oštećena lađa nasukala pravo na ovaj deo ostrva, ali noć je padala pa su morali za sutra odložiti istraživanje.

Penkrof i Harbert su se odmah požurili da nađu povoljno mesto za konačište. Poslednja drveta iz šume Divljeg Zapada izumirala su na ovom rtu i među njima je dečak raspoznao guste bambusove kite.

– Sjajno! – rekao je – evo dragocenog otkrića.

– Dragocenog? – upitao je Penkrof.

– Sasvim – nastavio je Harbert – ja ti uopšte neću govoriti o tome, Penkrofe, da se bambusova kora, isečena u savitljive letvice, koristi za pravljenje kotarica i korpi, da ta kora stucana u prah i smešena u testo služi za izradu najfinije hartije, da se od stabljika, prema debljini, prave štapovi, kamiši za lulu, vodovodne cevi, da su veliki bambusi odličan građevinski materijal, lak i čvrst, koji insekti nikada ne napadaju. Neću čak dodati ni to da, kad se bambusovi članci prestružu tako da se za dno sačuva jedan deo poprečne pregrade koja čini članak, da se dobijaju čvrsto i zgodni sudovi koje Kinezi mnogo upotrebljavaju. Ne, to ti neće biti dovoljno. Ali…

– Ali?

– Ali ću ti reći, ako to ne znaš, da se u Indiji bambus jede umesto špargli.

– Špargle od trideset stopa! – uzviknuo je mornar. – I ukusne su?

– Odlične, – odgovori Harbert – samo se ne jedu stabljike od trideset stopa, već samo mladi bambusovi pupoljci.

– Odlično, dečače, odlično! – odgovorio je Penkrof.

– Dodaću i to da je srž mladih stabljika, potopljena u sirće, veoma tražen začin.

– Sve lepše od lepšeg, Harberte.

– I najzad da se između bambusovih članaka luči sladak sok od koga se može napraviti vrlo prijatno piće!

– I to je sve? – upita mornar.

– To je sve.

– A ne može slučajno da se puši?

– Ne, jadni moj Penkrofe, ne može da se puši.

Harbert i mornar nisu morali dugo da traže pogodno mesto za prenoćište. Obalske stene ovde, vrlo razdvojene jer su ih sigurno žestoko tukli talasi nanošeni jugozapadnim vetrom, bile su pune udubljenja u kojima će moći da spavaju zaštićeni od nepogoda. Ali u trenutku kad su se spremali da uđu u jednu od tih pećina, zaustavilo ih je užasno režanje.

– Nazad! – viknuo je Penkrof. – Imamo samo sačmu u puškama, a životinje koje ovako lepo reže zabrinule bi se zbog toga kao i za zrnce soli.

Tad je mornar zgrabio Harberta za ruku i povukao ga u zaklon od stene u času kada se jedna veličanstvena životinja pojavila na ulazu u pećinu.

Bio je to jaguar, rastom bar onoliki kolika su njegova braća u Aziji, što znači duži od pet stopa od vrha glave do početka repa. Njegovo riđe krzno, istaknuto sa nekoliko redova crnih pega pravilno raspoređenih, odudaralo je od bele dlake na trbuhu. Harbert je u njemu poznao onog krvožednog tigrovog suparnika, Mnogo opasnijeg od kuguara koji je samo suparnik vuku.

Jaguar je krenuo i pogledao oko sebe, nakostrešene dlake, užarenog oka, kao da nije prvi put osetio čoveka.

U tom trenutku novinar je obilazio visoke stene, a Harbert je pomislio da on nije primetio jaguara i hteo je da potrči ka njemu, ali mu je Gedeon Spilet dao znak rukom i produžio. Nije mu to bio prvi tigar i, prišavši na deset koraka od životinje, zastao je nepomično sa uperenim karabinom, a da mu nijedan mišić nije zadrhtao.

Jaguar je, sav zgrčen, skočio na lovca ali ga je, u trenutku kad je skočio, zrno pogodilo između očiju i on je pao mrtav.

Harbert i Penkrof su jurnuli ka jaguaru. Isto tako su Nab i Siras Smit dotrčali sa druge strane i svi su nekoliko minuta posmatrali životinju ispruženu na zemlji čija će divna koža krasiti veliku dvoranu Granitnog dvorca.

– Ah, gospodine Spilete, kako vam se divim i kako vam zavidim – uzviknuo je Harbert ponet sasvim razumljivim oduševljenjem.

– Da, dečače, – odgovorio je novinar – i ti bi učinio to isto

– Ja, s takvom hladnokrvnošću!

– Samo zamisli, Harberte, da je jaguar zec i najmirnije ćeš ga na svetu ubiti.

– Eto! – kazao je Penkrof – nema tu nikakve mudrosti.

– A sad, – rekao je Gedeon Spilet – pošto je ovaj jaguar napustio svoju jazbinu, ne vidim zašto se ne bismo, prijatelji, mi u nju preko noći uselili?

– Ali drugi mogu da se vrate! – rekao je Penkrof.

– Dovoljno će biti da upalimo vatru na ulazu u pećinu, – rekao je novinar – i oni se neće usuditi da prekorače prag.

– Dakle u jaguarsku kuću – odvratio je mornar, vukući za sobom životinjin leš.

Ali je Siras Smit, pošto je primetio bambusov trščak otišao da naseče nekoliko stabljika koje je pomešao s gorivom za vatru.

Posle toga su se smestili u pećini gde su po pesku bile razbacane kosti a za svaki slučaj napunili su puške ako bi došlo do iznenadnog napada. Zatim su večerali i kad je došlo vreme da se spava, zapalili su gomilu drva naslaganih na ulazu u pećinu.

Odmah zatim je kroz vazduh odjeknula prava pucnjava. To su bambusi obuhvaćeni vatrom pucali kao pravi vatromet. Sam taj prasak bio je dovoljan da prestravi i najhrabrije zveri.

A taj način da izazove snažnu pucnjavu nije inženjer izmislio, jer su se Tatari, kako tvrdi Marko Polo, već vekovima uspešno koristili time da bi udaljili od svojih logorišta opasne zveri Srednje Azije.

GLAVA V

PREDLOG DA SE VRATE JUŽNOM OBALOM. – IZGLED OBALE. – U POTRAZI ZA PRETPOSTAVLJENIM BRODOLOMNIKOM. – OLUPINA U VAZDUHU. – OTKRIĆE JEDNOG MALOG PRIRODNOG PRISTANIŠTA. – U PONOĆ NA OBALAMA ZAHVALNOSTI. – ČUN NOŠEN MATICOM.

Siras Smit i njegovi drugovi spavali su kao nevinašca u pećini koju im je jaguar tako učtivo ustupio.

Na sam izlazak sunca svi su bili na obali, na samom kraju predgorja i pogledi su se još jednom uputili ka vidiku od čijeg su se obima videle dve trećine. I ovaj put inženjer je mogao da zaključi da se nikakvo jedro, nikakav brodski trup ne vidi na moru, a ni durbin nije mogao da otkrije nikakvu sumnjivu tačku.

Isto tako nije bilo ničega ni na obali, bar u onom pravom delu južne obale na predgorju u dužini od tri milje, jer je iza toga jedan usek u kopnu skrivao ostatak obale, pa se čak sa krajnje tačke Zmijskog poluostrva nije video ni Kandžin rt, zaklonjen visokim stenama.

Sad je ostajala da se istraži još samo Južna obala ostrva. A da li da odmah pođu u to istraživanje i da li da mu posvete i taj dan, 2. novembar?

Gedeon Spilet je predložio da nastave istraživanje da bi pitanje tog pretpostavljenog brodoloma bilo konačno raščišćeno i zapitao je koliko je mogao biti daleko Kandžin vrh od ovog kraja poluostrva.

– Oko trideset milja, – odgovorio je inženjer – ako uračunamo i obalsko vijuganje.

– Trideset milja! – nastavio je Gedeon Spilet. – To će biti naporan dan hoda. Ipak, mislim da moramo da se vratimo u Granitni dvorac duž južne obale.

– Ali, – primetio je Harbert – od Kandžinog rta do Granitnog dvorca treba računati da ima još najmanje deset milja.

– Da kažemo četrdeset milja ukupno – odgovorio je novinar i ne oklevajmo da to učinimo. Bar ćemo pregledati tu nepoznatu obalu, te nećemo morati ponovo da preduzimamo to istraživanje.

– Vrlo tačno – rekao je tada Penkrof. – Ali piroga?

– Piroga je ostala sama jedan dan na izvorima Zahvalnosti, – odgovorio je Gedeon Spilet – pa može da ostane tamo i dva dana. Dosad nismo mogli baš da kažemo da je ostrvo prepuno lopova!

– Međutim – rekao je mornar – kad se setim onog događaja sa kornjačom, nemam mnogo poverenja.

– S kornjačom, s kornjačom! – odgovorio je novinar. – Zar ne znate da ju je more prevrnulo?

– Ko zna? – promrmljao je inženjer.

– Ali… – rekao je Nab.

Jasno je bilo da je Nab nešto hteo da kaže, jer je zaustio, ali ništa nije dorekao.

– Šta hoćeš da kažeš, Nabe? – upitao je inženjer.

– Ako se vratimo obalom do Kandžinog rta, – odgovorio je Nab – kad zaobiđemo taj rt, put će nam preseći…

– Reka Zahvalnosti! Zaista – odgovorio je Harbert – a nećemo imati ni most ni brod da je pređemo.

– Ma, gospodine Sirase, – prihvatio je Penkrof – bez po muke ćemo preći tu reku splavom od nekoliko debala.

– Nije to sad važno, – rekao je Gedeon Spilet – već bi bilo korisno da sagradimo most, ako hoćemo da imamo lak pristup do Divljeg Zapada.

– Most! – uzviknuo je Penkrof. – Pa zar gospodin Smit nije po zanimanju inženjer? Ma on će nam napraviti most, kad budemo hteli da imamo most! A što se tiče večerašnjeg prebacivanja na drugu obalu Zahvalnosti, i to da ne ukvasite ni končić na odelu, to je moja briga. Imamo namirnica za još jedan dan, to je sve što nam treba, uostalom, možda će danas biti i dovoljno dlakave divljači, a ne kao juče. Na put!

Novinarov predlog je, uz vrlo živu mornarovu podršku naišao na opšte odobravanje, jer je svakom bilo stalo da prečisti sa tim sumnjama, pa bi se vraćanjem preko Kandžinog rta istraživanje potpuno obavilo. Ali nisu smeli ni časa da gube, jer je putovanje od četrdeset milja dugo pa nisu mogli da računaju na dolazak u Granitni dvorac pre mraka.

U šest časova ujutro mala družina je, dakle, krenula na put. Predviđajući neprijatne susrete sa dvonožnim i četvoronožnim životinjama napunili su puške, a Top, koji je trebalo da bude prethodnica, dobio je naređenje da pretražuje ivicu šume.

Kad su naseljenici stigli do ugla gde se završavala krivina Zmijskog poluostrva, a iza njega se prema severoistoku pružala nova polukružna obala koja je pravila Vašingtonov zaliv, mogli su da obuhvate pogledom celo prostranstvo južnog pribrežja na ostrvu. Na dvadeset i pet milja odatle obala se završavala Kandžinim rtom koji se neosetno gubio u jutarnjoj magli i zbog prelamanja zrakova izgledao uzdignut, kao da lebdi izmeću zemlje i vode. Izmeću mesta gde su bili naseljenici i dna ogromnog zaliva, obalu je sačinjavalo ravno i jednoliko žalo oivičeno drvećem u pozadini, a posle je obala postajala vrlo razuđena, puna oštrih jezičaka koji su zalazili u more i na kraju se završavala sa nekoliko crnkastih stena koje su bile ispreturane u živopisnom neredu sve do Kandžinog rta.

Tako je izgledao ovaj deo ostrva koji su istraživači sad videli prvi put i koji su preleteli pogledom, pošto su zastali za trenutak.

– Neka lađa koja bi se ovde nasukala, – rekao je Penkrof – bila bi nepovratno izgubljena. Peščani sprudovi zalaze sve do pučine, a dalje podvodne stene. Loš pristup pribrežju.

– Ali bar bi nešto ostalo od tog broda – primetio je novinar.

– Ostali bi komadi drveta na stenju, a ništa na pesku – odgovorio je mornar.

– Zašto to?

– Zato što ovaj pesak, još opasniji od stena, guta sve što se na njega baci i dosta je nekoliko dana da trup jednog broda od više stotina tona potpuno nestane u njemu.

– Znači, Penkrofe, – upitao je inženjer – ako je neki brod nastradao na ovim sprudovima, ne bi bilo nimalo neobično što od njega više nema nikakvog traga?

– Ne bi, gospodine Smite, uz pomoć vremena ili bure. Ipak bi bilo dosta čudno, čak i u tom slučaju, da otpaci katarki i motki nisu bili izbačeni na obalu izvan domašaja mora.

– Dakle, nastavimo naše traženje – odgovorio je Siras Smit.

U jedan čas po podne, naseljenici su stigli do dna Vašingtonovog zaliva i do tog trenutka su prešli već dvadeset milja.

Zaustavili su se da ručaju.

Odatle je počinjala nepravilna obala, čudno iskrzana i zaštićena dugim nizom podvodnih hridina koje su smenjivale peščane sprudove i koje će oseka, jer uskoro treba more da počne da se povlači, sasvim da otkrije. Videli su se gipki valovi mora kako zapljuskuju vrhove stenja i na njima se razbijaju u duge penaste rese. Od tog mesta do Kandžinog rta žalo je bilo usko i pritešnjeno između ivice stenja i šume.

Sada će hodanje biti teže, jer su ogromne gromade zakrčivale obalu. A počinjao je i granitni temelj da biva sve viši, te su od drveća samo vrhove videli. Posle pola časa odmora, naseljenici su produžili dalje. Ali ni dalje nije bilo nikakvih predmeta ili brodskih ostataka. Samo što su naišli na obilje školjki za jelo, koje će moći tek docnije da koriste, kad naprave most na Zahvalnosti i time skrate putovanje, ali i kad usavrše prevozna sredstva.

Oko tri časa, Siras Smit i njegovi drugovi stigli su do jedne uske, vrlo zaklonjene uvale u koju se nikakav vodeni tok nije ulivao. Bilo je to pravo malo prirodno pristanište, nevidljivo sa pučine, i od njega je vodio uzan prolaz kroz podvodne hridine.

U dnu tog zatona je neki žestoki potres rascepio stenovitu ivicu, pa je jedan usek u obliku blage padine omogućavao pristup do gornje zaravni koja je mogla biti na manje od deset milja od Kandžinog rta, i prema tome je bila u pravoj liniji na četiri milje od visoravni Velikog vidika.

Gedeon Spilet je predložio da se tu malo odmore i, pošto su od hoda ogladneli, da malo prezalogaje. Onda su mogli lakše da sačekaju večeru u Granitnom dvorcu.

Nekoliko minuta docnije naseljenici su sedeli u hladu divnog šumarka primorskih borova i slatko jeli hranu koju je Nab izvadio iz svog ranca.

Mesto je bilo uzdignuto pedeset do šezdeset stopa iznad morske površine. Vidik je dakle bio dosta veliki i preko poslednjih stena na rtu pružao se čak do zaliva Jedinstva. Ali ni ostrvce ni Veliki vidik nisu se videli i nisu se odatle ni mogli videti, jer su uzvišice i zavesa od visokog drveća u pravcu severa naglo zaklanjali vidik.

Nepotrebno je dodavati da naseljenici, uprkos širokom vidiku prema moru i mada je inženjer durbinom pregledao tačku po tačku na celoj toj kružnoj liniji gde su se nebo i voda sastavljali, nisu primetili nijednu lađu.

Isto tako su i ceo onaj deo pribrežja, koji još mora da se istražuje pregledali vrlo pažljivo durbinom, od žala do stenja u moru i nikakva se olupina nije pojavila u vidnom polju sprave.

– Dakle, – rekao je Gedeon Spilet – treba da se pomirimo i da se utešimo pomišlju da nam niko neće osporavati vlasništvo Linkolnovog ostrva.

– Da, ali ono olovno zrno – rekao je Harbert. – Njega, čini mi se, nismo izmislili.

– Do vraga, nismo! – uzviknuo je Penkrof, misleći na izgubljeni kutnjak!

– Pa šta da zaključimo? – upitao je novinar.

– Samo – odgovorio je inženjer – da je najviše pre tri meseca neka lađa, voljno ili ne, pristala uz obalu…

– Šta, vi prihvatate, Sirase, da je potonula ne ostavivši nikakav trag? – uzviknuo je novinar.

– Ne, dragi Spilete, ali ne zaboravite ovo, ako je izvesno da je neko ljudsko biće kročilo na ovo ostrvo, da je isto tako izvesno da ga je ono sad napustilo.

– Znači, ako sam vas dobro razumeo, gospodine Sirase, – rekao je Harbert – da je lađa otišla?

– Očigledno.

– I da smo nepovratno izgubili priliku da se vratimo u zavičaj ? – rekao je Nab.

– Nepovratno, plašim se.

– Pa dobro, pošto je prilika propuštena, na put – rekao je Penkrof, koji je već čeznuo za Granitnim dvorcem.

Ali samo što je on ustao, odjeknuo je glasno Topov lavež i pas je izašao iz šume noseći u zubima krpu od blatom umrljane tkanine.

Nab je istrgao tu krpu iz psećih usta. Bilo je to parče čvrstog platna.

Top je i dalje lajao i trčkarao je tamo-amo, kao da je pozivao svog gospodara da pođe za njim u šumu.

– Tamo ima nešto što bi moglo da objasni ono olovno zrno – uzviknuo je Penkrof.

– Neki brodolomnik! – odgovorio je Harbert.

– Ranjenik, možda! – rekao je Nab.

– Ili mrtvac! – dodao je novinar.

I svi su pojurili za psom, između onih visokih borova koji su obrazovali pravi šumski zastor. Za svaki slučaj Siras Smit i njegovi drugovi pripremili su svoje oružje.

Morali su dosta duboko da zađu u šumu, ali na veliko razočarenje nisu našli nikakve otiske stopala. Žbunje i lijane bili su netaknuti i trebalo ih je čak seći sekirom, kao što su radili u najgušćoj i najdubljoj šumi. Teško je dakle bilo pretpostaviti da je neko ljudsko biće već prošlo tuda, a međutim, Top je išao tamo-amo ne kao pas koji nasumce traži, već kao biće obdareno voljom i koje sledi određeni cilj.

Posle sedam-osam minuta hoda, Top je zastao. Naseljenici su stigli do neke vrste proplanka, oivičenog visokim drvećem, razgledali su oko sebe i nisu ništa videli, ni u žbunju ni među stablima drveća..

– Šta je Tope? – rekao je Siras Smit.

Top je još jače zalajao, skačući ispod jednog divovskog bora.

Odjednom je Penkrof uzviknuo:

– A, tako! Ah, odlično!

– Šta je? – upitao je Gedeon Spilet.

– Tražili smo olupine po moru i po kopnu!

– Pa?

– Pa evo ih u vazduhu!

I mornar je pokazao na nešto kao velika beličasta rita, zakačena za vrh bora, od čega je Top doneo parče koje je palo na zemlju.

– Pa to uopšte nije olupina! – uzviknuo je Gedeon Spilet.

– Molim, izvinite! – odgovorio je Penkrof.

– Kako to?…

– To je sve što je ostalo od našeg vazdušnog broda, od našeg balona koji se nasukao gore na vrh ovog drveta.

Penkrof se nije prevario i kliknuo je jedno gromoglasno »ura!« dodajući:

– Evo nam odličnog platna! Imaćemo odakle da se godinama snabdevamo rubljem. Evo od čega ćemo praviti košulje i maramice! A, gospodine Spilete, šta kažete za ostrvo gde po drveću košulje rastu?

Bila je to prava sreća za naseljenike što je balon pao na ostrvo i što su našli njegov omotač, makar iscepan. Ali je trebalo i skinuti ga sa drveta na koje se zakačio. I taj posao je potrajao skoro dva časa i bili su skinuli na zemlju ne samo omotač sa ventilima, oprugama i bakarnim okovima, već i mrežu odnosno znatnu količinu konopaca i užadi, obruč zapornik i kotvu balona. Mada procepan, omotač je bio u dobrom stanju i samo mu je donji suženi deo bio otcepljen.

Bilo je to pravo blago palo s neba.

– Ipak, gospodine Sirase – rekao je mornar – ako ikad rešimo da napustimo ostrvo, neće to biti balonom, zar ne? Ne možete s njim kud hoćete, znamo mi kakve su te vazdušne lađe! Vidite, ako mene pitate, mi treba da sagradimo jednu dobru lađicu od dvadesetak tona, a ja ću iz ovog platna iskrojiti donje jedro na prednjoj katarci i prednje trouglasto jedro. A ostatak ćemo upotrebiti za oblačenje.

– Videćemo, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – videćemo.

– A dotle, sve ovo treba skloniti na bezbedno mesto – rekao je Nab.

Zbilja je bilo važno da ne ostavljaju i dalje ovo blago na milost i nemilost prvog orangutana koji naiđe. Iako su bili teški, naseljenici su uspeli da udruženim snagama odvuku sve ostatke balona do obale gde su našli jedno dosta prostrano udubljenje u steni u koje, zahvaljujući njenom položaju, ni vetar ni kiša ni more ne mogu da zađu.

– Bio nam je potreban ormar, imamo ormar, – rekao je Penkrof – ali pošto se ne zatvara ključem, bilo bi mudro da mu prikrijemo otvor. Ne govorim to zbog dvonožnih, već zbog četvoronožnih lopova!

U šest časova uveče sve je bilo smešteno i pošto su malom useku u obali KOJI je obrazovao zaton dali sasvim opravdano ime Balonovo pristanište, nastavili su put ka Kandžinom rtu. Penkrof i inženjer su razgovarali o zadacima koje treba ostvariti u najkraćem roku. Pre svega je trebalo prebaciti most preko Zahvalnosti da bi se uspostavila dobra veza sa južnim delom ostrva, zatim će kolima doći po balon, jer čamac neće moći sve da primi, a onda će sagraditi pokrivenu barku, koju će zatim Penkrof da opremi za jedrenje, te će moći da prave kružna putovanja… oko ostrva, zatim, i tako dalje…

Međutim, nailazila je noć i nebo se već smračilo kad su naseljenici stigli do rta Olupine, na ono isto mesto gde su našli onaj dragoceni sanduk. Ali ni tamo, kao ni na drugim mestima nije bilo ničega što bi ukazivalo da se desio nekakav brodolom, i trebalo je prihvatiti ranije zaključke Sirasa Smita.

Od rta Olupine do Granitnog dvorca ostalo im je još četiri milje, Koje su brzo prešli, ali je prošla ponoć kad su idući obalom do ušća Zahvalnosti naseljenici stigli do prve okuke na reci.

Tu je korito bilo široko oko osamdeset stopa, teško je bilo preći ga, ali Penkrof je uzeo na sebe da tu teškoću savlada i sad su ga pustili da to učini.

Noć je bila vrlo mračna. Penkrof se pripremao da održi obećanje i da sagradi neku vrstu malog splava kojim će moći da preću Zahvalnost. Nab i on su sa sekirom u ruci izabrali dva drveta uz obalu od kojih su nameravali da naprave taj mali splav i počeli su da ih pri dnu zasecaju.

Siras Smit i Gedeon Spilet su sedeli na obali i čekali trenutak da pomognu drugovima, dok je Harbert išao tamo-amo, ne udaljavajući se suviše.

Odjednom se dečak, koji je pošao uz reku, trčeći vratio, pa je pokazujući na Zahvalnost uzvodno, viknuo:

– Šta to tamo nosi voda?

Penkrof je prekinuo posao i ugledao neki pokretan predmet koji se najednom nazirao u polumraku.

– Čamac! – rekao je.

Svi su prišli i videli na svoje veliko iznenađenje neko plovilo koje je išlo niz vodu.

– A-hoj, vi iz čamca! – uzviknuo je mornar, po staroj mornarskoj navici, i ne pomišljajući da je možda bolje bilo ćutati.

Bez odgovora. Čamac je i dalje nosila voda, i bio je na skoro deset koraka, kad je mornar uzviknuo:

– Pa to je naša piroga! Iskidala je uže i pošla niz vodu. Treba reći da je došla u pravi čas.

– Naša piroga? – promrmljao je inženjer.

Penkrof je bio u pravu. To je zaista bio čamac, čije se uže verovatno prekinulo i sad se sam vraćao sa izvora Zahvalnosti! Trebalo ga je dakle uhvatiti u prolazu pre no što ga brza rečna matica reke odnese dalje od ušća, pa su to Penkrof i Nab, pomoću jedne duge motke, vešto i učinili.

Čamac je pristao uz obalu. Inženjer se prvi ukrcao, uzeo uže u ruke i pipanjem je proverio da se ono zaista istanjilo trenjem o stene.

– E, ovo, – rekao je on tiho novinaru – e, ovo se zaista može da nazove okolnost…

– Vrlo čudna! – dopunio je Gedeon Spilet.

Bila čudna ili ne, ta je okolnost bila srećna! Harbert, novinar, Nab i Penkrof su se takođe ukrcali. Oni uopšte nisu sumnjali da se uže istanjilo usled trenja; ali najčudnije je u svemu tome bilo to, istinski, što je piroga stigla baš u trenutku kad su naseljenici bili tu da je zgrabe u prolazu, jer bi se četvrt časa docnije izgubila u moru.

Da su živeli u dobu vilenjaka, iz ovog bi događaja zaključili da na ostrvu obitava neko natprirodno biće koje je svoju moć stavljalo u službu brodolomnicima.

U nekoliko zaveslaja, naseljenici su stigli do ušća Zahvalnosti. Čamac su izvukli na žalo čak kod Odžaka i svi su se uputili ka lestvicama Granitnog dvorca.

Ali u tom času Top je ljutito zalajao, a Nab, koji je tražio prvu prečagu kriknuo je…

Nije više bilo lestvica.

GLAVA VI

PENKROFOVO DOZIVANJE. – HOR U ODŽACIMA. – HARBERTOVA STRELA. – PLAN SIRASA SMITA. – NEOČEKIVANO REŠENJE. – ŠTA SE DOGODILO U GRANITNOM DVORCU. – KAKO SU NASELJENICI DOBILI NOVOG SLUGU.

Siras Smit je zastao bez reči. Njegovi su drugovi tražili u mraku po zidovima stene, jer je možda vetar pomerio lestvice, i po zemlji, jer su se možda otkačile… Ali lestvice su potpuno nestale. A bilo je nemoguće u ovoj mrkloj noći videti da ih nije neki iznenadni nalet vetra odbacio od prvog odmorišta na sredini granitnog zida.

– Ako je to šala, – uzviknuo je Penkrof – onda je to glupa šala! Da čovek dođe kući i da ne nađe stepenice da se popne u svoju sobu, to neće baš da zasmeje umorne ljude.

Nab se samo čudio i uzvikivao.

– Međutim nije bilo vetra – primetio je Harbert.

– Počinjem da mislim kako se čudne stvari dešavaju na Linkolnovom ostrvu – rekao je Penkrof.

– Čudne? – odgovorio je Gedeon Spilet. – Ma ne, Penkrofe, ništa ne može biti prirodnije. Neko je došao za vreme našega odsustva, zauzeo je stan i povukao lestvice!

– Neko! – uzviknuo je mornar. – A ko to?…

– Pa onaj lovac koji je ispalio olovno zrno – odgovorio je novinar. – Čemu bi on služio, ako ne da objasni našu nezgodu?

– E, ako ima nekoga gore – odgovorio je Penkrof psujući, jer je počeo da gubi strpljenje – ja ću da ga pozovem i moraće da odgovori.

I gromkim glasom mornar je otegnuto zavikao: »E-hej!«, a odjeci su ga snažno ponovili.

Naseljenici su pažljivo osluškivali, pa im se učinilo da čuju u visini Granitnog dvorca nešto kao cerekanje čije poreklo nisu mogli da odrede. Ali nikakav glas nije odgovorio Penkrofovom glasu koji je uzaludno ponavljao svoj gromoglasni poziv.

U ovome je odista bilo nečega što je i najravnodušnije ljude na svetu moglo da zaprepasti, a naseljenici nisu mogli da budu tako ravnodušni! Nab je posebno jadikovao, vrlo razočaran što ne može da se vrati u svoju kuhinju, utoliko pre što su putne namirnice bile iscrpene a on u tom trenutku uopšte nije imao mogućnosti da ih obnovi.

– Prijatelji, – rekao je tad Siras Smit – možemo sad da učinimo samo jedno: da sačekamo dan i da postupimo prema datim uslovima. Zato hajdemo u Odžake da tamo čekamo. Onde ćemo biti u zaklonu, a ako ne možemo da večeramo, bar možemo da spavamo.

– Ma ko je taj bezobraznik koji nam je ovo priredio? – upitao se još jednom Penkrof, ne mogući da se snađe u ovoj novoj pustolovini.

Ma ko bio taj »bezobraznik«, jedino što su mogli da učine, kao što je rekao inženjer, to je da odu u Odžake i da tamo sačekaju dan. Pa ipak, naredili su Topu da ostane pod prozorima Granitnog dvorca, a kad se Topu nešto naredi, on će to bez pogovora da izvrši. Valjani pas je ostao dakle u podnožju litice dok se njegov gospodar sa svojim drugovima sklonio među stenama.

Reći da su naseljenici uprkos iznurenosti dobro spavali na pesku u Odžacima, značilo bi zaobići istinu. Jer ovo nije bio ni ugodan stan, niti je poslednji događaj bio šala. No Granitni dvorac im je bio više nego običan stan, jer im je onde bilo i skladište: sva oprema naseobine, oružje, sprave, alat, municija, zalihe hrane i sve ostalo. Ako sve to bude opljačkano, naseljenici će morati da počnu iz početka da uređuju svoje boravište; da ponovo prave oružje i alat. Ozbiljna stvar! Zato bi, svaki čas, obuzeti nemirom, jedan po jedan, izlazili da vide da li Top dobro čuva stražu. Samo je Siras Smit čekao sa uobičajenom strpljivošću, mada je njegov uporni razum očajavao što se našao pred potpuno neobjašnjivom činjenicom. Gedeon Spilet je delio njegovo mišljenje u tom pogledu, i njih dvojica su poluglasno razgovarali, u nekoliko mahova, o neobjašnjivim okolnostima u kojima ni njihova pronicljivost ni njihovo iskustvo nisu vredeli. Neka tajna je nesumnjivo postojala na ovom ostrvu, ali kako da se u nju pronikne? Harbert je znao samo da zamišlja i voleo bi da pita Sirasa Smita. A Nab je najzad zaključio da ga se sve to ne tiče, da se to tiče njegovog gospodara i samo da se nije plašio da će time uvrediti svoje drugove, dobri crnac bi spavao isto tako spokojno kao da leži na svom krevetu u Granitnom dvorcu!

Najzad, Penkrof je besneo više nego svi ostali i bio je strašno i iskreno ljut.

– To je neka lakrdija, – govorio je – lakrdija na naš račun. Pa lepo, ja ne volim lakrdije i teško tom lakrdijašu ako mi dopadne šaka.

Čim je na istoku zarumenela zora, naseljenici su, dobro naoružani, krenuli pravo na obalu, na ivicu grebena. Uskoro će Granitni dvorac na koji neposredno padaju zraci kad sunce izlazi, biti osvetljen jutarnjim zracima, i zbilja, još pre pet časova, pojavili su se kroz zavesu od granja prozori sa zatvorenim kapcima.

S prozorima je znači sve bilo u redu, ali se iz grudi naseljenika oteo krik kad su videli da su vrata, koja su oni pre polaska zatvorili, sad širom otvorena.

Neko se bio uvukao u Granitni dvorac. U to se više nije moglo sumnjati.

Gornje lestvice, obično zategnute od odmorišta do vrata, bile su na svom mestu, ali su donje lestvice bile povučene i podignute do praga Bilo je sasvim očigledno da su uljezi hteli da se obezbede od svakog iznenađenja.

Ali da im izvide rod i broj, to još nisu mogli, jer se nijedan od njih nije pojavljivao.

Penkrof je opet zavikao.

Bez odgovora.

– Bitange! – uzviknuo je mornar. – Kako samo mirno spavaju, kao da su u svojoj kući! E-hej, gusari, razbojnici, krvopije, sinovi Džona Bula!

Kad bi Penkrof, kao Amerikanac, nekog nazvao »sinom Džona Bula«, znači da je dospeo do krajnjih uvreda.

U tom trenutku dan je potpuno osvanuo i pročelje Granitnog dvorca su obasjali sunčevi zraci. Ali i spolja i unutra sve je bilo nemo i mirno.

Harbertu je onda palo na pamet da priveže jedno uže za strelu i da tu strelu baci tako da prođe izmeću prvih prečaga na lestvicama koje su visile ispred vrata. Onda bi mogli pomoću užeta da odmotaju lestvice do zemlje i da uspostave vezu između tla i Granitnog dvorca.

Ništa se drugo, razumljivo, nije moglo učiniti i sa malo veštine ovo je moralo da uspe. Srećom, lukovi i strele su bili sklonjeni u hodniku u Odžacima, gde je bilo i nekoliko dvadesetina hvatova tankog užeta od hibiskusa. Penkrof je razmotao uže čiji je kraj privezao za strelu dobro podešenu s perima. Onda je Harbert namestio strelu na luk i vrlo pažljivo nanišanio završetak lestvica koji je visio.

Siras Smit, Gedeon Spilet, Penkrof i Nab su se unazad povukli da bi videli šta će se dešavati na prozorima Granitnog dvorca. Novinar je sa uperenim karabinom držao na nišanu vrata.

Luk se opružio, strela je zviznula, povukavši uže, i proletela izmeću dve poslednje prečage.

Poduhvat je uspeo.

Harbert je odmah zgrabio drugi kraj užeta, ali u času kad ga je cimnuo da bi oborio lestvice, jedna snažna ruka se brzo provukla izmeću zida i vrata, zgrabila lestvice i uvukla ih unutra u Granitni dvorac.

– Trostruka bitango! – viknuo je mornar. – Ako kuršum može da te usreći, nećeš dugo čekati.

– Ma ko je to? – upitao je Nab.

 – Šta, zar ga nisi poznao?

– Ne.

– Pa to je majmun, makako, zvani, majmun-Ðoka, dugorepaš, majmunčina, orangutan, pavijan, gorila, drekavac-smrdljivko. Naš stan su zauzeli majmuni koji su se uspuzali uz stepenice dok mi nismo bili tu.

U taj mah, kao da bi potvrdili mornarovo bešnjenje, tri-četiri četvororukca su odgurnuli prozorske kapke i pojavili su se na prozorima, pozdravljajući neprekidnim kreveljenjima i bekeljenjima prave vlasnike.

– Dobro sam ja znao da je to samo jedna lakrdija! – viknuo je Penkrof – ali ovaj će lakrdijaš, vala majci, da plati za ostale.

Mornar je naperio pušku, hitro uzeo na nišan jednog majmuna, i opalio. Svi su nestali, sem jednog koji se smrtno pogođen stropoštao na žalo.

Harbert je izjavio da je to orangutan, a znamo da je dečak odlično poznavao zoologiju.

– Divne li životinje! – uzviknuo je Nab.

– Divna, neka ti bude! – odgovorio je Penkrof – ali još uvek ne vidim kako ćemo da se vratimo u svoj dom!

– Harbert je dobar strelac, – rekao je novinar – a luk mu je tu. Neka ponovo gađa…

– Da, ali ovi su majmuni lukavi! – uzviknuo je Penkrof – i neće opet izaći na prozore, pa ih nećemo moći da poubijamo, a samo kad pomislim na štetu koju mogu da naprave po sobama, u skladištu…

– Strpljenja! – odgovorio je Siras Smit. – Ove nas životinje ne mogu dugo držati u šahu.

– U to ću biti uveren kad budu na zemlji, – odgovorio je mornar – a pre svega, znate li, gospodine Smite, koliko je tuceta tih lakrdijaša tamo gore?

Teško bi bilo odgovoriti Penkrofu, a da dečak ponovi svoj podvig nije bilo nimalo lako, jer je donji kraj lestvica bio uvučen unutra iza vrata, pa kad su ponovo povukli uže ono se prekinulo, a lestvice nisu pale.

Penkrof je bio izvan sebe. Ali uzalud!

Tako su prošla dva časa, za to vreme majmuni su izbegavali da se pojave, ali su i dalje bili tamo, i tri-četiri puta je provirila neka glava ili šapa, kroz vrata ili prozor, koje su smesta obasuli puščanim mecima.

– Hajde da se sakrijemo! – rekao je inženjer. – Možda će majmuni misliti da smo otišli, te će se opet pojaviti. Ali Spilet i Harbert neka budu u zasedi iza stene i neka pucaju na sve što se pojavi.

Inženjerova naređenja su bila izvršena i dok su se novinar i dečak, najbolji strelci u naseobini, smeštali na odgovarajuće odstojanje ali tako da ih majmuni ne vide. Nab, Penkrof i Siras Smit su se popeli na visoravan i krenuli u šumu da ulove neku divljač, jer se približilo vreme ručku, a od hrane im više ništa nije bilo ostalo.

Posle pola časa lovci su se vratili sa nekoliko divljih golubova, koje su kako-tako ispekli. Nijedan se majmun nije pojavio.

Gedeon Spilet i Harbert došli su da ručaju, dok je Top čuvao stražu pod prozorima. Onda, pošto su ručali, vratili su se na svoja mesta.

Ni posle novih dva časa stanje se niukoliko nije bilo izmenilo Strpljenje svih je već bilo pri kraju.

– Baš je ovo sasvim glupo, – rekao je najzad novinar – i ne vidim kako će se završiti.

– Ipak treba oterati te mangupe! – uzviknuo je Penkrof. – Mi ćemo ih najzad savladati, pa makar ih bilo i dvadeset, ali bi trebalo da se s njima uhvatimo u koštac! Zar ne postoji nikakav način da dospemo do njih?

– Postoji – odgovorio je inženjer, kome je sevnula misao kroz glavu.

– Jedan? – zapitao je Penkrof. – Neka će, taj je način svakako dobar, pošto nema drugih. A koji je to način?

– Da pokušamo da siđemo u Granitni dvorac kroz bivši jezerski odvod – odgovorio je inženjer.– Hiljadu mu vragova! – uzviknuo je mornar. – Eto toga se nisam ni setio!

To je zbilja bio jedini način da se prodre u Granitni dvorac, da se bore tamo s čoporom i isteraju ga. Otvor odvoda je istina bio zazidan malterisanim kamenom, i taj će zid morati da žrtvuju, ali lako će moći posle da ga ponovo sagrade. Srećom, Siras Smit još nije ostvario svoju nameru da taj otvor sakrije time što bi ra potopio jezerskom vodom, jer bi im onda za ovaj posao trebalo više vremena.

Bilo je već prošlo podne kad su naseljenici, dobro naoružani i opremljeni pijucima i lopatama, krenuli iz Odžaka, prošli ispod prozora Granitnog dvorca, pošto su naredili Topu da ostane na svom stražarskom mestu, i spremili se da pođu levom obalom Zahvalnosti da bi stigli na Veliki vidik.

Ali nisu prešli ni pedeset koraka u tom pravcu kad su začuli besno lajanje psa. Bilo je to kao neko očajničko dozivanje.

Oni su zastali.

– Trkom! – viknuo je Penkrof.

I svi su jurnuli što su brže mogli niz obalu.

Kad su stigli do okuke, odmah su videli da se stanje izmenilo.

Majmuni su bili obuzeti iznenadnim strahom, izazvanim nekim nepoznatim uzrokom, i pokušavali su da pobegnu. Dvojica-trojica su trčali i skakali s prozora na prozor kao neki okretni pajaci. Nisu čak ni pokušavali da spuste lestvice što bi im olakšalo silaženje, možda su u svom užasu bili zaboravili da tako mogu da stignu. Uskoro, pet-šest njih su bili na meti i naseljenici su ih dobro nanišanili i opalili. Jedni su se, ranjeni ili mrtvi, srušili natrag u sobe oštro kričući. Drugi su ispali napolje i u padu se razbili, pa se posle nekoliko trenutaka moglo pretpostaviti da nema više ni jednog četvororukca u Granitnom dvorcu.

– Ura! – viknuo je Penkrof – ura! ura!

– Malo manje urakanja! – rekao je Gedeon Spilet.

– Zašto? Svi su pobijeni – odgovorio je mornar.

– Slažem se, ali to nam ipak ne daje mogućnost da uđemo u svoju kuću.

– Hajdemo do odvoda! – odvratio je Penkrof.

– Razume se, – rekao je inženjer – samo ipak bi bilo bolje…

U tom trenutku su ugledali, kao odgovor na primedbu Sirasa Smita, kako su lestvice skliznule preko praga na vratima, a onda su se odvile i pale do zemlje.

– Hiljadu mu lula! Ovo je slavno! – viknuo je mornar gledajući u Sirasa Smita.

– Preslavno! – promrmljao je inženjer i jurnuo prvi na lestvice.

– Pazite, gospodine Sirase, – uzviknuo je Penkrof – ako je tamo još neki od tih smrdljivaca…

– Videćemo – odgovorio je inženjer ne zastajući.

Svi njegovi drugovi pošli su za njim i začas su bili pred vratima.

Svuda su tražili. Nikoga ni u sobama ni u skladištu, koje je čopor četvororukaca poštedeo.

– Gle molim te, a lestvice – uzviknuo je mornar. – Koji nam je to otmenjaković dobacio lestvice?

U tom času se začuo krik i ogroman majmun, koji se bio sakrio u hodniku, jurnuo je u dvoranu sa Nabom za petama.

– Uh, razbojnik! – viknuo je Penkrof.

I taman je hteo sekirom da mu raspoluti glavu, kad ga je Siras Smit zaustavio i rekao:

– Poštedite ga, Penkrofe.

– Šta, da se smilujem ovom crnjaću?

– Da, on nam je dobacio lestvice.

Inženjer je to tako čudnim glasom kazao da se nije znalo govori li ozbiljno ili ne.

No ipak su se bacili na majmuna, pa iako se ovaj hrabro branio, savladali su ga i vezali.

– Uf! – viknu Penkrof – A šta ćemo sad s njim.

– Biće sluga! – odgovorio je Harbert.

Naseljenici su sada prišli majmunu i posmatrali ga pažljivo. On je pripadao onoj vrsti čovekolikih majmuna čiji čeoni ugao nije mnogo manji od čeonog ugla australijskog urođenika i Hotentota. Bio je orangutan i kao takav nije bio ni divljačan kao pavijan, ni brbljiv kao makako-majmun, ni prljav kao drekavac, ni nestrpljiv kao kusi majmun, ni zloćudan kao psoglavi majmun. Ta porodica čovekolikih majmuna ima mnogo onih crta koje kod tih životinja pokazuju skoro ljudsku pamet kad se upotrebe u kući, mogu da poslužuju oko stola, da čiste sobe, četkaju odelo, čiste cipele, da se vešto služe nožem, kašikom i viljuškom, čak i vino da piju… kao i najbolji dvonožni sluga bez krzna. Zna se da je Bifon{22} imao jednog takvog majmuna koji ga je dugo, verno i revnosno služio.

Ovaj, što je sad bio svezan u dvorani Granitnog dvorca, bio je poveliki momak, visok šest stopa, izvanredno srazmernog tela, širokih grudi, osrednje glave, sa čeonim uglom oko šezdeset pet stepeni, zaobljene lobanje, ispupčenog nosa, a koža mu je bila pokrivena glatkom, mekom i sjajnom dlakom, ukratko, savršen predstavnik čovekolikog majmuna. Oči, malo manje no ljudske, svetlucale su živahnom bistrinom, beli zubi su mu blistali pod brkovima a imao je kovrdžavu bradicu lešnikove boje.

– Lep momak! – rekao je Penkrof. – Još samo da znamo njegov jezik, pa bismo mogli da razgovaramo!

– Znači, – rekao je Nab – to je ozbiljno, gospodaru? Uzećemo ga za slugu?

– Da, Nabe. – odgovorio je smešeći se inženjer – ali nemoj biti ljubomoran.

– I nadam se da će biti odličan sluga – dodao je Harbert. – Izgleda mlad, njegovo vaspitavanje neće biti teško i nećemo morati da ga silom pokoravamo niti da mu čupamo očnjake, kao što se to obično čini. On može da bude privržen samo gospodarima koji budu dobri prema njemu.

– A mi ćemo biti dobri! – odgovorio je Penkrof, koji je potpuno zaboravio sav svoj bes na »lakrdijaše«.

– Pa, mladiću, – upitao ga je kad mu se približio – kako je?

Orangutan je odgovorio nekim mumlanjem u kome se nije osećalo suviše zlovolje.

– Hoćemo li da postanemo član naseobine? – upitao je mornar. – Hoćemo li da stupimo u službu kod gospodara Sirasa Smita.

Opet potvrdno majmunovo mumlanje.

– I zadovoljićemo se hranom, bez plate?

I treće potvrdno mumlanje.

– Malo je jednoličan taj razgovor s njim – primetio je Gedeon Spilet.

– Ama, – odvratio je Penkrof – najbolji sluga je onaj sluga koji najmanje govori. A onda, bez plate! Čuješ li, momče? U početku ti nećemo dati platu, ali docnije ćemo je udvostručiti, ako budemo zadovoljni s tobom!

Tako je naseobina stekla novog člana, koji će joj učiniti mnogo usluga. A ime kojim će ga zvati, na mornarovu molbu, dobio je za uspomenu na jednog drugog majmuna što ga je Penkrof nekada poznavao i koji se zvao Jupiter, a skraćeno Džap.

I eto kako se majstor-Džap bez mnogo prenemaganja smestio u Granitnom dvorcu.

GLAVA VII

PLANOVI KOJE TREBA OSTVARITI. – MOST NA ZAHVALNOSTI. – PRETVORITI VELIKI VIDIK U OSTRVO. – POKRETNI MOST – ŽETVA. – POTOK. – MOSTIĆI. – ŽIVINARNIK. – GOLUBARNIK. – DVE ONAGRE. – PREZANJE U KOLA. – IZLET DO BALONOVOG PRISTANIŠTA.

Naseljenici Linkolnovog ostrva su dakle ponovo zauzeli svoj dom, a nisu morali da ulaze kroz raniji jezerski odvod što im je uštedelo zidarske radove. Zbilja je bila sreća što je majmunski čopor, baš kad su oni nameravali da to učine, bio obuzet koliko naglim toliko i neobjašnjivim nekim strahom i koji ga je oterao iz Granitnog dvorca. Jesu li te životinje predosetile nekakav ozbiljan napad s druge strane? To je bio jedini način da se otprilike objasni njihovo povlačenje.

Naseljenici su, u smiraj toga dana, preneli majmunske leševe u šumu i tamo ih zakopali, posle toga su počeli da sređuju nered koji su uljezi napravili – nered a ne štetu, jer su samo ispreturali nameštaj, ali ništa nisu polomili. Nab je ponovo naložio svoj štednjak i zalihe iz ostave poslužile su za dobar obed kojim su se svi obilato počastili.

Nisu ni Džapa zaboravili, on je sa apetitom jeo pistaćeva jezgra i krompirasto korenje, što su mu izobilno dali. Penkrof mu je odvezao ruke, ali je smatrao da mu još treba ostaviti sputane noge do časa kad bude uveren da se majmun pomirio sa sudbinom.

Zatim, pre no što će leći, Siras Smit i njegovi drugovi su sedeli oko stola i raspravljali o onim planovima čije je izvođenje bilo neodložno.

Najvažnije i najhitnije je bilo građenje mosta na Zahvalnosti da bi se južni deo ostrva povezao sa Granitnim dvorcem, zatim stvaranje jednog korala za smeštaj muflona i drugih životinja sa vunastim runom koje je trebalo pohvatati.

Kao što se vidi, ova dva plana su imala za cilj da reše pitanje odela, najozbiljnijeg pitanja u ovom trenutku. Zaista, most će olakšati prenos balonovog omotača koji će im dati rublje, a koral će im dati vunu od koje će praviti zimska odela.

Namera Sirasa Smita je bila da taj koral napravi na samom izvorištu Crvenog potoka, tamo gde će preživari naći pašnjake sa svežom i obilatom hranom. Put izmeću visoravni Velikog vidika i izvora bio je već delimično prokrčen pa će, sa bolje opremljenim kolima no što su bila ova prva, lakši biti prevoz, naročito ako budu uspeli da uhvati neku stoku za vuču.

Ali, ako nije bilo nezgodno što će koral biti daleko od Granitnog dvorca, to ne bi bilo isto i sa živinarnikom, na šta je Nab skrenuo naseljenicima pažnju. Zbilja je bilo potrebno da živina bude nadomak glavnom kuvaru i nije bilo boljeg mesta za građenje živinarnika od onog dela jezerske obale u susedstvu bivšeg odvoda. Barske ptice će se onde razvijati isto tako dobro kao i ostale, a par onih tinamua, koje su uhvatili prilikom poslednjeg pohoda, trebalo je da posluži za prvi pokušaj pripitomljavanja.

Sutradan, 3. novembra, novi radovi su počeli izgradnjom mosta i sve su ruke bile za taj važan posao zaposlene. Testere, sekire, ćuskije i čekići su natovareni na ramena naseljenika i oni su, tako pretvoreni u drvodelje, sišli na žalo.

Tu je Penkrof napomenuo:

– A ako u našem odsustvu majstor-Džapu padne na pamet da izvuče one lestvice koje nam je tako ljubazno juče dobacio?

– Hajde da im pričvrstimo donji kraj – odgovorio je Siras Smit.

Tako su i učinili pomoću dva koca čvrsto zabijena u pesak. Posle toga su naseljenici pošli levom obalom Zahvalnosti i ubrzo stigli do njene okuke.

Tu su zastali da bi pogledali da li ne bi trebalo na tom mestu podići most. Mesto im se učinilo povoljno.

Zaista, odatle pa do Balonovog pristaništa, otkrivenog pre dva dana na južnoj obali, bilo je samo oko tri i po milje i od mosta do pristaništa će lako moći da se napravi kolski put, što će olakšati veze izmeću Granitnog dvorca i južnog dela ostrva.

Siras Smit je tada izložio svojim drugovima plan, vrlo prost za izvođenje i jednovremeno vrlo koristan, plan o kome je razmišljao već izvesno vreme. Trebalo je potpuno izdvojiti visoravan Velikog vidika da bi je zaštitili od svakog napada četvoronožaca ili četvororukaca. Tako će Granitni dvorac, Odžaci, živinarnik i ceo gornji deo visoravni, namenjen usevima, biti obezbeđeni od životinjske otimačine.

Taj je plan bilo vrlo lako ostvariti i evo kako je inženjer mislio da postupi.

Visoravan je već bila zaštićena sa tri strane vodenim tokovima, prirodnim ili veštačkim:

na severozapadu, obalom Grantovog jezera, od ugla oslonjenog na bivši odvod do useka napravljenog na istočnoj obali jezera za oticanje suvišne vode;

na severu, od tog useka pa do mora, novim vodenim tokom koji je sebi prosekao korito preko visoravni i preko žala, uzvodno i nizvodno od vodopada, pa je zbilja bilo dovoljno da se samo korito tog potoka produbi da bi se onemogućio prelaz životinjama;

duž cele istočne ivice, od ušća tog potoka do ušća Zahvalnosti, bilo je samo more;

najzad na jugu, od rečnog ušća do okuke Zahvalnosti gde je trebalo postaviti most, Veliki vidik je bio opkoljen samom rekom.

Znači da je ostajao jedino zapadni deo visoravni, između rečne okuke i južnog kraja jezera, u dužini manjoj od milje, koji je svakom bio otvoren. Ali ništa lakše no iskopati jarak, širok i dubok, koji će ispuniti jezerska voda i čiji će suvišak oticati drugim jednim vodopadom u korito Zahvalnosti. Naravno, površina jezera će malo opasti zbog tog novog oticanja, ali Siras Smit je utvrdio da je priticanje vode iz Crvenog potoka dosta veliko tako da omogućava ostvarenje njegovog plana.

 – Tako će, dakle, – dodao je inženjer – visoravan Velikog vidika postati pravo ostrvo, pošto će biti okruženo vodom sa svih strana i jedina veza sa ostalim našim posedom biće most koji ćemo prebaciti preko Zahvalnosti, i mostića koji već postoje uzvodno i nizvodno od vodopada, i najzad još preko dva mostića koje ćemo tek izgraditi, jedan preko jarka koji predlažem da iskopamo, i drugi na levoj obali Zahvalnosti. A ako taj most i te mostiće možemo po volji da dignemo visoravan Velikog vidika biće zaštićena od svakog iznenađenja.

Da bi ga bolje razumeli drugovi, Siras Smit nacrtao je kartu visoravni, pa su oni odmah shvatili njegov ceo plan. Zato su ga jednoglasno prihvatili, a Penkrof je zavitlavši svojom drvodeljskom sekirom, viknuo:

– Prvo na most!

To je bio najpreči posao. Izabrali su drveće, oborili ga, okresali mu grane, izdeljali ga u gredice, stubove i daske. Taj most je trebalo da bude nepokretan u onom delu koji se oslanjao na desnu obalu Zahvalnosti, a pokretan na onom kraju koji će se vezivati za levu obalu, tako da može da se digne pomoću protiv-tega, kao đeram ili neki mostovi na ustavama.

Pošto je reka na ovom mestu bila široka oko osamdeset stopa, građenje mosta je trajalo tri nedelje, i to je bio vrlo ozbiljan rad. Ručavali su na samom gradilištu, i pošto je tad vreme bilo divno, vraćali bi se tek za večeru u Granitni dvorac.

Za to vreme mogli su da vide da se majstor-Džap lako prilagođava i da se navikava na svoje nove gospodare koje je ispod oka stalno vrlo radoznalo posmatrao. Međutim, iz predostrožnosti, Penkrof mu još nije dopustio potpunu slobodu kretanja, jer je, i opravdano, čekao da granice visoravni postanu nepremostive posle izvedenih radova. Top i Džap su se odlično slagali i rado su se zajedno igrali, mada je Džap sve ozbiljno radio.

Most su završili 20. novembra. Pokretni deo, uravnotežen protiv-tegovima, lako se prebacivao, i nije bio potreban veliki napor da bi se odigao. Između šarke i poslednje grede na koju se oslanjao, kad bi ga spustili, bio je razmak od dvadeset stopa, znači dovoljno širok da životinje ne mogu da ga pređu.

Posle toga su odlučili da bez prekida produže radove na Velikom vidiku.

– To će nam omogućiti – primetio je Penkrof – da u boljim uslovima izgradimo živinarnik, pošto nećemo morati da se plašimo ni lisičjih poseta ni napada drugih štetočina.

– Ne računajući to – dodao je Nab – što ćemo moći da iskrčimo visoravan, i da tamo presadimo divlje biljke.

– I da pripremimo drugu žitnu njivu! – uzviknuo je mornar pobednički.

Jer je zaista ona prva njiva, zasejana jednim jedinim zrnom, odlično rodila, zahvaljujući Penkrofovoj nezi. Rodila je onih deset klasova što je inženjer predvideo i u svakom klasu je bilo osamdeset zrna, tako da je naseobina sad raspolagala sa osam stotina zrna i to za šest meseci, što je opet obećavalo dvostruku žetvu godišnje.

Sa tih osam stotina zrna, izuzev nekih pedesetak koje su sklonili iz predostrožnosti, trebalo je dakle zasejati novu njivu i to ništa manje brižljivo no ono jedno jedino zrno.

Pripremili su i obradili njivu, pa su je ogradili jakom ogradom od visokih i oštrih kočeva, koje bi četvoronošci vrlo teško mogli da preskoče. A za odbranu od ptica bile su dovoljne čegrtave vrteške i užasna strašila koje je bujna Penkrofova mašta stvorila. Onda su posejali onih sedam stotina pedeset zrna u pravilne brazdice, a priroda je trebalo da učini ostalo.

Dvadeset prvog novembra, Siras Smit je počeo da iscrtava jarak koji će zatvoriti visoravan sa zapada, od južnog kraja Grantovog jezera do okuke Zahvalnosti. Bilo je tu dve do tri stope zemlje crnice, a ispod toga granit. Trebalo je dakle opet napraviti nitro-glicerin, koji je uobičajeno dejstvovao. Za manje od petnaest dana, u tvrdom tlu visoravni iskopali su jarak širok oko dvanaest stopa, a dubok šest. Na isti način napravili su u stenovitoj obali jezera nov ispust i voda je jurnula u to novo korito stvarajući mali vodeni tok koji su prozvali Glicerinski potok, i koji je postao nova pritoka Zahvalnosti. Kao što je inženjer predviđao površina jezera se spustila, ali skoro neprimetno. Najzad, da bi upotpunili ogradu, znatno su proširili korito potoka na žalu, a pesak su učvrstili dvostrukom ogradom od kolja.

U prvoj polovini decembra ti su radovi bili konačno završeni i visoravan Velikog vidika, a to je sad bio jedan nepravilan petougaonik s obimom od oko četiri milje i opkoljen vodenim pojasom, bila je potpuno zaštićena od svakog napada.

U toku decembra vrućine su bile vrlo jake. Međutim, naseljenici nisu hteli da prekinu izvršenje svojih planova i pošto je bilo najpreče da se osposobi živinarnik onda su tom poslu i pristupili.

Ne treba ni reći da je, posle potpunog zatvaranja visoravni, majstor-Džap bio pušten na slobodu. Uopšte se nije od svojih gospodara odvajao i nije pokazivao nikakvu želju da pobegne. Bila je to blaga, ali vrlo snažna i neobično okretna životinja. Nije mu bilo ravna ako je trebalo uspeti se uz lestvice Granitnog dvorca. Već su ga za neke radove koristili: vukao je tovare drva i prevozio kamenje izvađeno iz korita Glicerinskog potoka.

– Nije još zidar, ali je već majmun – govorio je Harbert ciljajući na nadimak »Majmun« koji se daje zidarskim učenicima. I ako je ikad nadimak bio opravdan, to je baš ovde bio slučaj!

Živinarnik je zauzimao prostor od dve stotine kvadratnih jardi, na jugoistočnoj obali jezera. Ogradili su ga koljem i sagradili su razne zaklone za životinje koje je trebalo da se u njemu nastane. Bile su to kolibice od granja podeljene na odeljenja koja su samo čekala na svoje stanare.

Prvi su bili onaj par tinamua koji su uskoro izveli mnogo pilića. Društvo im je pravilo pola tuceta pataka koje su već navikle na jezerske obale. Nekoliko njih je pripadalo onoj kineskoj vrsti čija se krila lepezasto otvaraju i čije se perje po jarkim i živim bojama može uporediti sa zlatnim fazanima. Posle nekoliko dana Harbert se dočepao jednog para divljih koka sa okruglastim repom od dugačkih pera, divni »alektori«, koji su se brzo pripitomili. A utve, kovači, vodene koke i liske su sami došli na obalu živinarnika i najzad se sav taj mali svet, posle male svaće, gučući, kokodačući i gačući, najzad složio i razmnožio u toliko ohrabrujućoj meri da nije trebalo brinuti za buduću ishranu naseobine.

Pošto je hteo da dopuni svoje delo, Siras Smit je napravio i golubarnik u jednom uglu živinarnika. Tamo je smestio tuce onih golubova što su obitavali u visokim stenama na visoravni. Te su se ptice lako navikle da se svako veče vraćaju u svoj novi stan i pokazale eu veću sklonost da se pripitome no golubi grivaši, njihovi srodnici, koji se uostalom i razmnožavaju samo u divljini.

Najzad je došlo vreme da se za pravljenje rublja upotrebi balonov omotač, jer da ga sačuvaju u ovom obliku i da se usude da u njemu napuste ostrvo, iznad tako reći beskrajnog mora, to bi bilo prihvatljivo jedino za ljude kojima sve nedostaje, a Siras Smit, kao snalažljiv duh, na to nije ni pomišljao.

Trebalo je znači preneti omotač u Granitni dvorac i naseljenici su se postarali da svoja teška kola olakšaju i da ih učine pokretnijim. Ali ako je vozilo bilo tu pokretač je tek trebalo naći. Zar nije na ostrvu postojao neki preživar domaće vrste koji bi mogao da zameni konja, magarca, vola ili kravu? E to je bilo pitanje.

– Odistinski bi nam – govorio je Penkrof – jedna životinja za vuču bila veoma korisna, dok gospodin Siras ne bude tako dobar da nam sagradi parna kola ili čak i lokomotivu, jer ćemo jednog dana pouzdano imati železnicu od Granitnog dvorca do Balonovog pristaništa, sa jednim krakom ka Franklinovom bregu.

I čestiti mornar je, govoreći tako, verovao u to što je rekao. Eh, mašto, kad se udružiš sa verom!

Ali, da ne preterujemo, jedan obični četvoronožac za zapregu već bi Penkrofu pravio posao, a kako je slučaj imao i slabosti prema njemu, nije na to dugo čekao.

Jednog dana. 23. decembra, čuli su kako Nab viče a Top laje, što ih grlo nosi. Naseljenici, zaposleni kod Odžaka, odmah su dotrčali, plašeći se nekog neprijatnog događaja.

I šta su ugledali? Dve lepe, krupne životinje, koje su se neoprezno uputile na visoravan jer mostići nisu bili podignuti. Reklo bi se dva konja, ili dva magarca, mužjak i ženka, tananih oblika, kulašaste boje, belih nogu i repa, išarani crnim prugama po glavi, vratu i trupu. Mirno su se kretali bez ikakvog nespokojstva i gledali su živo te ljude u kojima još nisu mogli da otkriju gospodare.

– To su onagre! – uzviknuo je Harbert – četvoronošci između zebre i kuage.

– A zašto ne bi bili magarci? – upitao je Nab.

– Zato što nemaju duge uši i što su im oblici ljupkiji.

– Magarci ili konji, – odvratio je Penkrof – to su »motori«, kako bi rekao gospodin Smit, i zato ih treba uhvatiti.

Mornar se, ne plašeći životinje, šunjao kroz travu do mostića na Glicerinskom potoku i odigao ga, pa su onagre bile zarobljene.

A da li da ih se sada dočepaju silom i podvrgnu ih ubrzanom pripitomljavanju? Ne, odlučili su da će ih pustiti nekoliko dana da se slobodno kreću po visoravni, gde je bilo trave u izobilju a inženjer je sagradio pored živinarnika štalu gde će onagre naći, pored obilno prostrtog sena i sklonište za noć.

Tako su onda tom divnom paru ostavili potpunu slobodu kretanja a naseljenici su čak izbegavali i da ih uplaše, približujući im se. Ipak su nekoliko puta onagre izgleda osetile potrebu da napuste ovu visoravan, suviše malu za njih naviknute na široko prostranstvo i duboke šume. Videli su ih tada kako idu duž vodenog pojasa koji je za njih predstavljao nepremostivu prepreku, i čuli kako oštro njaču, pa zatim galopiraju kroz travu, a kad bi se smirile, ostajale bi po čitave sate u posmatranju duboke šume koja je za njih sad bila zauvek zatvorena.

U međuvremenu su napravili amove i štranjge od biljnih vlakana, i nekoliko dana posle zarobljavanja onagri, ne samo da su kola bila spremna da se zapregnu, već je i jedan prav put, ili tačnije prosek, bio urađen kroz šumu Dalekog Zapada od okuke na Zahvalnosti do Balonovog pristaništa.

Tako su krajem decembra prvi put pokušali da upregnu onagre.

Penkrof je dotle već prilično pripitomio te životinje i jele su mu iz ruke, i mogao je lako da im priđe, ali kad ih je upregao one su se propele i grdne su muke imali da ih savladaju. Međutim i na tu novu dužnost su se uskoro navikle jer onagre nisu toliko divlje kao zebre, pa ih često prežu u planinskim delovima južne Afrike, a čak su ih odomaćili i u Evropi u srazmerno hladnim oblastima.

Tog dana se cela naseobina, izuzev Penkrofa koji je išao ispred svoje stoke, popela u kola i krenula putem za Balonovo pristanište. Da su se truckali na tom jedva prosečenom putu, ne treba ni govoriti, ali vozilo je stiglo bez smetnje i istog dana su mogli da natovare omotač i ostalu opremu sa vazduhoplova.

U osam časova uveče su kola, pošto su ponovo prešla most na Zahvalnosti, sišla levom obalom reke i zaustavila se na žalu. Ispregli su onagre i odveli ih u štalu, a Penkrof je, pre no što će zaspati, zadovoljno uzdahnuo, ali tako snažno da je celim Granitnim dvorcem odjeknulo.

GLAVA VIII

RUBLJE. – OBUĆA OD FOKINE KOŽE. – IZRADA PIROKSILA. – RAZNE SETVE. – RIBOLOV. – KORNJAČINA JAJA. – MAJSTOR-DŽAPOV NAPREDAK. – KORAL. – HAJKA NA MUFLONE. – NOVA BILJNA I ŽIVOTINJSKA BLAGA. – SEĆANJE NA DALEKI ZAVIČAJ.

Prvu januarsku sedmicu naseljenici su posvetili šivenju potrebnog rublja. Igle nađene u sanduku svetlucale su među snažnim prstima, koji baš nisu bili tanani, pa se može reći da je ono što je našiveno bar bilo čvrsto urađeno.

Konca je bilo dovoljno zahvaljujući Sirasu Smitu koji se dosetio da ponovo iskoriste konac iz šavova koji su sastavljali trake na balonu. Gedeon Spilet i Harbert su te duge trake rasparali sa izvanrednim strpljenjem, pošto je Penkrof morao da odustane od tog posla koji ga je preterano mučio, ali kad je trebalo da ce šije, nije mu bilo ravna. Zbilja, opšte je poznato da su mornari izvanredno vešte švalje.

Platno koje je činilo omotač na balonu očistili su pomoću sode i potaše dobijenih iz biljnog pepela, tako da se pamuku, oslobođenom od premaza, vratila prirodna gipkost i mekota; posle toga su pomoću sunca i vode belili platno tako da je postalo blistavo belo.

Tako su napravili nekoliko tuceta košulja i čarapa koje, razume se, nisu bile pletene već sašivene od platna. Kakvo je zadovoljstvo bilo za naseljenike da najzad opet obuku belo rublje, naravno vrlo grubo rublje, ali to njima nije mnogo smetalo, i da legnu u čaršave koji su doprineli da ležaji u Granitnom dvorcu postanu sasvim pristojni kreveti.

U to isto doba napravili su obuću od fokine kože i ona je taman zgodno došla da zameni cipele i čizme donete iz Amerike. Spokojno se može reći da je ova nova obuća bila široka i dugačka i da nikad nije žuljala pešakove noge.

U početku 1866. godine vrućine su bile uporne, pernata i krznena divljač je prosto vrvela, a Gedeon Spilet i Harbert su bili odveć dobri strelci da bi ijedan hitac promašili.

Siras Smit im je stalno preporučivao da štede municiju. Da bi zamenio olovo, na čiji trag Siras Smit nigde na ostrvu nije naišao, on je upotrebio bez mnogo muke gvozdena zrnca koja nije bilo teško napraviti. Ta zrnca nisu imala težinu olovnih, pa je morao da ih napravi krupnijim, i zbog toga ih je u svakom punjenju bilo manje, ali je veština lovca nadoknađivala taj nedostatak. A barut je Siras Smit mogao da napravi, jer je imao na raspolaganju šalitru, sumpor i ugalj; samo što je to pripremanje zahtevalo vrlo veliku pažnju, a bez naročitog pribora teško se proizvodi dobar barut.

Siras Smit je zato više voleo da napravi piroksil, odnosno praskavi pamuk, smesa u kojoj čak ni pamuk nije neophodan jer se u njoj nalazi samo kao celuloza. A celuloza nije ništa drugo do osnovno tkivo u biljkama i nalazi se skoro u čistom stanju ne samo u pamuku već i u vlaknima kudelje i lana, u hartiji, krpama, zovinoj srži i u bezbroj ostalih biljaka. A baš je zove bilo u izobilju na ostrvu, oko ušća Crvenog potoka, pa su naseljenici već koristili umesto kafe bobice ovog grmlja koje pripada porodici bobičavog lišća.

I tako je dakle tu zovinu srž, što znači celulozu, dovoljno bilo uzbrati, a ona druga materija potrebna za pravljenje piroksila bila je samo isparljiva azotna kiselina. Siras Smit je već mogao lako da napravi azotnu kiselinu izlažući šalitru, koju mu je davala sama priroda, dejstvu sumporne kiseline kojom je raspolagao.

On je dakle rešio da napravi i da koristi piroksil, mada je znao da ima ozbiljnih mana, to jest vrlo nejednako dejstvo, krajnju zapaljivost, pošto se pali na stosedamdeset umesto na dvesta četrdeset stepeni, i najzad trenutno razbuktavanje koje može da ošteti vatreno oružje. U naknadu za to, prednosti piroksila bile su u tome što se nije menjao pod uticajem vlage, nije prljao puščanu cev i što mu je pokretačka snaga bila četiri puta jača nego u običnog baruta.

Da bi se dobio piroksil dovoljno je da se celuloza potopi samo četvrt časa u isparljivu azotnu kiselinu, zatim da se dobro ispere vodom i da se osuši. Kao što se vidi, ništa nije prostije.

U to doba su naseljenici iskrčili tri akra zemlje na visoravni Velikog vidika, a ostalo su ostavili kao livade za ishranu onagra. Više puta su pravili izlete u Jakamarsku šumu i šume Divljeg Zapada i doneli su čitavu gomilu iščupanog divljeg povrća, spanaća, krecave zelene salate, rena, rotkvi, koje će se pametnim odgajanjem brzo pripitomiti te će pomoći da se smanji belančevinska ishrana na koju su dosad bili primorani naseljenici Linkolnovog ostrva. Preneli su takođe i znatne količine drveta i uglja. Svaki je izlet istovremeno bio i popravljanje puteva, čiji se kolovoz postepeno slegao pod kolskim točkovima.

Zečarnik je i dalje davao određenu količinu zečeva kuhinji Granitnog dvorca. Pošto je zečarnik bio malo izvan dela gde je počinjao Glicerinski potok, njegovi stanovnici nisu mogli da prodru u vodom ograđenu visoravan niti da opustoše nove nasade. A naslage ostriga, smeštene izmeću obalskih stena i koje su se brzo razmnožavale, davale su svakodnevno odlične školjke. Pored toga ribolov, na jezeru ili na Zahvalnosti, bio je vrlo plodan, jer je Penkrof položio dubinske strukove, sa gvozdenim udicama, na koje su se često hvatale lepe pastrmke, i neke izvanredno ukusne ribe čiji su srebrnasti bokovi bili posuti žućkastim pegama. Tako je majstor-Nab, kome je poverena kuhinja, mogao prijatno da menja jelovnik za svaki obed. Još je jedino hleb nedostajao na naseljeničkoj trpezi a, kao što smo rekli, to ih je lišavanje istinski pogađalo.

U to doba su lovili i morske kornjače koje su dolazile na plaže rta Čeljusti. Tamo je žalo bilo kao načičkano malim ispupčenjima od peska u kojima su bila potpuno okrugla jaja, čvrsta i bele ljuske, i čije se belance ne steže kao u ptičijim jajima. Sunce se brinulo da se mladunci izlegu, a naravno da ih je bilo veoma mnogo, jer svaka kornjača može godišnje da izleže do dve stotine pedeset jaja.

– Prava njiva jaja, – primetio je Gedeon Spilet – samo ih treba uzbrati.

Ali oni se nisu zadovoljili samo jajima nego su lovili i njihove tvorce, pa im je taj lov doneo jedno tuce tih oklopnika, veoma cenjenih na trpezi Granitnog dvorca.

Treba ovde spomenuti i jednu srećnu okolnost koja im je omogućila da stvore nove zimske zalihe hrane. Veliki rojevi lososa uplovili su uzvodno nekoliko milja u Zahvalnost. To je bilo doba kad ženke, tražeći pogodna mesta za bacanje ikre, idu ispred mužjaka i prave veliku buku kroz slatku vodu. Oko hiljadu tih riba a bilo ih je i po dve i po stope dužine, jurnule su tako u reku i bilo je dovoljno postaviti nekoliko brana pa da zadrže popriličan broj. Tako su ulovili nekoliko stotina, usolili ih i ostavili za doba kad će zima zalediti rečne tokove i onemogućiti svaki ribolov.

U to isto vreme je vrlo bistri gospodar Džap proizveden za sobara. Nosio je kaputić, kratke pantalone od belog platna i kecelju sa džepovima koji su mu bili naročito dragi jer je u njih trpao ruke i nije dozvoljavao da mu ih pretresaju. Okretnog orangutana je Nab odlično obučio, a majstor-Džap ga je voleo, jer kad nije dovozio drva ili nešto drugo napolju radio, on je uvek bio u kuhinji kod Naba i u svemu mu podražavao.

Pomislite samo kakvo je zadovoljstvo priredio majstor-Džap žiteljima Granitnog dvorca kad je iznenada sa ubrusom preko ruke došao da ih poslužuje za stolom. Okretan i pažljiv, odlično je izvršio svoju dužnost, menjao tanjire, donosio jela, sipao piće i sve to sa ozbiljnošću koja je beskrajno zabavljala naseljenike, a Penkrofa oduševila.

– Džape, čorbu.

– Džape, malo agutija.

– Džape, tanjir.

– Džape, verni Džape! Čestiti Džape!

Samo se to čulo, a Džap se nikad se ne zbunjujući, na sve to odazivao, pazio na sve i klimao pametnom glavom kad mu je Penkrof, ponavljajući svoje prvo šaljenje s njim rekao:

– Stvarno, Džape, moraćemo da vam udvostručimo platu!

Prosto ne treba ni reći da se orangutan sasvim odomaćio u Granitnom dvorcu i da je često pratio svoje gospodare u šumu ne pokazujući nikakvu želju da pobegne. Trebalo ga je samo videti kako ide ne može biti smešnije, sa štapom koji mu je Penkrof napravio, a koji je on nosio preko ramena kao pušku. Ako je trebalo ubrati neki plod sa vrha drveta, začas je bio gore. Ako se kolski točak zaglibio, sa kakvom bi ga snagom, jednim jedinim udarcem ramena, vraćao na put.

– Kakva momčina! – često bi uzviknuo Penkrof. – Da je zao kao što je dobar, ne bi čovek s njim mogao da izađe na kraj.

Krajem januara naseljenici su počeli velike radove u središnom delu ostrva. Bilo je rešeno da će oko izvorišta Crvenog potoka, u podnožju Franklinovog brega napraviti koral za smeštaj preživara čije bi prisustvo bilo nezgodno u Granitnom dvorcu, a naročito za muflone, koji će davati vunu za zimsku odeću.

Svakog jutra bi naseobina, ponekad cela a najčešće bi je predstavljali samo Siras Smit, Harbert i Penkrof, išla na izvorište potoka što je sa onagrama sad bila šetnja od pet milja ispod kubeta od zelenila, novo prosečenim putem koji je nazvan »koralov put«.

Onda su izabrali jedno prostrano mesto, iza samog južnog boka planine. To je bila livada, obrasla šumarcima u samom podnožju jednog ogranka koji ju je zatvarao s jedne strane. Mali brzak što je izvirao na njegovim padinama, pošto bi preko nje protekao gubio se u Crvenom potoku. Trava je bila sveža, a drveće je razbacano raslo i puštalo da vazduh preko nje slobodno struji. Bilo je, znači, dovoljno okružiti tu livadu kružnom ogradom čija bi se oba kraja oslanjala na planinski ogranak, s tim da bude toliko visoka da je ne bi ni najgipkija životinja mogla da preskoči. Taj opasač je mogao da obuhvati ne samo stotinak rogate marve, muflona ili divljih koza, već i mladunce koji će se posle tu roditi.

Inženjer je prvo obeležio obim korala a onda su morali da pristupe obaranju drveća potrebnih za podizanje ograde od kolja; ali kako je već prosecanje puta zahtevalo da se žrtvuje izvestan broj stabala, dovezli su ih odande i od njih dobili jedno stotinak kočeva, koje su čvrsto zabili u zemlju.

Na prednjem delu ograde napravili su dosta širok ulaz, koji se zatvarao dvokrilnom kapijom napravljenom od jakih greda i oblica, koja se mogla podupreti sa spoljne strane polugama.

Izgradnja tog korala je trajala pune tri nedelje, jer je Siras Smit pored ograde podigao i prostrane daščane staje pod koje će moći preživari da se sklone. Uostalom, bilo je neophodno vrlo čvrsto napraviti sve te građevine, jer su mufloni snažne životinje, pa se trebalo bojati njihovih prvih bešnjenja. Kočevi, zašiljeni na vrhu i očvrsnuti vatrom, bili su spojeni pomoću klincima učvršćenih poprečnih greda, a mestimično su podupirači ojačavali celu ogradu.

Kad su završili koral, trebalo je obaviti veliku hajku u podnožju Franklinovog brega, u sred pašnjaka gde su često dolazili preživari. Taj je podvig preduzet 7. februara, jednog lepog letnjeg dana i svi su u njemu učestvovali. Dve onagre, već dosta dobro obučene i koje su jahali Gedeon Spilet i Harbert, tom prilikom su se pokazale vrlo korisne.

Trebalo je samo sabiti u gomilu muflone i koze dok se oko njih postepeno sužavao obruč hajkača. Zato su se Siras Smit, Penkrof, Nab i Džap raštrkali po šumi dok su dva konjanika i Top jurili u širini od pola milje oko korala.

Muflona je bilo mnogo u tom delu ostrva. Te lepe životinje, veličine jelena, s jačim rogovima nego u orna, sivkastog runa prošaranog dugim dlakama, ličile su na mitološke zlatorune ovce.

Taj dan hajke je bio naporan. Koliko hodanja tamo-amo, koliko trčanja i vraćanja, koliko vike! Od stotinak muflona koje su hajkali više od dve trećine je umaklo hajkačima, ali najzad je tridesetak tih preživara i desetak divljih koza postepeno naterano ka koralu, gde im se otvorena kapija učinila kao izlaz, pa su jurnuli unutra i tu su ih hajkači zarobili.

Lovci su se te iste večeri vratili iscrpeni u Granitni dvorac. Međutim, sutradan su ipak otišli da obiđu koral. Zarobljenici su na sve moguće načine pokušali da obore ogradu, ali nisu uopšte uspeli, pa su se uskoro smirili.

Tokom meseca februara popravili su puteve za koral i za Balonovo pristanište, a počeli su i treći put koji je polazio od korala i išao ka zapadnoj obali. Još nepoznat kraj Linkolnovog ostrva bila je ona oblast velikih šuma na Zmijskom poluostrvu gde su se skrivale divlje zveri, koje je Gedeon Spilet ozbiljno nameravao da istrebi sa svog poseda.

Pre no što započnu hladnoće, najveću brigu su posvetili odgajanju divljeg povrća koje su presadili iz šume na visoravan Velikog vidika. Harbert bi sa svakog izleta donosio po nekoliko novih korisnih biljaka. Jednog bi dana to bili primerci iz roda cikorija, čije je seme ceđenjem davalo odlično ulje, drugi put je to bilo obično zelje čije protivskorbutne osobine nikako ne treba potcenjivati zatim neke od onih dragocenih krtola koje su se oduvek gajile u Južnoj Americi, te krompire kojih danas ima preko dve stotine vrsta. Povrtnjak je bio dobro obdelavan, zalivan, branjen od ptica, i sad je bio izbrazdan malim lejama u kojima su rasle zelena salata, duguljasti krompiri, zelje, rotkvice, ren i druge krstašice. Zemlja je na visoravni bila čudesno plodna i mogli su se nadati da će zbiranje biti obilno.

Nisu im nedostajala ni raznovrsna pića, i pod uslovom da ne zahtevaju vino, i najveći probirači ne bi mogli da se požale Osvego-čaju koji su spravljali od biljki dvostrukih usnatica i prevrelom soku od dragonijinog korenja. Siras Smit je dodao i pravo pivo; pravio ga je od pupoljaka »abies nigra«, crne jele, koji bi prokuvani i prevreli dali ono prijatno i vrlo zdravo piće što ga Amerikanci nazivaju »spring-beer« to jest jelino pivo.

Pred kraj leta živinarnik je imao lep par droplji iz roda »hubara« koje se odlikuju nekom vrstom perjanog ogrtača; dvanaestak kašikara čiji je gornji kljun sa obe strane produžen opnastim produžetkom i divne ćurke sa crnom krestom, podvaljkom i kožom, slične mozambičkim ćurkama, koje su se šepurile na obali jezera.

Tako je dakle sve uspevalo zahvaljujući vrednoći tih hrabrih i pametnih ljudi. Slučaj im je mnogo pomogao, razume se, ali ubeđeni u istinitost poslovice da je samom sebi najbolje pomoći, oni su tako i činili.

Posle tih toplih letnjih dana, s večeri, kad bi završili poslove u čas kad bi počeo da pirka morski povetarac, rado bi posedali na ivici visoravni Velikog vidika, kao ispod nekog venjaka pokrivenog puzavicama, koje je Nab svojeručno odgajio. Tu bi razgovarali, poučavali jedni druge, pravili planove a malo neotesane mornarske šale stalno su uveseljavale taj mali svet gde je stalno vladala savršena sloga.

Govorili su o svom zavičaju, o dragoj i velikoj Americi. Što li je bilo sa ratom Severa i Juga? Verovatno nije mogao još da traje! Ričmond je morao brzo pasti u ruke generala Granta! Zauzimanje južnjačke prestonice morao je biti poslednji čin te kobne borbe! Sad je Sever slavio pobedu u borbi za pravdu. Ah, kako bi neke novine dobro došle izgnanicima na Linkolnovom ostrvu. Evo već jedanaest meseci kako je presečena svaka veza izmeću njih i ostalog čovečanstva i uskoro, 24. marta, biće godišnjica onog dana kada ih je balon bacio na ovu nepoznatu obalu. Onda su bili brodolomnici koji čak nisu znali ni da li će moći da se odbrane od prirodnih sila i sačuvaju goli život. A sad, zahvaljujući znanju svog voće, zahvaljujući sopstvenoj pameti, bili su pravi naseljenici, opremljeni oružjem, alatom, spravama i umeli su da u svoju korist preobraze životinje, biljke i minerale na ostrvu, što znači da su potčinili tri prirodna carstva.

Da, često su govorili o svemu tome i pravili toliko mnogo planova za budućnost!

A Siras Smit bi obično ćutao i radije slušao svoje drugove nego što bi sam govorio. Ponekad bi se osmehnuo na neku Harbertovu primedbu, na neku Penkrofovu šalu, ali je uvek i svuda razmišljao o onim neobjašnjivim činjenicama, o onoj čudnoj zagonetci čiju tajnu još nije mogao da pronikne.

GLAVA IX

LOŠE VREME. – HIDRAULIČNA DIZALICA. – IZRADA PROZORSKOG STAKLA I OSTALE STAKLARIJE. – HLEBNO DRVO. – ČESTE POSETE KORALU. – PORAST STADA. – JEDNO NOVINAREVO PITANJE. – TAČAN POLOŽAJ LINKOLNOVOG OSTRVA. – PENKROFOV PREDLOG.

Prve nedelje marta vreme se promenilo. Početkom meseca je bio pun mesec i vrućine su i dalje bile vrlo jake. Osećalo se da je vazduh pun elektriciteta, pa su se zaista morali plašiti dužeg ili kraćeg olujnog vremena.

Zbilja, 2. marta, snažno je zatutnjala grmljavina. Vetar je duvao sa istoka, pa je grad pravo u lice Granitnog dvorca udarao, prašteći kao mitraljeska zrna. Morali su potpuno da zatvore vrata i kapke na prozorima, inače bi sve sobe bile poplavljene.

Ugledavši kako padaju zrna grada, a neka su bila veličine golubijeg jajeta, Penkrof je mislio samo jedno: da je njegova njiva u ozbiljnoj opasnosti.

I odmah je otrčao do njive gde su klasovi već dizali svoje zelene glavice, pa je pomoću debelog platna uspeo da zaštiti svoju žetvu. Grad je umesto njive njega potukao, ali on se nije žalio.

Ovo loše vreme je trajalo osam dana. Nebo je do dna tutnjalo i bilo izbrazdano munjama, a grom je udario u nekoliko drveta na ostrvu, između ostalih i u jedan ogroman bor koji se dizao pored jezera, na ivici šume. Dva ili tri puta električna struja je zahvatila žalo, istopila pesak, i on se pretvorio u staklo. Kad je našao te ostatke dejstva groma, inženjer je pomislio da bi mogli da na prozore stave debela i čvrsta okna, koja bi mogla da prkose vetru, kiši i gradu.

Pošto nisu imali neodložne poslove napolju, naseljenici su iskoristili loše vreme da bi radili u unutrašnjosti Granitnog dvorca čije se nameštanje iz dana u dan usavršavalo i upotpunjavalo. Inženjer je postavio strug i pomoću njega napravio nešto pribora za odelo i kuhinju a naročito dugmad koja su im toliko nedostajala. Napravili su i soške za oružje koje su s najvećom pažnjom održavali, a i polica i ormana je sad bilo u dovoljnom broju. Testerisali su, rendisali, turpijali, strugali i tokom celog kišnog doba čula se samo škripa alata ili zujanje struga, kao odgovor na tutnjavu grmljavine.

Ali majstor-Džapa nisu zaboravili, dobio je svoju zasebnu sobu, pored glavnog skladišta, neku vrstu brodske kabine sa posteljnim okvirom, uvek dobro napunjenim senom što mu je veoma prijalo.

– S ovim čestitim Džapom nemamo nikakve muke, – često je ponavljao Penkrof – ni drskog odgovaranja! Kakav sluga, Nabe, kakav sluga!

– Moj đak, – odgovarao bi Nab – i uskoro će mi postati ravan.

– Bolji od tebe, – odvraćao bi smejući se mornar – jer ti ipak, Nabe, govoriš, a on ne.

Ne treba ni govoriti da je sad Džap bio upućen u sav posao. Istresao je odela, okretao ražanj, čistio sobe, služio oko stola, slagao drva i, što je naročito oduševljavalo Penkrofa, nikad ne bi legao a da ne dođe da pokrije ponosnog mornara u njegovom krevetu.

Svi su bili odličnog zdravlja, a Harbert je porastao dva palca za godinu dana. Lice mu se uobličavalo i postajalo muškije, i obećavao je da će biti besprekoran čovek i telesno i duhovno. Uostalom, koristio je sve slobodne časove da bi se obrazovao, čitao je ono nekoliko knjiga nađenih u sanduku, a pored praktičnih časova, koji su bili neminovna posledica njegovog položaja, imao je u inženjeru učitelja za nauke a u novinaru za jezik, učitelje koji su sa zadovoljstvom upotpunjavali njegovo obrazovanje.

Inženjerova stalna misao je bila da dečaku prenese sve što zna, da pouči i rečju i primerom, a Harbert je u punoj meri koristio pouke svoga nastavnika.

»Ako umrem«, mislio je Siras Smit, »on će me zameniti!«

Bura je prestala oko 9. marta, ali je nebo i dalje ostalo oblačno tokom celog tog poslednjeg letnjeg meseca. Nekako u to vreme je onagrina ženka oždrebila jedno žensko ždrebe. Sem toga je u koralu već blejalo više muflonskih jagnjadi. A čak su uspeli da pripitome pekarije, pa su i njihovi mali uskoro bili u svom malom oboru pored živinarnika i uveseljavali majstor Džapa koji se igrao s njima.

Jednog martovskog dana, Penkrof je u razgovoru podsetio inženjera na obećanje koje još nije imao vremena da ispuni.

– Govorili ste o nekoj spravi koja bi zamenila dugačke lestvice Granitnog dvorca, gospodine Sirase – rekao mu je on. – Hoćete li je napraviti jednog dana?

– Mislite na neku vrstu dizalice? – zapitao je Siras Smit.

– Nazovimo je dizalica, ako hoćete – odgovorio je mornar. – Ime uopšte nije važno, samo ako bude mogla da nas iznese bez zamaranja do našeg stana.

– Ništa lakše, Penkrofe, ali, da li je to zaista potrebno?

– Sasvim, gospodine Sirase. Pošto smo sebi pribavili neophodno, ajde da pomislimo malo i na udobnost. Za ljude je to možda raskoš, ako baš hoćete, ali za stvari je to neophodno. Nije baš lako penjati se dugačkim lestvicama kad čovek nosi težak teret.

 – Pa dobro, Penkrofe, pokušaćemo da vas zadovoljimo – odgovorio je Siras Smit.

– Ali nemate nikakvu spravu.

– Napravićemo je.

– Parnu mašinu?

– Ne, mašinu na vodu.

I zbilja, inženjer je za pokretanje svoga uređaja imao na raspolaganju jednu prirodnu snagu koju je mogao da koristi bez mnogo teškoća.

Za to je bilo dovoljno samo da se poveća priliv vode u malom odvodu iz jezera koji je snabdevao vodom unutrašnjost Granitnog dvorca. Onda su povećali onaj otvor između kamenja i trave na gornjem kraju odvoda iz jezera, što je na drugom kraju u hodniku, napravilo jak slap, čiji se suvišak slivao u unutrašnji bunar Granitnog dvorca. Ispod tog slapa inženjer je postavio vitlo sa lopaticama koje je spolja bilo povezano sa točkom na kome je obmotan jak konopac i za čiji je kraj privezana korpa. Tako su se pomoću dugačkog užeta (koje je padalo do zemlje a njegovom pomoću se i uključivao ili isključivao vodeni motor) mogli korpom popeti do vrata Granitnog dvorca.

Dizalica je proradila prvi put 17. marta, na opšte zadovoljstvo. Od sada su svaki teret, drva, ugalj, namirnice kao i sami naseljenici dolazili tim tako jednostavnim uređajem, koji je zamenio one sklepane lestvice, a za njima niko nije ni žalio. Top je bio naročito oduševljen ovim poboljšanjem, jer nije ni bio a nije ni mogao biti onako vešt kao majstor Džap u penjanju uz lestvice, i nekoliko je puta na Nabovim ili čak i orangutanovim leđima morao da se popne u Granitni dvorac.

Nekako u to doba, Siras Smit je pokušao da napravi i staklo, pa je prvo morao da prilagodi grnčarsku peć za tu novu namenu. U tom prilagođavanju je naišao na podosta teškoća, ali posle nekoliko neuspešnih pokušaja ipak je uspeo da napravi staklarsku radionicu, u kojoj u su Gedeon Spilet i Harbert kao prirodni inženjerovi pomoćnici radili nekoliko dana bez prekida.

Za sastav stakla su potrebni samo pesak, kreda i soda (karbonat ili sulfat). A obala je davala peska, kreč je davao kredu, morske biljke sodu, piriti su davali sumpornu kiselinu a zemlja ugalj za zagrevanje peći do željene toplote. Znači da je Siras Smit imao sve što treba.

Potreban alat čije im je pravljenje najviše muke zadalo, bio je staklarska »duvaljka«, gvozdena cev duga pet do šest stopa koja služi da se jednim njenim krajem uzima smesa stalno održavana u rastopljenom stanju. Ali pomoću duge i tanke gvozdene šipke koju je uvio kao neku puščanu cev, Penkrof je uspeo da napravi tu duvaljku i uskoro je mogla da se upotrebi.

Peć su veoma jako zagrejali 28. marta. Uzeli su sto delova peska, trideset pet krede, četrdeset sumporne sode pomešane sa dva do tri dela uglja u prahu i napravili smesu koju su stavili u modle od vatrostalne zemlje. Kad se smesa usled velike toplote u peći istopila ili bolje reći kad je postala kašasta, Siras Smit je duvaljkom »zakačio« malo te kaše, pa ju je počeo da okreće i prevrće na ranije pripremljenoj metalnoj ploči da bi toj smesi dao pogodan oblik za duvanje, zatim je pružio duvaljku Harbertu i rekao mu da duva s drugog kraja.

– Kao kad se prave mehuri od sapunice? – upitao je dečak.

– Baš tako! – odgovorio je inženjer.

I Harbert je naduvao obraze i duvao je toliko i tako dobro kroz duvaljku, brinući se da je stalno okreće, da mu je dah naduvao staklastu smesu. Dodali su još rastopljene smese prvom naduvanom mehuru i uskoro su napravili mehur od oko jedne stope u prečniku. Tada je Siras Smit ponovo uzeo duvaljku iz Harbertovih ruku i mašući njom kao klatnom izdužio je mekani mehur tako da je dobio valjkasto-kupast oblik.

Duvanjem su dakle dobili šupalj stakleni valjak završen dvema poluloptastim kapama, koje su lako odvojili gvozdenim sečivom potopljenim u hladnu vodu. Zatim su na isti način rasekli uzdužno valjak pa pošto su ga omekšali ponovnim zagrevanjem, prostrli su ga na jednu ploču i poravnali drvenim valjkom.

Prvo stakleno okno su znači napravili i trebalo je još samo pedeset puta to ponoviti da bi dobili pedeset okana. Tako su uskoro prozori Granitnog dvorca dobili providna okna, možda ne baš sasvim čista, ali dovoljno prozračna.

A pravljenje staklarije, čaša i boca, bilo je prava igra. Uostalom, uzimali su ih onakve kako su se pojavljivali na vrhu duvaljke. Penkrof je tražio za dozvolu da i on »duva« i to mu je bilo pravo zadovoljstvo, ali on je tako jako duvao da su njegove tvorevine imale najšašavije oblike, što ga je ispunjavalo divljenjem.

Prilikom jedne šetnje koju su u to doba napravili otkrili su još jedno drvo čiji su plodovi uvećali mogućnosti ishrane za naseobinu.

Dok su dovili, Siras Smit i Harbert bili su zašli jednog dana u šumu Divljeg Zapada, na levoj obali Zahvalnosti, pa je kao i uvek dečak postavljao hiljadu pitanja a inženjer mu je rado odgovarao. Ali i sa lovom je kao i sa svakim drugim zanimanjem na ovom svetu, pa kad se čovek ne posveti njemu dovoljno, vrlo je verovatno da ni u njemu neće uspeti. A pošto Siras Smit nije bio lovac, a Harbert je opet govorio toga dana o hemiji i fizici, mnogi kenguri, kabijei i aguti su prošli na domet dečakovoj pušci, ali su ipak umakli. I pošto je dan odmicao, to su dva lovca već bila u opasnosti da im ova šetnja bude nekorisna, kad je Harbert odjednom zastao i radosno uzviknuo:

– Ah, gospodine Sirase, vidite li ovo drvo?

I on mu je pokazao jedno drvo koje je više ličilo na grm, jer je imalo samo običnu stabljiku ljuskave kore sa lišćem išaranim uporednim žilicama.

– A kakvo je to drvo što liči na neku malu palmu? – upitao je Siras Smit.

– To je »cikas revoluta«, čiju sam sliku našao u našem prirodopisnom rečniku.

– Ali ja na tom grmu uopšte ne vidim plod?

– Ne, gospodine Sirase, – odgovorio je Harbert – ali se u njegovom stablu nalazi brašno koje nam priroda daje već samleveno.

 – Znači, to je hlebno drvo?

 – Da, hlebno drvo!

 – Pa, dete moje, – odgovorio je inženjer – ovo je dragoceno otkriće, dok ne stigne naša žetva žita. Na posao, i neka bi nebo dalo da se nisi prevario.

Harbert se nije prevario. Prelomio je stabljiku jednog cikasa koja se sastojala od žlezdastog tkiva i sadržavala izvesnu količinu brašnjave srži prožetu drvenastim snopovima koji su bili razdvojeni koncentrično raspoređenim prstenovima iste materije. Ta skrob je bila pomešana sa sluzavim sokom neprijatnog ukusa, ali se on ceđenjem lako odstranjuje. Sama ćelijska materija davala je pravo brašno odlične kakvoće, izvanredno hranljivo, a nekad su japanski zakoni zabranjivali njegov izvoz.

Siras Smit i Harbert, pošto su dobro proučili taj deo šume Divljeg Zapada u kome su rasli ovi cikasi, znacima su obeležili njihovo prostiranje i vratili su se u Granitni dvorac gde su saopštili svoje otkriće.

Sutradan su naseljenici pošli u berbu, a Penkrof je, sve oduševljeniji ostrvom, govorio inženjeru:

– Gospodine Sirase, mislite li da na svetu postoje brodolomnika ostrva?

– Šta hoćete time da kažete, Penkrofe?

– Pa hoću da kažem, kao neka ostrva naročito stvorena da čovek može da bude pristojan brodolomnik i gde jadnici mogu uvek da se izvuku iz nevolje?

– Možda postoje – odgovorio je smešeći se inženjer.

– To je sasvim izvesno, gospodine, – odgovorio je Penkrof – a isto tako je izvesno da je Linkolnovo ostrvo jedno od tih.

Vratili su se u Granitni dvorac sa obilno nabranim cikasovim stabljikama. Inženjer je napravio presu da bi iscedili sluzavi sok iz skroba, pa su dobili znatnu količnu brašna, koje se pod Nabovim šakama pretvorilo u hleb, kolače i pudinge. Nije to još bio pravi pšenični hleb, ali nije bio mnogo daleko od toga.

U to doba su onagre, koze i divlje ovce iz korala skoro svakodnevno davale potrebno mleko za naseobinu. Zato su kola, ili bolje neka vrsta lakih dvokolica koje su ih zamenile, često odlazila u koral i kad je na Penkrofa došao red on je poveo Džapa i dao mu da tera kola, što je majstor Džap, pucketajući bičem,, izvodio svojom uobičajenom bistrinom.

Sve je dakle napredovalo i u koralu i u Granitnom dvorcu, i zaista se naseljenici nisu imali ni na šta da požale, sem na to što su daleko od svoje zemlje. Tako su se lepo navikli na taj život, tako su se privikli na ostrvu da bi sa žaljenjem napustili to gostoljubivo tle.

A međutim, ljubav prema zavičaju je tako duboka u čovekovom srcu da, kad bi se neki brod iznenada pojavio na vidiku ostrva, naseljenici bi mu davali znake, privukli bi ga i otišli bi!… A dotle su živeli tim srećnim životom i skoro da su strepeli više nego što su priželjkivali da ga neki događaj prekine.

Ali ko bi se mogao pohvaliti da je ikad privezao zauvek sreću i da je zaštićen od nedaća.

Bilo kako bilo, to Linkolnovo ostrvo, na kome su naseljenici živeli već više od godinu dana, često je bilo predmet njihovog razgovora i jednog dana jedna usputna primedba dovela je kasnije do ozbiljnih posledica.

Bilo je to 1. aprila, u nedelju, i Siras Smit i njegovi drugovi su je proslavljali odmorom. Dan je bio lep, kao što može da bude lep oktobarski dan na severnoj polulopti.

Svi su se uveče, posle večere, okupili pod venjakom, na ivici visoravni Velikog vidika i gledali su kako se na vidiku spušta noć. Nab je poslužio nekoliko šolja teja od zovinih bobica koje su im zamenjivale kafu. Govorili su o ostrvu i o njegovom izdvojenom položaju u Tihom okeanu, kad se Gedeon Spilet setio da upita:

– Dragi moj Sirase, da li ste otkako imamo onaj sekstant koji emo našli u sanduku, određivali ponovo položaj našeg ostrva?

– Ne! – odgovorio je inženjer.

– Možda bi bilo dobro to učiniti sa spravom koja je savršenija od one što ste imali.

– A zašto? – rekao je Penkrof. – Ostrvu je sasvim dobro i ovde gde je.

– Naravno. – nastavio je Gedeon Spilet – ali nesavršenost sprave mogla je da utiče na tačnost zaključaka, a pošto je sad lako da se proveri tačnost…

– Imate pravo, dragi moj Spilete, – odgovorio je inženjer – trebalo je to da proverim ranije, iako greška, ako je grešaka bilo, ne može biti veća od pet stepeni dužine ili širine.

– Ko zna, – nastavio je novinar – ko zna nismo li mnogo bliže nekoj naseljenoj zemlji no što mislimo.

– Sutra ćemo to znati – odgovorio je Siras Smit – i da nisam tako zauzet poslovima koji mi uopšte nisu dopuštali dokolicu, mi bismo to već znali.

– Ali, – rekao je Penkrof – gospodin Siras je odveć dobar osmatrač da bi se prevario, a ako se ostrvo nije pomerilo s mesta, onda je ono još uvek tamo gde ga je otkrio.

 – Videćemo.

I sutradan je inženjer pomoću sekstanta izvršio potrebna merenja da bi proverio koordinate koje je već jednom dobio, i evo rezultata njegovog proveravanja:

Prvi put je dobio za položaj ostrva Linkoln:

Zapadnu dužinu od 150° do 155°

Južnu širinu od 30° do 35°

Drugi put je dobio tačno:

Zapadnu dužinu 150° 30’

Južnu širinu 34° 57’

Tako je, znači, uprkos nesavršenosti svojih sprava, Siras Smit tako vešto obavio merenje da mu je greška bila samo za pet stepeni.

 – A sad, – rekao je Gedeon Spilet – pošto pored sekstanta imamo i atlas, hajde da vidimo, dragi Sirase, tačan položaj Linkolnovog ostrva u Tihom okeanu.

Harbert je otišao po atlas koji je, kao što znamo, bio izdat u Francuskoj, pa su prema tome nazivi bili na francuskom.

Razvili su kartu Tihog okeana i inženjer je sa šestarom u ruci počeo da traži položaj Ostrva.

Iznenada mu se šestar zaustavio u ruci i on je rekao:

– Ali, jedno ostrvo već postoji u ovom kraju Tihog okeana!

– Ostrvo? – uzviknuo je Penkrof.

– Naše, nesumnjivo? – zapitao je Gedeon Spilet.

– Ne, – nastavio je Siras Smit – ovo se ostrvo nalazi na 153° dužine i 37° 11’ širine, što znači dva i po stepena zapadnije i dva stepena južnije od Linkolnovog ostrva.

– A koje je to ostrvo? – upitao je Harbert.

– Ostrvo Tabor.

– Veliko ostrvo?

– Ne, ostrvce izgubljeno u Tihom okeanu koje još nikad možda niko nije posetio.

– Pa, mi ćemo ra posetiti – rekao je Penkrof.

– Mi?

– Da gospodine Sirase, sagradićemo pokrivenu barku i ja uzimam na sebe da njom upravljam. Koliko smo daleko od ostrva Tabor?

– Oko sto pedeset milja severoistočno od njega – odgovorio je Siras Smit.

– Sto pedeset milja? Ih, samo toliko! – odgovorio je Penkrof. – To ćemo preći za četrdeset osam časova sa dobrim vetrom.

– Ali, zašto? – upitao je novinar.

– To se ne zna. Treba videti!

I posle tog odgovora, naseljenici su rešili da će sagraditi jedno plovilo tako da mogu da zaplove morem sledećeg oktobra, kad opet budu lepi dani.

GLAVA X

GRAÐENJE BRODIĆA. – DRUGA ŽITNA ŽETVA. – LOV NA LENJIVCE. – JOŠ JEDNA BILJKA VIŠE PRIJATNA NEGO KORISNA – KIT NA VIDIKU. – HARPUN IZ VAJNJARDA – KOMADANJE KITA. – UPOTREBA ROŽNATIH RIBLJIH PLOČICA – KRAJ MAJA. – PENKROFU SU SE SVE ŽELJE ISPUNILE.

Kad bi Penkrof nešto naumio nije ni sebi ni drugima davao mira dok se to ne ostvari. A on je sad hteo da poseti ostrvo Tabor a pošto je za tu plovidbu bila potrebna oveća barka, trebalo ju je sad sagraditi.

Evo plana koji je inženjer u sporazumu sa mornarom napravio.

Brodić će imati hrbat dug trideset pet stopa, a poprečna greda na palubi devet stopa, znači biće to brzohodac ako mu dno i bokovi budu uspeli i ne bi trebalo da tone dublje od šest stopa, što je dovoljna dubina prilikom zanošenja vetra. Biće celom dužinom pokriven palubom, sa dve badže kroz koje će se silaziti u dve kabine razdvojene pregradom, a opremljen će biti kao jedrilica sa jednom katarkom, zvanom »slup«, sa četvorouglastim donjim i gornjim jedrom, malim i velikim flokom i šiljastim jedrom na vrhu prednje katarke, znači sa vrlo pokretnim jedrima, koja se lako skupljaju u slučaju oluje i vrlo su pogodna da jedrilica nalegne na vetar. Zatim, trup će biti glatkih ivica, to jest bočne daske će se dodirivati umesto da se preklapaju, a rebra za pojačanje biće postavljena na pruće, pošto postave oplatu na nosačima.

Koje će drvo uzeti za gradnju ovog brodića? Brestovinu ili jelovinu, i jednog i drugog je bilo mnogo na ostrvu? Rešili su se za jelovinu, drvo koje »se cepa« kako kažu stolari, ali se lakše obrađuje i podnosi ležanje u vodi isto tako dobro kao brestovina.

Kad su te pojedinosti utvrdili, onda su se dogovorili da će samo Siras Smit i Penkrof raditi na građenju brodića, pošto će se još šest meseci čekati na lepo vreme. Gedeon Spilet i Harbert će i dalje loviti, a ni Nab ni majstor Džap, njegov pomoćnik, neće napuštati domaće poslove koji su im bili dodeljeni.

Čim su odabrali drveta, oborili su ih, isekli ih i istrugali u daske kao što bi to uradile drvodelje od zanata. Osam dana docnije, u udubljenju između Odžaka i granitne litice, brodogradilište je bilo pripremljeno i hrbat dug trideset pet stopa sa uzdužnom nosećom gredom na krmi i prednjom gredom na kljunu ležao je na pesku.

Siras Smit nije pošao na slepo u taj novi posao. Razumevao se on u brodogradnju, kao skoro u sve, pa je i na hartiji prvo odredio oblike svog broda. Uostalom, Penkrof mu je bio od velike pomoći, jer je radio nekoliko godina u jednom bruklinskom brodogradilištu i znao je dobro taj zanat. Zbog toga su tek posle ozbiljnog proračunavanja i zrelog razmišljanja uglavili nosače u hrbat.

Naravno da se Penkrof nije mogao da zaustavi u radu i samo ga je jedan posao uspeo da odvoji, ali za ciglo jedan dan, od njegovog brodogradilišta. Bila je to druga žitna žetva 15. aprila. Uspela je kao i prva i dala je unapred predviđeni broj zrna.

– Pet merica, gospodine Sirase! – rekao je Penkrof, pošto je savesno izmerio svoje blago.

– Pet merica, – odgovorio je inženjer – po sto trideset hiljada zrna, to je šest stotina pedeset hiljada zrna.

– Lepo, ovoga puta ćemo sve zasejati, – rekao je mornar – ali malo zalihe ćemo ipak ostaviti.

– Da, Penkrofe, a ako nam iduća žetva donese srazmeran prinos, imaćemo četiri hiljade merica.

– I ješćemo hleb?

– Ješćemo hleb.

–Ali biće nam mlin potreban?

– Napravićemo i mlin.

Zato je treća žitna njiva bila neuporedivo veća od prve dve, i brižljivo obrađenu zemlju su zasejali. Pošto je to svršio, Penkrof se vratio svome poslu.

Za to vreme su Gedeon Spilet i Harbert lovili po okolini i dosta su duboko zalazili u još nepoznate delove Divljeg Zapada, sa metkom u cevi, spremni na svaki neprijatan susret. Istraživanje tog šumskog prostranstva, bilo je vrlo teško, pa novinar nikad nije zalazio unutra bez svoje džepne busole jer je sunce jedva prodiralo kroz gusto granje i teško bi bilo pronaći put za povratak. Naravno, dešavalo se da divljač bude ređa u tim čestarima gde nije imala dovoljnu slobodu kretanja. No ipak su ubili tri krupna travojeda tokom poslednjih petnaest aprilskih dana. Bili su to lenjivci, koje su naseljenici već videli severno od jezera, i koji su dopuštali da budu glupo ubijeni izmeću debelih grana drveća kad su pokušali da se sklone. Njihove kože su doneli u Granitni dvorac, gde su ih pomoću sumporne kiseline nekako uštavili da bi mogle da se upotrebe.

Zaslugom Gedeona Spileta u jednoj takvoj šetnji otkrili su nešto što je isto tako bilo velika dragocenost.

Bio je 30. april. Dva su lovca zašla duboko u jugozapadni deo Divljeg Zapada, kad je novinar, idući ispred Harberta jedno pedesetak koraka, stigao kao na neki proplanak gde je razređeno drveće propuštalo poneki sunčev zrak.

Gedeona Spileta je smesta iznenadio miris kojim su odisale neke biljke pravih, valjkastih i razgranatih stabljika sa grozdastim cvastima i vrlo sitnim semenjem. Novinar je iščupao jedno dve stabljike, pa se vratio dečaku i rekao mu:

– Vidi, Harberte šta je ovo?

– A gde ste našli tu biljku, gospodine Spilete?

– Tamo, na jednom proplanku, gde raste u izobilju.

– E pa, gospodine Spilete, – rekao je Harbert – evo pronalaska kojim ste stekli sva prava na Penkrofovu zahvalnost.

– To je, znači, duvan.

– Da, i mada nije najbolje vrste, ipak je duvan.

– Ah, dobri Penkrof! Kako će se radovati! Ali neće sve popušiti, do đavola, ostaviće valjda i nama naš deo.

– Nešto mi je palo na pamet, gospodine Spilete! – odgovorio je Harbert. – Da ništa ne kažemo Penkrofu, nego da lepo natenane preradimo ovo lišće, pa ćemo mu onda jednog dana samo ponuditi već napunjenu lulu.

– U redu, Harberte, i tog lepog dana naš vrli drug neće više imati šta da na ovom svetu poželi.

Novinar i dečak nabrali su dosta lišća te dragocene biljke i vratili su se u Granitni dvorac, gde su je »prokrijumčarili« sa toliko predostrožnosti, kao da je Penkrof najopasniji carinik na svetu.

Tajnu su poverili Sirasu Smitu i Nabu, a mornar ništa nije ni slutio za sve vreme, znači toliko dugo lok nisu osušili tanke listove, iskrižali ih i provenuli ih na toplom kamenju. To je trajalo dva meseca, ali sve su te radnje mogle da se obave bez Penkrofovog znanja jer on se, zauzet brodogradnjom, vraćao u Granitni dvorac tek pred spavanje

Međutim, uprkos svoj obuzetosti, još jednom je njegov omiljeni posao bio prekinut 1. maja, jednim ribarskim događajem u kome su svi naseljenici morali učestvovati.

Već nekoliko dana primećivali su na moru, na dve do tri milje na pučini ogromnu životinju koja je plivala u vodama Linkolnovog ostrva. Bio je to vrlo veliki kit koji je verovatno bio iz one vrste u južnim morima, zvane »kitovi sa rta Dobre nade«.

– Kakva bi neizmerna sreća bila da ga se dočepamo – uzviknuo je mornar. – Ah, da imamo pristojan čamac i harpun u dobrom stanju, kako bih rekao: »U lov na kita, jer njegov ulov vredi truda!«

– Eh, Penkrofe, – rekao je Gedeon Spilet – baš bih voleo da vidim kako rukujete harpunom. To mora da je zanimljivo!

– Vrlo zanimljivo i nije bezopasno, – rekao je inženjer – ali kad već nemamo mogućnosti da napadnemo ovu životinju, izlišno je da se tim bavimo.

– Čudi me, – dodao je novinar – što se na ovoj širini može da vidi kit.

– A zašto, gospodine Spilete? – odgovorio je Harbert. – Mi smo baš u onom delu Tihog okeana koji američki i engleski ribari nazivaju »kitova polja« i ovde između Novog Zelanda i Južne Amerike, nalazi se najveći broj kitova na južnoj polulopti.

– To je sušta istina, – odgovorio je Penkrof – ali mene čudi što ih nismo više videli. No, pošto ne možemo da im se približimo, nije ni važno!

I Penkrof se vratio svom poslu uzdišući i žaleći, kao svaki pravi mornar koji je istovremeno i ribar, i zna da uživa u ribolovu na najkrupniju ribu.

Ali evo šta se desilo, izgleda da taj kit nikako nije hteo da napusti ostrvske vode. I bilo sa prozora Granitnog dvorca bilo sa visoravni Velikog vidika, Harbert i Gedeon Spilet kad nisu bili u lovu, a Nab pazeći na svoje lonce, nisu ispuštali durbin iz ruku i stalno su posmatrali kretanje životinje. Vodeni sisar je duboko zašao u zaliv Jedinstva, i brzinom od dvanaest milja krstario između rta Čeljusti i Kandžinog rta. Bio je to zaista južni kit, potpuno crn i čija je glava pljosnatija no u kitova sa severa.

Videlo se kako kroz nozdrve izbacuje vrlo visoko, oblak pare… ili vode jer, ma kako to čudno izgledalo, prirodnjaci i kitolovci se još nisu u tome složili. Da li je to vazduh ili voda što on izbacuje? Obično se prihvata da je to vodena para, koja se naglo zgušnjava u dodiru sa hladnim vazduhom i pada u vidu kiše.

Penkrof je samo o tome mislio. I kao neko dete, noću je sanjao, naglas govoreći o njemu, pa da je samo imao sredstava da ga napadne, da je lađica već mogla da isplovi, ne bi ni trena oklevao da krene za njim.

Ali ono što naseljenici nisu mogli, slučaj je za njih učinio i, 3. maja, Nabovi povici sa kuhinjskog prozora objavili su da se kit nasukao na obalu ostrva.

Harbert i Gedeon Spilet su baš polazili u lov, pa su sad odložili puške. Penkrof je bacio sekiru, a Siras Smit i Nab su se pridružili svojim drugovima, te su se svi brzo uputili prema mestu gde se kit bio nasukao.

Nasukao se na žalu kod rta Olupine, na tri milje od Granitnog dvorca i to za vreme plime. Verovatno da vodeni sisar neće moći lako da se oslobodi. U svakom slučaju trebalo je požuriti da bi mu, ako ustreba, presekli put. Pojurili su sa pijucima i okovanim batinama, pretrčali su most na Zahvalnosti, sjurili se njenom desnom obalom, pa su naseljenici preko žala za manje od dvadeset minuta bili kraj ogromne životinje iznad Koje se već sjatilo grdno ptica.

– Kakvo čudovište! – uzviknu Nab.

Izraz je bio tačan, jer je to bio južni kit dug osamdeset stopa, div u svome rodu, težak pouzdano sto pedeset hiljada funti.{23}

Međutim, ovako nasukano, čudovište se nije micalo i nije se trudilo da se praćakanjem vrati u vodu dok je još plima trajala.

Naseljenicima je uskoro postalo jasno zašto je životinja nepomična kad su, prilikom oseke, obišli oko nje.

Kit je bio mrtav i harpun mu je virio iz levog boka.

– Znači da ima kitolovaca u našoj okolini – odmah je rekao Gedeon Spilet.

– Po čemu? – upita mornar.

– Pošto je ovaj harpun još tu…

– Eh, gospodine Spilete, to ništa ne znači – odgovorio je Penkrof. – Bilo je kitova koji su prešli na hiljade milja sa harpunom u boku, pa ako je ovaj naš pogođen na severu Atlantskog okeana a došao da ugine na jugu Tihog okeana, tome se ne treba čuditi.

– Ipak… – rekao je Gedeon Spilet, koga Penkrofovo tvrđenje nije zadovoljavalo.

– To je potpuno mogućno, – odgovorio je Siras Smit – ali da pogledamo taj harpun. Možda su, po jednom dosta rasprostranjenom običaju, kitolovci urezali na njemu ime svog broda.

I gle, Penkrof je iščupao harpun iz životinjskog boka i pročitao ovaj natpis:

MARIJA-STELA

VAJNJARD

– Brod iz Vajnjarda. Brod iz mog kraja. – uzviknuo je on. – MARIJA-STELA! Lep je to brod kitolovac, bogami, a ja ga dobro znam! Ah, prijatelji, brod iz Vajnjarda! Kitolovci iz Vajnjarda!{24}

I mornar je mašući harpunom uzbuđeno ponavljao to ime koje mu je za srce priraslo, ime svog rodnog kraja.

No pošto nisu mogli očekivati da MARIJA-STELA dođe po svoju životinju koju je pogodila harpunom, rešili su da pređu na njeno komadanje pre no što nastupi raspadanje. Ptice grabljivice, koje su već nekoliko dana vrebale ovaj bogati plen, htele su što pre da ga se dočepaju, pa su morali da ih pucanjem iz puške rasteruju.

Kit je bio ženka i iz njenih su vimena dobili veliku količinu mleka koje je, po mišljenju prirodnjaka Difenbaha, moglo da se izjednači sa kravljim mlekom; i ono se doista ne razlikuje od njega ni po ukusu ni po boji ni po gustini.

Penkrof je nekad plovio na brodu kitolovcu, pa je mogao pravilno da upravlja komadanjem kita, što je prilično neprijatan posao, u kome su svi morali da učestvuju, a Penkrof je čak za novinara rekao da će najzad postati »vrlo dobar brodolomnik«.

Slaninu, isečenu u kaiševe od oko dve i po stope debljine, a zatim rasečenu na komade od kojih je svaki mogao biti težak oko hiljadu funti, istopili su u velikim zemljanim ćupovima donetim na samo mesto komadanja, jer nisu hteli da usmrde okolinu visoravni Velikog vidika. U tom topljenju, slanina je izgubila oko trećinu od svoje težine. Ali bilo je svega na pretek: sam jezik je dao oko tri hiljade kilograma ulja, a donja usna dve hiljade. Zatim, sem te masnoće koja će zadugo obezbediti zalihu stearina i glicerina, u ustima su bile i rožnate pločice koje će isto tako moći da se za nešto upotrebe, mada u Granitnom dvorcu nisu nosili ni kišobrane ni steznjake. Na gornjem unutrašnjem delu kitovih usta bilo je s obe strane osam stotina kao sečiva dugih rožnatih pločica, vrlo rastegljivih, vlaknastog tkiva, i izrezuckanih na ivicama kao dva velika češlja, čiji su zupci, dugački šest stopa, zadržavali na hiljade životinjica, ribica i mekušaca, kojima se kit hrani.

Kad su na opšte veliko zadovoljstvo završili posao, prepustili su ostatke pticama posle kojih neće ostati ni najmanji delić, pa su nastavili svakodnevne poslove u Granitnom dvorcu.

Ipak, pre no što će se vratiti na brodogradilište, Sirasu Smitu je palo na pamet da napravi neku spravu koja je pobudila živu radoznalost njegovih drugova. Uzeo je dvanaest kitovih rožnatih pločica, isekao ih je na šest jednakih delova i na vrhovima zaoštrio.

– A za šta će to služiti, gospodine Sirase? – upitao je Harbert, kad je inženjer završio s tim.

– Za ubijanje vukova, lisica, pa čak i jaguara – odgovorio je inženjer.

– Sad?

– Ne, na zimu, kad budemo imali leda na raspoloženju.

– Ne razumem – odgovorio je Harbert.

– Razumećeš, dete moje! – odgovorio je inženjer. – Ovu spravu nisam ja izmislio, i njom se često koriste aleutski lovci na Aljasci. Vidite li ove kitove zube, prijatelji, e, kad počne mraz, ja ću ih saviti, pa ću ih polivati vodom dok ih potpuno ne prekrije ledeni sloj koji će ih održati tako savijene i onda ću ih razbacati po snegu, pošto ih prethodno budem obložio slojem masti da se ne vide. A onda, šta će se desiti kad neka izgladnela životinja proguta ovaj mamac? Njena želudačna toplota otopiće led, pločica će se uspraviti i probiće njen želudac zašiljenim vrhovima.

– E baš je to vešta dosetka – reče Penkrof.

– I uštedeće nam barut i zrna – odgovorio je Siras Smit.

– Bolje je nego kljuse – dodao je Nab.

– Znači, da sačekamo zimu.

– Da sačekamo zimu!

Međutim, gradnja brodića je napredovala i pred kraj meseca on je bio upola opšiven. Već se videlo da će mu oblik biti odličan za plovidbu.

Penkrof je radio sa neuporedivim žarom i trebalo je biti jak kao on da bi se odolelo tom naporu, ali su mu drugovi u tajnosti pripremali nagradu za toliku muku i, 31. maja, doživeo je jednu od najvećih radosti u životu.

Toga dana, posle večere, u času kad je ustajao od stola, Penkrof je osetio kako mu se jedna ruka spušta na rame.

Bila je to ruka Gedeona Spileta koji mu je rekao:

– Trenutak, majstor-Penkrofe, nećete tako otići! A slatkiši, to ste zaboravili.

– Hvala, gospodine Spilete, – odgovorio je mornar – vraćam se na posao.

– Onda šolju kafe, prijatelju?

– Ni to.

– Onda jednu lulu.

Penkrof je naglo ustao i njegovo okruglo, dobroćudno lice je prebledelo, kad je video kako mu novinar pruža već napunjenu lulu, a Harbert užarenu glavnju.

Mornar je hteo nešto da kaže, ali nije u tome uspeo, već je zgrabio lulu i prineo je ustima a zatim je stavio žar u nju i jedno za drugim povukao pet-šest dimova.

Plavičasti mirišljav oblačak se podigao, a iz dubine tog oblačka začuo se oduševljeni glas koji je ponavljao:

– Duvan! Pravi duvan!

– Da, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – i to čak odličan duvan!

– O božanska sudbino! Sveti tvorče svih stvari! – uzviknuo je mornar. – Znači ništa više ne nedostaje našem ostrvu?

I Penkrof je pušio, pušio, pušio!

– A ko je ovo otkrio? – upita on najzad. – Zacelo vi, Harberte?

– Ne, Penkrofe, već gospodin Spilet.

– Gospodine Spilete! – uzviknuo je mornar stežući na grudi novinara koji još nikad nije doživeo takav zagrljaj.

– Uf, Penkrofe! – odgovorio je Gedeon Spilet, dolazeći ponovo do daha koji je za trenutak bio izgubio. – Zahvalite se Harbertu koji je poznao biljku, i Sirasu koji ju je pripremio i Nabu kome nije bilo lako da sačuva tajnu.

– Dobro, prijatelji, vratiću vam ja to već jednog dana – odgovorio je mornar. – Sad sam vaš do groba!

GLAVA XI

ZIMA. – VALJANJE VUNE. – VALJALICA. – PENKROF MISLI SAMO NA JEDNO. – KITOVE ZUBNE PLOČE. – ZA ŠTA MOŽE DA POSLUŽI ALBATROS? – GORIVO BUDUĆNOSTI. – TOP I DŽAP. – OLUJE. – ŠTETE U ŽIVINARNIKU. – IZLET DO MOČVARE. – SIRAS SMIT SAM. – ISTRAŽIVANJE BUNARA.

Međutim ca mesecom junom naišla je zima, a ovaj na južnoj polulopti odgovara mesecu decembru, pa je glavno – zanimanje naseljenika 1 bilo pravljenje toplog i trajnog odela.

Ostrižena je vuna muflonima iz korala, teje sad tu dragocenu tekstilnu sirovinu trebalo samo pretvoriti u tkaninu.

Ne treba ni govoriti da Siras Smit nije raspolagao ni vlačarom ni grebenarom za češljanje vune, ni glačalicom, ni upredačicom, kao ni »predilicom« ni »samo-hodalicom« za upredanje vune, ni razbojem za njeno tkanje te je morao da ovaj posao vrlo uprosti kako bi izbegao i predenje i tkanje. On je jednostavno nameravao da iskoristi osobinu vunenih vlakana da se, pod višestranim pritiskom, zapliću i da tim prostim ukrštanjem stvaraju onu tkaninu koju nazivaju sukno, aba idi čoja. Ta aba je mogla da se dobije, dakle, prostim valjanjem, postupak koji istina umanjuje gipkost tkanine ali zato znatno povećava njenu sposobnost zadržavanja toplote. A baš je muflonska vuna bila vrlo kratkih vlakana, što je vrlo pogodno za valjanje

Inženjer je uz pomoć drugova, uključujući i Penkrofa koji je opet morao da ostavi svoj brodić, počeo prethodne radnje čiji je cilj da iz vune otkloni onu zejtinjavu i masnu tečnost kojom je natopljena i koja se naziva seza. Ovo otklanjanje masnoće je obavljeno u ćupovima punim vode zagrejane na sedamdeset stepeni, i u kojima je vuna bila potopljena dvadeset četiri časa; zatim su je dobro oprali u ceđu, i pošto su je pritiskanjem dovoljno isušili mogla je da se valja, to jest da se od nje izradi čvrsta tkanina, istina gruba i koja ne bi imala nikakvu vrednost u nekom industrijskom centru Evrope ili Amerike, ali bi zato postigla vrlo veliku cenu na »tržištima Linkolnovog ostrva«.

Inženjeru je njegovo znanje bilo od velike koristi prilikom izrade sprave namenjene za valjanje vune, jer je vešto umeo da iskoristi dotad neiskorišćenu pokretačku snagu onog vodopada na žalu koja je pokretala valjalicu.

Ništa nije bilo prostije od te sprave. Drvena bregasta osovina sa maljevima koje su podizale i spuštale uspravne držalje, valovi za vunu u koje su padali maljevi, dok je jako postolje od drvene građe obuhvatalo i povezivalo sve to: tako je izgledala ta sprava i takva je bila već vekovima sve dok se nisu dosetili da maljeve zamene valjcima za gnječenje i da vunu ne izlažu više prostom udaranju, već pravom valjanju.

Siras Smit je dobro vodio ceo postupak i on je uspeo ne može biti bolje. Prvo su vunu natopili sapunjavim rastvorom da bi lakše klizala, da bi se lakše savijala, gnječila i omekšavala a opet da se ne bi od udaranja oštetila, pa je izašla iz valjalice u obliku debelog pokrivača od čoje. Prirodna neujednačenost i hrapavost vunenog vlakna je nestala usled čvrstog međusobnog uplitanja i zakačinjanja pa se stvorilo sukno pogodno za pravljenje i odela i pokrivača. Nije to bila ni merino-vuna, ni muslin, ni škotski kašmir, ni vuneni štof, ni alpaga već »linkolnoka čoja«, pa je Linkolnovo ostrvo imalo jednu industriju više.

Tako su naseljenici dobili pored dobrog odela i debelu ćebad i bez straha su mogli da očekuju zimu 1866–67.

Velika hladnoća počela je ozbiljno da se oseća oko 20. juna, pa je Penkrof na svoju veliku žalost morao da prekine gradnju brodića koji će uostalom biti pouzdano dovršen idućeg proleća.

Mornar je samo na jedno mislio: da otputuje i upozna ostrvo Tabor, mada Siras Smit nije odobravao taj put, izazvan samo radoznalošću, jer se očevidno nije mogla nikakva pomoć očekivati od te puste i upola krševite stene. Putovanje od sto pedeset milja, na brodiću srazmerno malom, po nepoznatim morima, to nije prestajalo da mu izaziva zebnju. Ako se brodiću kad izađe na pučinu desi da ne može da dospe do ostrva Tabora, a da ne može ni da se vrati na Linkolnovo ostrvo, šta će biti s njim usred Tihog okeana na kome su pogibelji toliko česte.

Siras Smit je često govorio o tome sa Penkrofom i nailazio na mornarovu dosta čudnu upornost da obavi to putovanje, upornost koje ovaj možda nije ni bio sasvim svestan.

– Jer, najzad, – rekao mu je jednog dana inženjer – moram da vam primetim, prijatelju, da pošto ste već toliko puta lepo govorili o Linkolnovom ostrvu i tvrdili da ćete zažaliti kad budete morali da ga napustite, sad, vi prvi, hoćete da ga ostavite.

– Da ga ostavim samo za nekoliko dana, – odgovorio je Penkrof, – za nekoliko dana samo, gospodine Sirase. Koliko da odem i da se vratim, da vidim kakvo li je to ostrvo.

– Ali ono ne može da vredi koliko Linkolnovo ostrvo.

– U to sam unapred ubeđen.

– Zašto onda hoćete da se u to upuštate?

– Da bih znao šta se zbiva na ostrvu Taboru!

– Ali ništa se ne zbiva! Ništa ne može da se zbiva!

– Ko zna?

– A ako zapadnete u neku buru?

– Toga se ne treba bojati u proleće – odgovorio je Penkrof. – Ali, gospodine Sirase, pošto sve treba predvideti, molim vas da mi dozvolite da na to putovanje sa sobom povedem samo Harberta.

– Penkrofe, – rekao je inženjer stavljajući mornaru ruku na rame – ako se desi nesreća vama i ovom detetu, koje nam je slučaj podario kao sina, mislite li da bismo ikad mogli da se utešimo?

– Gospodine Sirase, – odgovorio je Penkrof sa nepokolebljivim pouzdanjem – tu vam žalost nećemo naneti. Uostalom, o tome ćemo putovanju još govoriti, kad dođe vreme za to. A onda mislim, kad budete ugledali naš brodić dobro opremljen jedrima, katarkama, prečagama, konopcima, palamarima, sa dobro ograđenom palubom i kabinama, kad budete videli kako se drži na moru, kad budemo oplovili naše ostrvo, pretpostavljam da ćemo to zajedno učiniti, rekao sam, mislim da više nećete oklevati da me pustite da krenem. Ne krijem da će vaš brodić biti pravo majstorsko delo.

– Recite bar: naš brodić, Penkrofe! – odgovorio je inženjer, za trenutak obezoružan.

Prvi sneg je pao krajem juna. Na vreme su obilato snabdeli koral hranom, tako da nisu više bila potrebna svakodnevna obilaženja ali su rešili da neće nikad proći više od nedelju dana a da ga ne obiđu.

Opet su namestili klopke, a proverili su i naprave koje je izradio Siras Smit. Savijene u luk, kitove zubne rožaste pločice, kao zarobljene ledenom navlakom i obložene debelim slojem sala, razmeštene su po ivici šume na mestima kud su obično prolazile životinje da bi stigle do jezera.

Na veliko inženjerovo zadovoljstvo ovaj obnovljeni pronalazak aleutskih ribara odlično je uspeo. Jedno tuce lisica, nekoliko divljih svinja pa čak i jedan jaguar su se na to uhvatili i oni su te životinje našli mrtve, sa naprslim želucem usled ispravljenih rožastih pločica.

Tad je došlo i do pokušaja koji treba pomenuti, jer je to bio prvi pokušaj naseljenika da stupe u vezu sa svojim bližnjima.

Gedeon Spilet je nekoliko puta već pomišljao bilo da baci u more pisamce u boci koju bi struje možda odnele do neke naseljene obale, bilo da ga poveri golubovima. Ali zar je mogao da se nada da će golubovi ili boca moći da preću rastojanje koje je razdvajalo ostrvo od svakog kopna, rastojanje od hiljadu dvesta milja? To je bila čista ludost.

Ali 30. juna su, ne bez muke, uhvatili jednog albatrosa koga je Harbert puškom lako ranio u nogu. Bila je to veličanstvena ptica iz porodice tih putnika na daleke pruge, čiji je raspon krila iznosio deset stopa i koje mogu da prelete tako beskrajno more kao što je Tihi okean.

Harbert je želeo da sačuva ovu božanstvenu pticu čija je rana brzo zacelila i nameravao je da je pripitomi, ali Gedeon Spilet mu je objasnio da ne mogu da propuste ovu priliku da pokušaju preko tog glasnika da stupe u vezu sa kopnima Tihog okeana. I Harbert je morao da se pokori, jer je albatros došao iz neke naseljene oblasti, pa će se prema tome pouzdano i vratiti onamo, čim bude slobodan.

Možda Gedeonu Spiletu, u kome se s vremena na vreme javljao novinski izveštač, ne bi u suštini bilo krivo da potpuno na sreću uputi zanimljiv članak o doživljajima naseljenika Linkolnovog ostrva! Kakav bi to bio uspeh za stalnog dopisnika »Njujork Heralda« i za broj u kome bi bio taj dopis, ako ikad stigne do njegovog direktora, uvaženog Džona Beneta!

Gedeon Spilet je dakle napisao sažetu belešku koju je stavio u kesicu od jakog uvoštanjenog platna, sa svesrdnom molbom svakome ko je nađe, da je uruči uredništvu »Njujork Heralda«. Tu kesicu su privezali albatrosu za vrat a ne za nogu, jer te ptice imaju običaj da se odmaraju na morskoj površini, zatim su vratili slobodu brzom vazdušnom glasniku i naseljenici su ga gledali, ne bez nekakvog uzbuđenja, kako nestaje u daljini kroz izmaglice na zapadu.

– Kuda će tako? – upita Penkrof.

– Prema Novom Zelandu – odgovorio je Harbert.

– Srećan put! – uzviknuo je mornar, koji nije bog zna šta očekivao od ovakvog dopisivanja.

Kad je zima došla ponovo su radili kućne poslove u Granitnom dvorcu: krpljenje odela i razno šivenje, između ostalog i jedra za brodić, koja su iskrojili iz neiscrpnog balonovog omotača…

Tokom meseca jula hladnoće su bile vrlo jake, ali nisu štedeli ni drva ni ugalj. Siras Smit je napravio još jedno ognjište u velikoj dvorani i tu su provodili duge večeri. Razgovarali su uz rad, čitali kad su ruke mirovale, pa je vreme za svakog korisno prolazilo.

Bilo je to pravo uživanje za naseljenike da iz te dvorane dobro osvetljene svećama, dobro zagrejane ugljem, posle prijatne večere, uz šolju vrele kafe od zovinog zrnevlja, dok se iz lule vije mirišljavi dim, slušaju kako oluja urla napolju. Osećali bi potpuno blagodat kad bi blagodat mogla da postoji za one koji su daleko od svojih bližnjih i bez mogućnosti opštenja sa njima. Stalno su govorili o svojoj zemlji, o prijateljima koje su tamo ostavili, o veličini američke republike, čiji će uticaj samo da raste, i Siras Smit koji je dugo sudelovao i bio vezan za poslove Sjedinjenih Država, živo je zabavljao slušaoce svojim pričama, pogledima i predviđanjima.

Jednog dana to je pobudilo Gedeona Spileta da mu kaže:

– Ali ipak, dragi Sirase, zar svom tom industrijskom i trgovačkom pokretu, kome vi proričete stalni razvoj, ne preti opasnost da se kad-tad potpuno zaustavi?

– Zaustavi! A zbog čega?

– Zbog nedostatka tog uglja, koji možemo s pravom nazvati najdragocenijom od svih ruda.

– Da, zaista je najdragoceniji, – odgovorio je inženjer – a izgleda da je i priroda to htela da istakne stvaranjem dijamanta koji je, u stvari, samo čist kristalisani ugljenik.

– Nećete valjda da kažete, gospodine Sirase, – upleo se Penkrof – da ćemo goreti dijamante umesto uglja u ložištima parnih kazana.

– Ne, dragi prijatelju! – odgovorio je Siras Smit.

– Međutim, ja ostajem pri svome – nastavio je Gedeon Spilet. – Nećete li poreći da će jednog dana ugalj biti potpuno istrošen?

– Oh, naslage uglja su još veoma velike i sto hiljada radnika koji godišnje iz njih vade milione kubnih metara, neće ih tako skoro iscrpsti.

– Ako uzmemo u obzir stalni porast potrošnje uglja, – odgovorio je Gedeon Spilet – može se predvideti da će tih sto hiljada radnika uskoro postati dvesta hiljada, pa će se i vađenje udvostručiti.

– Nesumnjivo, ali posle nalazišta u Evropi, koje će uskoro novim mašinama moći više da koriste, ugljenokopi Amerike i Australije još će dugo snabdevati industrijsku potrošnju.

– Koliko dugo? – upita novinar.

– Bar još dvesta pedeset ili trista godina.

– To je utešno za nas, – odgovorio je Penkrof – ali zabrinjavajuće za naše pra-pra-praunučiće.

– Pronaći će se nešto drugo – rekao je Harbert.

– Treba se tome nadati, – odgovorio je Gedeon Spilet – jer najzad, bez uglja nema ni mašina, a bez mašina nema ni železnica, ni parobroda, ni fabrika, ničega od svega onoga što zahteva napredak savremenog života.

– Ali šta li će to pronaći? – upitao je Penkrof. – Možete li to da zamislite, gospodine Sirase?

– Otprilike, prijatelju.

– A šta će goreti umesto uglja?

– Voda! –odgovorio je Siras Smit.

– Voda! – uzviknuo je Penkrof – voda će da zagreva parobrode i lokomotive, voda će da zagreva vodu?

– Da, ali voda rastavljena na svoje osnovne sastojke – odgovorio je Siras Smit – i to verovatno rastavljena elektricitetom, koji će tad već biti moćna snaga kojom se lako rukuje, jer sva velika otkrića, po nekoj neobjašnjivoj zakonitosti izgleda da se usklađuju i dopunjuju u istom trenutku. Da, prijatelji, mislim da će jednog dana voda da se koristi kao gorivo, da će vodonik i kiseonik, od kojih se ona sastoji, korišćeni svaki posebno ili Istovremeno biti neiscrpni izvor toplote i svetlosti, i to takve jačine koju ugalj ne bi mogao imati. Jednog će dana parobrodska skladišta i tenderi lokomotiva, umesto ugljem, biti natovareni sa ta dva sabijena gasa koji će goreti u ložištima, stvarajući ogromnu toplotnu snagu. Ničega se dakle ne treba plašiti. Dokle god ova zemlja bude naseljena, ona će zadovoljavati potrebe svojih stanovnika i nikad im neće nedostajati ni svetlosti ni toplote, kao što im neće nedostajati ni proizvodi biljnog, životinjskog ili mineralnog carstva. Nadam se dakle da će se čovečanstvo kad zalihe uglja budu iscrpene grejati i zagrevati vodom. Voda je ugalj budućnosti.

– To bih baš voleo da vidim – rekao je mornar.

– Za to si malo poranio, Penkrofe! – odgovorio je Nab, koji se jedino ovim rečima umešao u razgovor.

Međutim, nisu Nabove reči završile razgovor, već Topovo lajanje, koje je ponovno odjekivalo onako čudnim zavijanjem koje je i ranije zabrinulo inženjera. Top je počeo da se vrti oko bunarskog otvora, pri dnu unutrašnjeg hodnika.

– Šta je Topu pa tako laje? – upitao je Penkrof.

– I Džapu da ovako gunđa? – dodao je Harbert.

Zaista, orangutan se pridružio psu, odajući nedvosmisleno znake uznemirenja i, čudna pojedinost, ove dve životinje bile su više uznemirene nego razdražene.

– Jasno je – rekao je Gedeon Spilet – da je ovaj bunar u neposrednoj vezi sa morem i da neka morska životinja povremeno dolazi da se nadiše na njegovoj površini.

– To je jasno – odgovori mornar – i nema drugog objašnjenja… Hajde, kuš, Tope, – dodao je Penkrof okrećući se psu – a ti, Džape, u svoju sobu.

Majmun i pas su umuknuli. Džap se vratio da legne, ali Top je ostao u dvorani i cele je večeri još potmulo režao.

Nije više bilo govora o tom događaju koji je ipak smračio inženjerovo čela.

Do kraja jula smenjivale su se kiša i hladnoća. Temperatura se nije spuštala kao prethodne zime i krajnja tačka nije prešla osam Farenhajtovih stepeni.{25} Ali ako je zima bila manje hladna zato je bila vetrovitija i olujnija. Opet je bilo jakih snežnih naleta talasa koji su nekoliko puta ozbiljno ugrozili Odžake. Skoro bi se reklo da je neki nagli porast plime izazvan kakvim podmorskim poremećajem izbacivao ove čudovišne ogromne i zapenušene talase i sručivao ih na zidine Granitnog dvorca. Ta pomamna poplava u naletu je rasprskavala morske kapljice i bacala ih stotinu stopa uvis.

Za vreme tih oluja bilo je teško izići na ostrvske puteve i čak opasno, jer je drveće često obarano. Međutim, naseljenici nikad nisu propuštali da jednom nedeljno obiđu koral. Srećom, taj pojas zaklonjen jugoistočnim ogrankom Franklinovog brega nije mnogo prepatio od uraganske žestine, drveće, staje i ograde su ostali pošteđeni. Ali živinarnik na visoravni Velikog vidika, i prema tome neposredno izložen naletima istočnog vetra, pretrpeo je znatno veliku štetu. Golubarniku je dva puta odnet krov, a i pregrada je bila oborena. Sve je to moralo ponovo čvršće da se podigne, jer se sad jasno videlo da je Linkolnovo ostrvo bilo u najgoroj oblasti Tihog okeana. Izgleda da je ono zbilja bilo središna tačka velikih ciklona, koji su ga šibali kao što bič čigru šiba. Samo, ovde je čigra bila nepomična, dok se bič okretao.

Tokom prve avgustovske sedmice naleti vetra su se postepeno stišali a vreme je počelo da se smiruje, što je izgledalo kao da se nikad više neće desiti. Sa zatišjem se i temperatura snizila, hladnoća je bila vrlo oštra i živa u termometru pala je na minus osam Farenhajtovih stepeni.{26}

Trećeg avgusta krenuli su na izlet, koji su već nekoliko dana pripremali, u jugoistočni deo ostrva, prema Utvinoj močvari. Lovce je mamila sva ona barska divljač koja je tamo zimovala. Divlje patke, barske šljuke, lastarke, grogotovci, i gnjurci onde su vrveli pa su rešili da će jedan dan posvetiti pohodu na te krilatice.

Ne samo Gedeon Spilet i Harbert, već su i Penkrof i Nab sudelovali u tom pohodu. Jedino Siras Smit, pod izgovorom nekog posla, nije pošao sa njima i ostao je u Granitnom dvorcu.

Lovci su dakle krenuli putem za Balonovo pristanište da bi stigli do močvare, pošto su obećali da će se vratiti do večeri. Top i Džap su pošli s njima. Čim su izletnici prešli most preko Zahvalnosti, inženjer ga je podigao pa se vratio u dvorac u nameri da ostvari jednu svoju zamisao, zbog čega je hteo da bude sam.

A ta zamisao je bila u tome da pažljivo istraži onaj unutrašnji bunar čiji je otvor bio u visini hodnika Granitnog dvorca i koji je bio spojen s morem, pošto je nekad služio kao prolaz za jezersku vodu.

Zašto se Top tako često vrteo oko tog otvora? Zašto je onako čudno lajao kad bi ga nekakva uznemirenost privukla tom bunaru? Zašto se Džap pridruživao Topu u toj zajedničkoj strepnji? Da li je taj bunar imao i druge ogranke osim uspravne veze s morem? Da li se račvao i prema drugim delovima ostrva. Eto to je Siras Smit hteo da sazna i, pre svega, da jedino on to sazna. Zato je i rešio da pokuša to istraživanje bunara za vreme nekog odsustvovanja svojih drugova, a sad je za to bila prilika.

Lako je bilo sići do dna bunara pomoću lestvica od konopca, kojima se više nisu služili otkako je nameštena dizalica, čija je dužina bila dovoljna. To je inženjer i učinio. Dovukao je lestvice do te rupe čiji je prečnik bio oko šest stopa, i pustio ih da se odviju, pošto im je prvo čvrsto privezao gornji kraj. Zatim je zapalio fenjer, uzeo revolver, zadenuo veliki nož za pojas i počeo da silazi niz prve prečage.

Zid je svuda bio pun, ali ponegde je štrčalo nekoliko stenovitih ispupčenja pa je pomoću tih izbočina zaista moglo neko okretno biće da se uzvere do gornjeg bunarskog otvora.

To je inženjer primetio, ali pažljivo osvetljavajući fenjerom te izbočine nije naišao ni na kakav otisak, ni na kakav prelom po kome bi mogao da zaključi da su one poslužile za neko ranije ili skorašnje penjanje.

Siras Smit je još dublje sišao osvetljavajući svako mesto na zidu. Ništa sumnjivo nije video. Kad je dospeo do poslednjih prečaga na lestvicama, osetio je površinu vode, koja je sad bila savršeno mirna. Ni pri površini, ni u nekom drugom delu bunara nije se otvarao nikakav pobočni hodnik koji bi mogao da se grana kroz stenu. Siras Smit je udarao drškom noža u zid koji je tupo odzvanjao. Bio je to neprobojni granit kroz koji nikakvo živo biće nije moglo da probije sebi put: Da bi se došlo do dna bunara a zatim popelo do njegovog gornjeg otvora moralo se obavezno proći kroz onaj kanal, uvek pod vodom, koji ga je povezivao sa morem kroz kamenitu podlogu morskog žala, a to su mogle jedino morske životinje. A pitanje kud je izlazio taj kanal, na kome mestu pribrežja i na kojoj dubini pod morem, to se nije moglo odgonetnuti.

Zato se Siras Smit popeo, pošto je završio svoje istraživanje, izvukao lestvice, pokrio otvor bunara i vratio se sasvim zamišljen u veliku dvoranu Granitnog dvorca, govoreći: – Ništa nisam video, a međutim tu nešto postoji.

GLAVA XII

OPREMANJE JEDARA ZA PLOVILO. – NAPAD ČILEANSKIH LISICA. – DŽAPOVO RANJAVANJE. – NEGOVANJE DŽAPA. – DŽAPOVO OZDRAVLJENJE. – ZAVRŠAVANJE BRODIĆA. – PENKROFOVO LIKOVANJE. – „BONADVENTURA”. – PRVI POKUŠAJ PLOVIDBE JUŽNO OD OSTRVA. – NEOČEKIVANI DOKUMENAT.

Iste večeri vratili su ce lovci, posle dobrog lova i bukvalno natovareni, nosili su sve što četiri čoveka mogu da ponesu. Top je nosio nisku lastarki oko vrata, a Džap se opasao pojasom divljih plovki.

– Evo, gospodaru, – uzviknuo je Nab – evo nam zanimanja! Imamo lepu zalihu dimljenog, usoljenog i mlevenog mesa. Ali neko mora da mi pomogne. Uzdam se u tebe Penkrofe.

– Ne, Nabe! – odgovorio je mornar. Zove me opremanje jedara za brodić i lepo ćeš morati da me se odrekneš.

– A vi, gospodine Harberte?

– Ja, Nabe, moram sutra da idem u koral! – odgovorio je dečak.

– Znači, vi ćete mi pomoći, gospodine Spilete.

– Učiniću ti to, Nabe, – odgovorio je novinar – ali te upozoravam da ću objaviti tvoje kuvarske tajne ukoliko mi ih otkriješ.

– Kako god hoćete, gospodine Spilete, – odgovorio je Nab – kako god hoćete!

I tako je sutradan Gedeon Spilet proizveden za Nabovog pomoćnika i dobio zaposlenje u njegovoj kuhinjskoj radionici. Ali pre toga mu je inženjer saopštio ishod istraživanja koje je prethodnog dana izvršio i novinar se slagao sa Mišljenjem Sirasa Smita da se, iako ništa nije našao, još uvek tu krije neka tajna.

Hladnoće su potrajale još nedelju dana i naseljenici nisu izlazili iz Granitnog dvorca sem da bi se postarali za živinarnik. A po njihovom stanu su se širili prijatni mirisi kojima su odisale Nabove i novinarove gurmanske rukotvorine. Pošto je bilo hladno nisu sve meso stavili u salamuru nego su jeli i svežu barsku divljač, pa su izjavili da je to najbolje divlje živinsko meso na svetu.

Za tih nedelju dana Penkrof je uz pomoć Harbertovu, koji je vešto rukovao iglom za jedra, radio tako usrdno da su sva jedra za brodić bila gotova. Konopljane užadi bilo je dovoljno zahvaljujući opremi koju su našli sa balonskim omotačem. Palamari, konopci od balonske mreže, sve je to bilo od odličnog brodarskog kanapa koji je mornar izvrsno iskoristio. Jedra su opšili jakim rubnim jedekom i još je ostalo za podizače, jarbolske jedeke, zatezače za uzice za razvijanje jedara i sve ostalo, a za koturaču je Siras Smit, po Penkrofovim savetima i koristeći strug koji je već imao, napravio neophodne koture. Tako je oprema za jedrenje bila potpuno pripremljena mnogo ranije no što je sam brodić bio završen. Penkrof je čak napravio i plavo-crveno-belu zastavu, a za boje je koristio neke biljke za bojadisanje kojih je na ostrvu bilo u izobilju. Samo je uz trideset sedam zvezdica, koje predstavljaju trideset sedam država Sjedinjenih Američkih Država i blistaju na američkoj zastavi, mornar dodao i trideset osmu, zvezdu »Linkolnove države«, jer je svoje ostrvo smatrao kao već pripojeno uz veliku republiku.

– Pa – govorio je – ono je to po srcu ako još nije zapravo.

U međuvremenu je ta zastava bila istaknuta na srednjem prozoru Granitnog dvorca i naseljenici su je pozdravili trostrukim »ura«. Međutim već se približavao kraj hladnog doba i činilo se da će ova druga zima proteći bez ozbiljnije nezgode kad je u noći, 11. avgusta, visoravni Velikog vidika zapretilo potpuno uništenje.

Posle radom dobro ispunjenog dana, naseljenici su duboko spavali kad ih je oko četiri časa ujutro iznenada probudilo Topovo lajanje.

Ovoga puta pas nije lajao pored bunarskog otvora već kod praga, i skakao je na vrata kao da hoće da ih razvali. I Džap je isto tako tanušno cičao.

– Šta je, Tope? – viknuo je Nab koji se prvi probudio.

Ali pas je i dalje lajao sve bešnje.

– Pa šta je to? – upitao je Siras Smit.

I svi su se na brzinu obukli, jurnuli ka prozorima u sobi i otvorili ih.

Pred očima im se prostirao snežni pokrivač koji se jedva beleo u toj mrkloj noći. Naseljenici ništa nisu videli, ali su čuli neobično zavijanje koje je odjekivalo kroz mrak. Bilo je očigledno da je na žalo navalio izvestan broj životinja koje se nisu mogle raspoznati.

– Šta je to? – dreknu Penkrof.

– Vukovi, jaguari ili majmuni! – odgovorio je Nab.

– Do vraga, pa oni mogu da stignu gore na visoravan! – rekao je novinar.

– A naš živinarnik! – uzviknuo je Harbert – a naš povrtnjak?

– Kuda li su samo ušli? – pitao je Penkrof.

– Prešli su preko mostića na žalu – rekao je inženjer – koji je neko od nas zaboravio da digne.

– Zaista, – rekao je Spilet – sećam se da sam ga ostavio otvorenog…

– E baš ste mnogo pametno uradili, gospodine Spilete! – uzviknuo je mornar.

– Šta je bilo, bilo je! – odgovorio je Siras Smit. – Hajde da vidimo šta sala možemo.

To su pitanja i odgovori koje su brzo izmenjali Siras Smit i njegovi drugovi. Bilo je izvesno da su životinje prešle mostić, da su nagrnule na žalo i da su, ma ko one bile, mogle uz levu obalu Zahvalnosti da stignu do visoravni Velikoga vidika. Trebalo ih je dakle preteći, pa ako treba i boriti se sa njima.

»Ma kakve su to životinje?« pitali su se ponovo u času kad je kevtanje još jače odjeknulo.

Harbert je uzdrhtao na to kevtanje i setio se da ga je već čuo prilikom svog prvog obilaska izvora Crvenog potoka.

– To su čileanske lisice – rekao je.

– Napred! – viknuo je mornar.

Naoružani sekirama, karabinima i revolverima, svi su jurnuli u korpu dizalice i spustili se na žalo.

Te su lisice opasne životinje kad su u velikom broju i kad su razdražene glađu. Pa ipak, naseljenici su se bez oklevanja bacili usred čopora i na prve revolverske hice, koji su kao brze munje blesnuli u mraku, prednji redovi napadača su uzmakli.

Najvažnije je pre svega bilo da spreče te pljačkaše da se ispnu do visoravni Velikog vidika, jer bi im onda povrtnjak i živinarnik bili prepušteni na milost i nemilost, pa bi neizbežno naneli veliku, možda nepopravljivu štetu. No pošto je visoravan mogla da se osvoji samo preko leve obale Zahvalnosti, dovoljno je bilo suprotstaviti lisicama nepremostivu prepreku na onom uskom delu obale između reke i granitnog zida.

To su svi shvatili i na zapovest Sirasa Smita stigli su do određenog mesta, dok je čopor čileanskih lisica skakao kroz mrak.

Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert, Penkrof i Nab su se rasporedili tako da su činili nepremostiv red. Top je razjapivši svoje strahovite čeljusti bio ispred naseljenika a za njim je išao Džap, naoružan čvornovatom batinom, kojom je mahao kao buzdovanom.

Noć je bila potpuno mrkla. Samo su pri sevanju hitaca, od kojih nijedan nije smeo da promaši, videli napadače, a bilo ih je bar stotinak, i oči su im blistale kao žeravice.

– Ne smeju da proću! – uzviknu Penkrof.

– Neće proći! – odgovorio je inženjer.

Ali ako nisu prošle, ne znači da nisu to pokušavale. Poslednji redovi su gurali prednje i bila je to neprekidna borba revolverom i sekirom. Već je mnogo lisičijih leševa moralo da prekriva tle, ali čopor kao da se nije smanjivao, kao da se neprestano obnavljao preko mostića na žalu.

Uskoro su naseljenici morali da se bore prsa u prsa, pa su zadobili i nešto rana, srećom vrlo lakih. Harbert je revolverskim pucnjem oslobodio Naba kome se na leća bacila jedna lisica kao divlja mačka. Top se tukao s istinskim besom, hvatao za grlo lisice i na mestu ih davio. Naoružan batinom, Džap je udarao kao lud i uzalud su pokušavali da ga zadrže u pozadini. Obdaren verovatno vidom koji mu je dozvoljavao da pronikne taj mrak, uvek je bio u najžešćem okršaju i s vremena na vreme bi oštro zazviždao, što je bio znak njegovog vrhunskog likovanja. U jednom trenutku otišao je tako daleko napred da su pri sevanju pucnja mogli da ga vide okruženog sa pet ili šest velikih lisica, kojima se odupirao sa izvanrednom hladnokrvnošću.

Pa ipak, borba se završila u korist naseljenika, ali tek posle dvočasovnog otpora. Prvi znaci zore su zacelo uticali na povlačenje napadača, koji su strugnuli ka severu da bi prešli mostić, a Nab je odmah potrčao da ga podigne.

Kad se dovoljno razdanilo, naseljenici su na razbojištu mogli da izbroje jedno pedesetak leševa rasturenih po žalu.

– A Džap! uzviknuo je Penkrof. – Ama gde je Džap.

Džap je nestao. Njegov prijatelj Nab ga je dozivao i prvi put se Džap nije odazvao na dozivanje svog prijatelja.

Svi su počeli da traže Džapa, strepeći da ga ne nađu među mrtvima. Raščistili su mesto od leševa, koji su svojom krvlju umrljali sneg, i otkrili su Džapa usred prave hrpe od lisica, čije su razbijene vilice i polomljene slabine svedočile da su pale pod strašnom batinom neustrašive životinje. Jadni Džap je još držao u ruci patrljak od svoje prelomljene batine, ali lišen oružja, skrhao se pod mnoštvom neprijatelja a duboke rane brazdale su mu grudi.

– Živ je! – uzviknuo je Nab naginjući se nad njim.

– I spašćemo ga, – odgovorio je mornar – negovaćemo ga kao jednog od nas.

Džapa su nosili Nab i Penkrof do dizalice i jedva ako je jadnik jednom slabo jeknuo. Polako su ga popeli do Granitnog dvorca. Tu su ga smestili na dušek skinut s jednog ležaja, pa su mu vrlo brižljivo oprali ranu. Nije izgledalo da mu je oštećen ijedan od bitnih organa, ali je Džap jako islabio zbog gubitka krvi a izbila mu je i vrlo jaka vatra. Pošto su ga previli, ostavili su ga da leži i nametnuli su mu vrlo strogu dijetu, »sasvim kao nekom prirodnom biću«, rekao je Nab, dali su mu da popije nekoliko šolja osvežavajućeg teja, čiji su sastojci postojali u biljnoj apoteci Granitnog dvorca. Džap je spavao u početku nemirno a zatim mu se disanje ujednačilo pa su ga ostavili da se u najvećem miru odmara. Povremeno bi ga Top »na vrhovima prstiju«, obilazio i žalosno bi mu liznuo šaku koja je izvan kreveta visila.

Tog istog jutra zakopali su duboko leševe, pošto su ih prvo odvukli do šume Divljeg zapada.

Ovaj napad, koji je mogao da ima tako ozbiljne posledice, bio je naseljenicima dobra pouka i odsad nikad ne bi legli u krevet pre no što bi jedan od njih proverio da li su svi mostovi podignuti i da nikakav napad nije mogućan.

Međutim se Džap, pošto ih je prvih nekoliko dana ozbiljno zabrinuo, snažno odupro bolesti. Njegova telesna građa je nadjačala, vatra mu je neosetno opala i Gedeon Spilet koji je pomalo bio i lekar, uskoro je smatrao da se Džap izvukao. 16. avgusta Džap je počeo da jede. Nab mu je kuvao ukusne i slatke stvari koje je bolesnik jeo sa uživanjem, jer ako je imao neku malu manu onda se to sastojalo u tome što je bio malčice oblaporan. Nab nikad ništa nije preduzeo da tu manu suzbije.

– Šta ćete, – govorio je on Gedeonu Spiletu, koji bi mu ponekad prebacivao što Džapa mazi – on nema drugog zadovoljstva sem jela, jadni Džap, i baš sam srećan što na taj način mogu da ga nagradim za njegov trud.

Posle deset dana otkako je pao u krevet, 21. avgusta, majstor-Džap se digao. Rane su mu bile zarasle i dobro se videlo da će mu se uskoro povratiti uobičajena snaga i gipkost. Kao i svi oni koji prezdravljuju, bio je stalno strašno gladan i novinar ga je pustio, da jede koliko i šta hoće, jer se uzdao u prirodni nagon koji tako često nedostaje razumnim bićima a koji će orangutana zaštititi od preterivanja. Nab je bio oduševljen videći kako se ponovo vraća apetit njegovom učeniku.

– Jedi, – govorio mu je – jedi, dragi Džape i ne lišavaj se ničega. Prolio si svoju krv za nas i najmanje što za tebe mogu da učinim to je da je što brže nadoknadiš.

Najzad, 25. avgusta, začuše Nabov glas, zvao je svoje drugove.

– Gospodine Sirase, gospodine Gedeone, gospodine Harberte, Penkrofe, hodite, hodite!

Okupljeni u velikoj dvorani, naseljenici su ustali na dozivanje Naba koji je bio u Džapovoj sobi.

– Šta se desilo? – upitao je novinar.

– Pogledajte! – rekao je Nab grohotom se smejući.

I šta su videli? Majstor-Džapa kako mirno i ozbiljno, prekrštenih nogu kao Turčin, na glavnim vratima Granitnog dvorca, puši lulu.

 – Moja lula! – uzviknuo je Penkrof. – Uzeo mi je lulu! Ako, dobri moj Džape, poklanjam ti je. Puši, prijatelju, puši!

I Džap je ozbiljno izbacivao guste kolutove duvanskog dima, što mu je, izgleda, pričinjavalo neuporedivo zadovoljstvo.

Siras Smit nije bio naročito iznenađen ovim događajem, pa je naveo nekoliko primera pripitomljenih majmuna koji su se navikli na upotrebu duvana.

Ali od tog dana je majstor Džap imao svoju ličnu lulu, bivšu mornarovu, koja je visila u njegovoj sobi, pored njegove zalihe duvana. Sam ju je punio i palio ugljenim žarom i izgledao kao najsrećniji četvororukac na svetu. Lako je zamisliti da je ta zajednička sklonost samo učvrstila one prisne prijateljske veze izmeću Džapa i Penkrofa, veze koje su već spajale dostojanstvenog majmuna i čestitog mornara.

– Možda je to čovek – govorio bi Penkrof ponekad Nabu. – Da li bi se začudio ako bi nam jednog dana uputio neku reč?

– Vere mi, ne bih! – Nab bi odgovorio. – Više me čudi što to i ne uradi, jer mu samo reč nedostaje.

– Lepo bi bilo – nastavljao je mornar – kad bi jednom već rekao: »Hajde, Penkrofe, da promenimo lule!«

– Da, velika je šteta što je od roćenja mutav! – odgovorio je Nab.

Sa septembrom je i zima konačno prošla, pa su radovi sa žarom nastavljeni.

Građenje brodića je brzo odmicalo. Bio je već potpuno opšiven i sad su mu postavljali unutrašnja rebra koja su povezivala sve delove trupa, a rebra su bila razmekšana vodenom parom, tako da su se lako povijala prema oblicima brodića.

Pošto je drveta bilo dosta, Penkrof je predložio inženjeru da trup iznutra oblože nepromočivom oplatom što bi potpuno obezbedilo čvrstinu plovila.

Siras Smit nije znao šta im priprema budućnost, pa je odobrio mornarovu zamisao da brod napravi što je moguće čvršćim.

Unutrašnja oplata i paluba su bili konačno završeni oko 15. septembra. Zapušili su šavove kučinom i osušenom morskom travom, koje su drvenim maljicama nabijali izmeću dasaka trupa, unutrašnje oplate i palube, zatim su te šavove zalili vrelim katranom koji su obilato dobijali od šumskih borova.

Unutrašnje brodićevo uređenje je bilo sasvim jednostavno. Prvo su ga opteretili radi ravnoteže teškim komadima granita uzidanih u krečnu podlogu, pa je pretega bila teška oko šest tona, Preko pretege su postavili pol kao palubu a unutrašnjost su podelili na dve kabine duž kojih su bile dve klupe koje su služile za sanduke. Podnožje katarke je podupiralo pregradu izmeću dveju kabina u koje se ulazilo kroz badže sa palube koje su bile pokrivene kapcima.

Penkrofu nije nimalo bilo teško da nađe pogodno drvo za katarku. Izabrao je mladu jelu, sasvim pravu, bez čvorova, i samo je trebalo da je u podnožju četvrtasto oteše a pri vrhu zaobli. Okovi za katarku, krmu i trup su bili grubo ali čvrsto iskovani u kovačnici u Odžacima. Najzad su poprečnice za jedra, vrh katarke, križak, motke i vesla bili gotovi u prvoj nedelji oktobra, pa su se dogovorili da će proveriti brodić ploveći uz obale ostrva da bi videli kako se ponaša na moru i u kojoj se meri mogu osloniti na njega.

Desetog oktobra je brod spušten u more. Penkrof je blistao. Posao je savršeno uspeo. Pošto su brodić, potpuno opremljen za jedrenje, na valjcima odgurali gik do mora, plima ga je nadolazeći povukla i on je zaplovio uz pljeskanje naseljenika, a naročito Penkrofovo, koji tom prilikom nije odavao ni najmanju skromnost. Uostalom, njegova je taština trebalo da nadživi dovršavanje brodića, pošto će, posle toga što ga je sagradio, i upravljati njim. Zvanje kapetana mu je bilo dodeljeno uz opštu saglasnost.

Da bi se kapetan Penkrof zadovoljio trebalo je pre svega dati ime brodiću i, pošto su dugo raspravljali o raznim predlozima, većinu glasova dobilo je ime »Bonadventura«, krsno ime čestitog mornara, što istovremeno znači »Dobra sreća«.

Čim je nadolazeća plima podigla »Bonadventuru« videlo se da savršeno tone do linije gaza i da će po svoj prilici dobro ploviti po svim vetrovima.

Uostalom, odmah će ga proveriti, još istog dana, plovidbom na pučini duž obala. Vreme je bilo lepo, povetarac svež, more dobro, naročito na južnom pribrežju, jer je vetar duvao sa severozapada već ceo čas.

– Ukrcavaj se, ukrcavaj se! – vikao je kapetan Penkrof.

Ali trebalo je doručkovati pre polaska, pa su čak smatrali da je pametno da ponesu i zalihe na brod, u slučaju da se izlet produži do večeri.

– I Sirasu Smitu se žurilo da proveri barku za koju je on napravio nacrte, iako je često prema mornarovim savetima neki deo izmenio, ali on nije imao ono poverenje koje je u brodić imao mornar, a pošto ovaj nije više govorio o odlasku na ostrvo Tabor, Siras Smit se nadao čak da je mornar od njega odustao. Vrlo bi nerado, zaista, pristao da se dva ili tri njegova druga upute daleko na ovoj, u stvari, tako maloj barci, koja nije zapremala više od petnaest tona.

U deset i po časova svi su bili na brodu, čak i Džap, čak i Top. Nab i Harbert su digli sidro koje je bilo zariveno u pesak blizu ušća Zahvalnosti, razvili su četvorouglasto jedro, Linkolnova zastava zalepršala se na vrhu katarke i »Bonadventura«, pod Penkrofovom rukom, zaplovila je ka pučini.

Da bi izašli iz zaliva Jedinstva, trebalo je prvo da imaju vetar u krmu, i mogli su da utvrde da je pod tim vetrom brzina broda zadovoljavajuća.

Pošto su zaobišli rt Olupine i Kandžin rt, Penkrof je morao da skoro nasuprot vetru ide da bi oplovio južnu obalu ostrva i posle nekoliko dužina uvideo je da »Bonadventura« može da plovi skoro uz nos vetru i da se dobro odupire zanošenju. Dobro je zaokretala sa vetrom u pramac, imala je »zalet« kako to kažu mornari i čak je dobijala u brzini pri zaokretanju.

Putnici »Bonadventure« bili su stvarno oduševljeni. Imali su sad dobar brodić koji će im, ako zatreba, biti od velike koristi, a po ovom lepom vremenu, po ovom povoljnom vetru, šetnja je bila veoma ugodna.

Penkrof se uputio na pučinu, na tri do četiri milje od obale, presecajući Balonovo pristanište. Ostrvo im se tad u celini, i u novom vidu ukazalo, sa raznolikim izgledom svog pribrežja od Kandžinog rta do Gmizavčevog predgorja, sa prednjim delovima šume, iz koje su četinari odudarali od još mladog lišća ostalog jedva napupelog drveća, a Franklinov breg se uzdizao iznad svega toga, sa vrhom koji se ponegde beleo od snega.

– Kako je lepo! – uzviknuo je Harbert.

– Da, naše je ostrvo lepo i dobro – odgovorio je Penkrof. – Volim ga kao što sam voleo svoju majku. Ono je primilo nas bedne i lišene svega, a šta sad nedostaje nama petorici, njegovoj deci koja su mu s neba pala?

– Ništa! – odgovorio je Nab – ništa kapetane!

I ovi čestiti ljudi uzviknuli su gromko tri puta »ura!«, u čast svog ostrva.

Za to vreme je Gedeon Spilet, naslonjen o podnožje katarke, crtao izgled koji mu se pružao pred očima.

Siras Smit ga je gledao ćuteći.

– Pa, gospodine Sirase, – zapitao je Penkrof – šta kažete za naš brod.

– Izgleda da se dobro ponaša – odgovorio je inženjer.

– Dobro. A šta mislite sad, da li će moći da krene na neko duže putovanje?

– Na kakvo putovanje, Penkrofe?

– Na ostrvo Tabor, na primer?

– Prijatelju, – odgovorio je Siras Smit – mislim da u neodložnom slučaju ne bi trebalo oklevati da se poverimo »Bonadventuri«, čak i za duži put; ali, vi to znate, teško bih vas pustio da krenete na ostrvo Tabor pošto vas ništa ne primorava da tamo idete.

– Čovek voli da upozna svoje susede, – odgovorio je Penkrof, koji je uporno ostajao pri svome. – Ostrvo Tabor nam je sused i to jedini. Učtivost nam nalaže da odemo bar da ga posetimo.

– Gle, đavola! – rekao je Gedeon Spilet – naš prijatelj Penkrof je osetljiv na pravila pristojnosti!

– Nisam ja osetljiv ni na šta – odvratio je mornar koga je inženjerovo protivljenje pomalo bolelo, ali nikako nije želeo da ga ožalosti.

– Pomislite, Penkrofe, – rekao je Siras Smit – da ne možete sami da idete na ostrvo Tabor.

– Jedan saputnik mi je dosta.

– Dobro – odgovorio je inženjer. – Znači izlažete naseobinu opasnosti da je lišite dvojice od pet naseljenika?

– Od šest! – odgovorio je Penkrof. – Zaboravljate Džapa.

– Sedam! – dodao je Nab. – I Top vredi koliko i drugi.

– Nema nikakve opasnosti, gospodine Sirase! – nastavio je Penkrof.

– Može biti, Penkrofe, ali, ponavljam vam, to znači bez potrebe izlagati se opasnosti.

Tvrdoglavi mornar nije odgovorio i prekinuo je razgovor, čvrsto rešen da ga nastavi. Ali nije ni slutio da će mu jedna neprijatnost priteći u pomoć i pretvoriti u čovečansku dužnost ono što je najzad bio samo jedan ćef, koji je ipak bio sporan.

Pošto je plovila po pučini »Bonadventura« se približila obali idući ka Balonovom pristaništu. Bilo je važno da provere prolaze izmeću peščanih sprudova i stenovitih grebena da bi ih po potrebi obeležili plovcima, pošto je ta mala uvala trebalo da bude brodićevo matično pristanište.

Bili su još na samo pola milje od obale i trebalo je vrludati da bi plovili uz vetar. Brzina »Bonadventure« je bila vrlo umerena, pošto je breg delimično zadržavao povetarac, te je ovaj jedva nadimao jedra, a ravno kao ogledalo more bi se nabiralo tek na dašak iznenadnih vetrića koji su ćudljivo nailazili.

Harbert je bio na pramcu da bi ukazivao na put kroz prolaze, kad je odjednom viknuo:

– Nalegni uz vetar, Penkrofe, uz vetar!

– Šta je? – odgovorio je mornar ustajući. – Stena?

– Ne… čekaj, – rekao je Harbert – ne vidim dobro… zategni još malo… dobro… malo popusti…

Govoreći to Harbert je polegao duž ograde, brzo zaronio rukom u vodu i uspravio se govoreći:

– Boca!

Držao je u ruci zatvorenu bocu koju je podigao na nekoliko dužina od obale.

Siras Smit je uzeo bocu. Ne govoreći ni reči, izvadio je čep i izvukao vlažnu hartiju na kojoj su pisale ove reči:

Brodolomnik… Ostrvo Tabor: 153 duž. 3711’ j. šir.

GLAVA XIII

POLAZAK JE REŠEN. – PRETPOSTAVKE. – PRIPREME. – TRI PUTNIKA. – PRVA HOR. – DRUGA NOĆ. – OSTRVO TABOR. – TRAGANJE PO ŽALU. – TRAGANJE U ŠUMI. – NIKOGA. – ŽIVOTINJE. – BILJKE. – PUSTA ZGRADA.

– Brodolomnik! – uzviknuo je Penkrof – napušten na nekoliko stotina milja od nas na tom ostrvu Tabor. Ah, gospodine Sirase, sad se više nećete protiviti mome putu.

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – i poći ćete što pre budete mogli.

– Već sutra?

– Već sutra.

Inženjer je držao u ruci hartiju koju je izvadio iz boce. Razmišljao je nekoliko trenutaka zatim će, nastavljajući:

– Iz ovog dokumenta, prijatelji, – rekao je – po načinu kako je sročen, pre svega treba zaključiti ovo: prvo da je brodolomnik na ostrvu Tabor čovek koji ima dovoljno pomorskog znanja, pošto daje geografsku širinu i dužinu ostrva, koje se poklapaju sa onima koje smo mi utvrdili i to do u minut približno; drugo, da je on Englez ili Amerikanac, pošto je dokumenat napisan na engleskom.

– To je sasvim logično, – odgovorio je Gedeon Spilet – a prisustvo tog brodolomnika objašnjava stizanje sanduka do obale ostrva. Bio je brodolom, pošto postoji brodolomnik. A što se njega tiče, ma ko on bio, sreća je za njega što je Penkrofu palo na pamet da sagradi ovaj brodić i da ga baš danas proveri, jer samo dan kasnije i boca se mogla razbiti o podvodne stene.

– Zaista, – rekao je Harbert – to je srećna okolnost što je »Bonadventura« prošla ovuda, baš kad je ova boca još plovila.

– Zar vam se to ne čini čudno? – upitao je Siras Smit Penkrofa.

– To mi izgleda prosto srećno – odgovorio je mornar. – A zar vi vidite nešto neobično u tome, gospodine Sirase? Boca je nekud morala otići, a zašto ne bi ovamo isto kao i na drugu stranu?

– Možda ste u pravu, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – a međutim…

– Ali, – primetio je Harbert – ništa ne dokazuje da ta boca već odavno plovi po moru.

– Ništa, – odgovorio je Gedeon Spilet – i čak izgleda da je dokumenat nedavno napisan. Šta vi mislite o tome, Sirase?

– To je teško proveriti, a, uostalom, to ćemo saznati – odgovorio je Siras Smit.

Za vreme tog razgovora Penkrof nije ostao skrštenih ruku. Skrenuo je od kopna i »Bonadventura« je sa svim razvijenim jedrima brzo jurila prema Kandžinom rtu. Svako je mislio o brodolomniku na ostrvu Taboru. Da li je još bilo vremena da ga spasu? Veliki je to događaj bio u životu naseljenika. I sami su bili samo brodolomnici, ali mogli su se plašiti da neko drugi nije imao njihovu sreću, pa im je dužnost bila da priteknu nevoljniku u pomoć.

Obišli su Kandžin rt i »Bonadventura« se ukotvila oko četiri časa na ušću Zahvalnosti.

Još iste večeri su sve pojedinosti novog pohoda bile utvrđene. Izgledalo je umesno da Penkrof i Harbert, koji su znali da upravljaju barkom, sami pođu na taj put. Ako pođu sutra, 11. oktobra, moći će 13. u toku dana da stignu, jer je sa vetrom koji je sad duvao bilo dovoljno četrdeset osam časova za tu plovidbu od sto pedeset milja. Jedan dan na ostrvu, tri ili četiri dana za povratak, mogli su dakle računati da će 17. biti ponovo na Linkolnovom ostrvu. Vreme je bilo lepo, barometar se bez promene podizao, vetar kao da je bio ustaljen, svi su dakle izgledi bili povoljni za ove čestite ljude koje je čovečanska dužnost vukla daleko od njihovog ostrva.

Stoga je dakle bilo rešeno da će Siras Smit, Nab i Gedeon Spilet ostati u Granitnom dvorcu, ali se pojavio jedan zahtev, pa su Gedeonu Spiletu dozvolili da učestvuje u putovanju, jer on uopšte nije zaboravljao svoj zanat dopisnika »Njujork Heralda«, pa je izjavio da će radije plivajući otići no što će propustiti ovakvu priliku.

U toku večeri su na »Bonadventuru« preneli nešto posteljnih stvari, sudove, oružje, municiju, kompas, hranu za osam dana i pošto su taj posao brzo obavili, naseljenici su se vratili u Granitni dvorac.

Sutra ujutro, u pet časova, oprostili su se uzbuđeni i jedni i drugi, pa Penkrof okrenuvši jedra ka vetru, uputio se prema Kandžinom rtu koji je morao da oplovi da bi posle pravo krenuo put jugozapada.

»Bonadventura« je bila već na četvrt milje od obale kad su njeni putnici videli na visini iznad Granitnog dvorca dva čoveka kako im mašu za zbogom. Bili su to Siras Smit i Nab.

– Naši prijatelji, – uzviknuo je Gedeon Spilet – ovo nam je prvi rastanak za petnaest meseci!…

Penkrof, novinar i Harbert mahnuli su poslednji put i Granitni dvorac je uskoro iščezao iza visokih stena na rtu.

U toku prvih jutarnjih časova »Bonadventura« je stalno bila na dogledu južne obale Linkolnovog ostrva, koje je uskoro izgledalo samo kao zelena leja iz koje je štrčao Franklinov breg. Uzvišenja, umanjena udaljenošću, nisu izgledom mogla da privuku brodove uz ostrvsko pribrežje. Oko jedan čas po podne oplovili su Gmizavčevo predgorje, ali na daljini od deset milja, a tri časa posle toga ostrvo je iščezlo sa vidika.

»Bonadventura« se odlično ponašala. Lako se pela uz visoke talase i brzo je odmicala. Penkrof je razvio gornje prednje trouglo jedro, pa je pod punim vetrom plovio u pravoj liniji, koju je prema kompasu određivao.

S vremena na vreme, Harbert ga je smenjivao za krmom, a dečakova ruka je bila tako pouzdana da mornar nije mogao da mu prebaci ni najmanje odstupanje. Gedeon Spilet je razgovarao i sa jednim i sa drugim a, po potrebi, pomagao je i oko užadi. Penkrof je bio zadovoljan svojom posadom i obećavao »piće« za nagradu.

Predveče, u sumrak po zalasku, pojavio se mesečev srp, koji će dostići prvu četvrt tek 16. oktobra, i brzo se ugasio. Noć je bila mračna, ali vrlo zvezdana, i to je najavljivalo još jedan lep dan za sutra.

Penkrof je iz opreznosti smanjio gornje jedro, jer nije hteo da se izlaže opasnosti da ga sa raširenim jedrom na vrhu katarke iznenadi neki nalet vetra. Možda je to bila preterana predostrožnost u tako tihoj noći, ali Penkrof je bio oprezan mornar i zato ga čovek nije mogao kuditi.

Novinar je spavao jedan deo noći. Penkrof i Harbert su se smenjivali svaka dva časa na krmi. Mornar se uzdao u Harberta kao u sebe samog a to su poverenje opravdavale hladnokrvnost k pribranost dečakova. Penkrof bi mu označio pravac kao kapetan svom krmaru i Harbert ne bi dozvolio da »Bonadventura« i za dlaku skrene.

Noć je prošla dobro a tako je i dan 12. oktobra protekao. Tačno su se pridržavali jugozapadnog pravca tokom celog dana i, ukoliko »Bonadventuru« ne bi zanela neka nepoznata struja, morali su da pristanu baš uz ostrvo Tabor. A more kojim je brodić plovio bilo je potpuno pusto.

– A ipak, – primetio je Harbert – sad je doba kad se kitolovci obično upućuju ka južnom delu Tihog okeana. Zaista, rekar bih da nema napuštenijeg mora no što je ovo.

– Pa i nije baš tako pusto! – odgovorio je Penkrof.

– Kako to mislite? – upitao je reporter.

– Pa mi smo tu. Zar vi naš brod smatrate za olupinu a naše ličnosti za proste pliskavice?

I Penkrof se smejao na svoju šalu.

Uveče su odoka ocenili da je »Bonadventura« prešla rastojanje od sto dvadeset milja od svog polaska sa Linkolnovog ostrva, znači za trideset šest časova, što je značilo brzinu od tri milje i jednu trećinu na čas. Vetar je bio slab i stalno je opadao. Pa ipak su se mogli nadati da će sutra u svanuće, ako su procena i pravac bili dobri, ugledati ostrvo Tabor.

Zato ni Gedeon Spilet, ni Harbert, ni Penkrof nisu spavali te noći izmeću 12. i 13. oktobra. Nisu mogli da se otmu velikom uzbuđenju u očekivanju sutrašnjeg dana. Bilo je toliko neizvesnosti u pothvatu koji su preduzeli. Da li su bili blizu ostrva Tabora? Da li je na ostrvu još živeo taj brodolomnik kome su krenuli u pomoć? Ko je bio taj čovek? Neće li njegovo prisustvo uneti neki nemir u malu naseobinu, dosad tako jedinstvenu? Hoće li pristati, uostalom, da zameni svoju tamnicu za jednu drugu? Sva su ih ta pitanja, koja će se verovatno sutra rešiti, zaokupljala i držala budnim, pa su pri prvim belinama zore jedan za drugim upirali poglede u sve tačke zapadnog vidika.

– Zemlja! – uzviknuo je Penkrof oko šest časova ujutro.

I kako je bilo neprihvatljivo da se Penkrof prevario, bilo je očigledno da je zemlja tu. Pa možete da zamislite radost male posade »Bonadventure«, za nekoliko časova biće uz pribrežje ostrva.

Ostrvo Tabor, nekakva niska obala jedva je virila iznad talasa, nije bilo udaljeno više od petnaest milja. Upravili su kljun »Bonadventure«, koji je bio nešto južnije, ka ostrvu, i kako se sunce uzdizalo na istoku tako su se tu i tamo ukazivali brežuljci.

– To je mnogo manje ostrvce od Linkolnovog ostrva, – primetio je Harbert – i verovatno je kao i naše postalo nekim uzdizanjem morskog dna.

U jedanaest časova pre podne, »Bonadventura« je bila samo na dve milje od njega, pa se Penkrof, tražeći prolaz za pristajanje, kretao vrlo oprezno po ovoj nepoznatoj vodi.

Sad su obuhvatili pogledom celo ostrvce na kome su se izdvajale skupine zelenog kaučukovog drveća i nekoliko drugih visokih drveta sličnih onima što su rasla na Linkolnovom ostrvu. Ali, prilično neobično, nikakav se dim nije dizao koji bi pokazivao da je ostrvce nastanjeno, nigde nije bilo nikakvog znaka na obali!

Međutim, dokumenat je bio izričan: tu je bio jedan brodolomnik i taj brodolomnik mora da je motrio!

Ipak se »Bonadventura« upustila kroz dosta ćudljive prolaze između podvodnih stena, i Penkrof je krajnje pažljivo osmatrao i najmanje krivine. Postavio je Harberta za krmu i stojeći na pramcu ispitivao je vodu, spreman da skupi jedro čiji je konopac držao u ruci. Gedeon Spilet je sa dvogledom na očima pregledao celu obalu, ali ništa nije opazio.

Najzad, oko podne, »Bonadventura« je svojom kobilicom zaribala u peščano žalo. Bacili su kotvu, skupili jedra i posada malog broda se iskrcala.

Nije bilo sumnje da je to zaista ostrvo Tabor, pošto i po najnovijim kartama nije bilo drugog ostrva u tom delu Tihog okeana između Novog Zelanda i američke obale.

Čvrsto su privezali brodić da oseka ne može da ga povuče, zatim su se Penkrof i njegova dva druga, pošto su se dobro naoružali, popeli na obalu da bi stigli do nekog kupastog uzvišenja od dvesta pedeset do trista stopa, koje se uzdizalo na jedno pola milje odatle.

– Sa vrha tog brežuljka – rekao je Gedeon Spilet – moći ćemo verovatno da dobijemo opštu sliku ostrvceta, što će nam olakšati traganje.

– Znači da ćemo mi ovde uraditi ono što je gospodin Siras prvo uradio na Linkolnovom ostrvu, penjući se na Franklinov breg – rekao je Harbert.

 – Baš to, – odgovorio je novinar – i to je najbolji način.

Govoreći tako, istraživači su išli ivicom neke livade koja se završavala u samom podnožju kupastog brežuljka. Jata golubova-kamenjara i morskih lasta, sličnih onima na Linkolnovom ostrvu, uzletala su pred njima. Iz šume, koja se pružala levo od livade, čuli su šuštanje grmlja i nazirali pomeranje trave što je označavalo prisustvo vrlo plašljivih životinja, ali još se ni po čemu nije moglo videti da je ostrvce nastanjeno.

Kad su stigli do podnožja brežuljka, Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet su se očas uspeli na njegov vrh i pogledom su preletali vidik na sve strane.

Naravno da su bili na ostrvcetu, koje nije imalo više od šest milja u obimu, čija je ivica bila nedovoljno izreckana rtovima i predgorjima, slabo prosečena uvalama i zatonima, pa je ono imalo oblik izduženog jajeta. Svud okolo pružalo se more potpuno pusto sve do linije neba. Nije bilo ni kopna ni jedra na vidiku.

To ostrvce, pošumljeno na celoj površini, nije imalo onu raznolikost u izgledu kao Linkolnovo ostrvo, golo i divlje u jednom delu ali plodno i bogato na drugom. Ovde je to bilo jednolična masa zelenila iznad koje su se uzdizala dva ili tri oniska brežuljka. Preko izduženog ostrvceta koso je tekao potok kroz široku livadu i uskim ušćem ulivao se u more na zapadnoj obali.

– Ostrvce je skučeno – rekao je Harbert.

– Da, – odgovorio je Penkrof – bilo bi nešto malo za nas.

– A uz to, – odgovorio je novinar – izgleda nenastanjeno.

– Zaista, – dodao je Harbert – ništa ne odaje prisustvo čoveka.

– Da siđemo, – rekao je Penkrof – i da potražimo.

Mornar i njegova dva druga su se vratili na obalu do mesta gde su ostavili »Bonadventuru«. Rešili su da pešice obiđu ostrvo pre no što zađu u unutrašnjost, tako da nijedna tačka ne izmakne njihovim ispitivanjima.

Bilo je lako ići uz obalu i samo su je na nekoliko mesta velike stene presecale pa ih nije bilo teško zaobići. Istraživači su silazili prema jugu nagoneći u bekstvo jata vodenih ptica i krda foka, koje su se bacale u more čim bi ih izdaleka opazile.

– Ove životinje – primetio je novinar i ne vide sad prvi put ljude. One ih se plaše, znači da ih poznaju.

Jedan čas posle polaska sva trojica su stigla na južni ostrvcetov kraj koji se završavao oštrim rtom, pa su odatle krenuli ka severu duž zapadne obale, opet peščane i stenovite, oivičene gustom šumom u pozadini.

Nigde nije bilo ni traga nekom prebivalištu, nigde otiska ljudskog stopala po celom obimu ostrvceta, koje su potpuno obišli za četiri časa hoda.

To je bilo u najmanju ruku vrlo čudno i morali su da pomisle da ostrvo Tabor nije, ili nije više, nastanjeno. Možda je najzad onaj dokumenat bio star nekoliko meseci ili nekoliko godina, pa je u tom slučaju bilo mogućno da se brodolomnik vratio u svoju zemlju ili da je umro od bede.

Praveći manje ili više prihvatljive pretpostavke, Penkrof, Gedeon Spilet i Harbert obedovali su na brzinu na »Bonadventuri« da bi nastavili svoj pohod i produžili ga do mraka.

To su i učinili u pet časova po podne, kad su zašli u šumu.

Mnoge su životinje bežale kad bi im se oni približili i uglavnom, moglo bi se reći i jedino, bile su to koze i svinje koje su, što je bilo lako utvrditi, pripadale evropskim vrstama. Verovatno ih je neki kitolovac iskrcao na ostrvo gde su se brzo razmnožile. Harbert se zarekao da od njih uhvati jedan ili dva para živih, da bi ih odneo na Linkolnovo ostrvo.

Nije više bilo sumnje da su ljudi, ko zna u koje doba, posetili ovo ostrvce. I to je bilo utoliko očiglednije kad su se kroz šumu ukazale prosečene staze, sekirom oborena stabla, i svuda obeležje ljudskog rada; ali ta su drveta trunula i bila su već godinama oborena, zarezi sekire su bili obrasli mahovinom, a visoka i česta trava je rasla po stazama koje su se mučno raspoznavale.

– Ali – rekao je Gedeon Spilet – to dokazuje ne samo da su se ljudi iskrcali na ovo ostrvce, već da su tu i stanovali neko vreme. A sad, ko su bili ti ljudi? Koliko ih je bilo? Koliko ih je ostalo.

– Dokumenat – rekao je Harbert – govori samo o jednom brodolomniku.

– Pa lepo, ako je još na ostrvu – odgovorio je Penkrof – nemoguće je da ga ne nađemo.

I produžili su istraživanje. Mornar i njegovi drugovi su prirodno pošli putem koji je ukoso presecao ostrvce i tako su išli duž potoka koji je tekao ka moru.

Ako su životinje evropskog porekla i neki tragovi rada ljudske ruke neopozivo ukazivali da je čovek već bio na ovom ostrvu, i nekoliko primeraka biljnog carstva su to isto dokazivali. Na izvesnim mestima, usred proplanka, bilo je vidljivo da je zemlja bila zasađena povrćem u verovatno dosta davno doba.

Koliko se zato Harbert obradovao kad je poznao krompir, ciguru, zelje, šargarepu, kupus i repu, jer je bilo dovoljno samo uzbrati seme, pa da se obogati tle Linkolnovog ostrva.

– Lepo i krasno! – odgovorio je Penkrof. – To će biti sladak posao za Naba i za nas. Ako dakle ne nađemo brodolomnike, bar naše putovanje neće biti uzaludno, jer smo ovim nagrađeni.

– Nesumnjivo, – odgovorio je Gedeon Spilet – ali kad vidim u kakvom su stanju ovi nasadi, onda možemo da se bojimo da ostrvce već odavno nije više nastanjeno.

– Zaista, – odgovorio je Harbert – jedan stanovnik, ma ko on bio, ne bi zapustio ovako važne biljke.

– Da, – rekao je Penkrof – taj brodolomnik je otišao. To se može pretpostaviti…

– Treba znači prihvatiti da je dokumenat već vrlo star.

– Očigledno.

– I da je ona boca stigla do Linkolnovog ostrva tek pošto je dugo plovila morem?

– Što da ne? – odgovorio je Penkrof. – Ali evo spušta se noć, – dodao je – i mislim da je bolje da prekinemo traganje.

– Vratimo se na brod a sutra ćemo ponovo početi – rekao je novinar.

To je bilo najpametnije i taj su savet taman hteli da prihvate, kad je Harbert uzviknuo, pokazujući neku nejasnu gomilu izmeću drveća:

– Zgrada!

Sva trojica su se odmah uputila ka pokazanoj zgradi. Kroz sumrak su mogli samo da vide da je sagrađena od dasaka i pokrivena debelim katranisanim platnom.

Penkrof je gurnuo poluzatvorena vrata i brzim korakom ušao… Zgrada je bila prazna!

GLAVA XIV

PREGLEDANJE. – HOR. – NEKOLIKO SLOVA. – NASTAVAK TRAGANJA. – BILJKE I ŽIVOTINJE. – HARBERT U VELIKOJ OPASNOSTI. – NA BRODU. – POLAZAK. – PRAVO VREME. – ISKRA NAGONA. – IZGUBLJENI NA MORU. – U PRAVI ČAS UPALJENA VATRA.

Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet su ostali ćuteći u mraku.

Penkrof je zovnuo snažnim glasom.

Nije bilo odgovora.

Mornar je onda kresnuo kresivom i upalio jednu grančicu. Ta svetlost je za trenutak obasjala malu odaju koja je izgledala potpuno napuštena. U dnu je bilo ognjište grubo napravljeno, sa nešto hladnog pepela i naramkom suvih drva. Penkrof je bacio među njih upaljenu grančicu, i drvo je zaplamtelo jakom svetlošću.

Mornar i njegova dva druga su onda opazila jedan krevet u neredu čija su vlažna i požutela ćebad dokazivala da se već odavno niko njima nije služio. U jednom uglu na ognjištu bila su dva zarđala čajnika i prevrnut lonac; jedan orman sa nešto upola ubuđalog mornarskog odela; na stolu kalajisani pribor za jelo i biblija nagrizena vlagom; u jednom uglu nešto alata, lopata, budak, pijuk, dve lovačke puške, od kojih jedna slomljena, na jednoj dasci koja je služila kao polica još nenačeto burence baruta, burence sačme i nekoliko kutija kapisli; sve pokriveno debelim slojem prašine, koja se tu možda godinama skupljala.

– Nema nikoga – rekao je novinar.

– Nikoga – odgovorio je Penkrof.

– Već odavno niko u ovoj sobi nije živeo – primetio je Harbert.

– Da, veoma davno – odgovorio je novinar.

– Gospodine Spilete, – rekao je tada Penkrof – umesto da se vraćamo na brod, ja mislim da je bolje da provedemo noć u ovoj zgradi.

– Imate pravo, Penkrofe, – odgovorio je Gedeon Spilet – a ako se vlasnik vrati, pa lepo, možda neće jadikovati što smo mu zauzeli mesto.

– Neće se vratiti – rekao je mornar odmahujući glavom.

– Mislite da je napustio ostrvo? – upitao je novinar.

– Da je napustio ostrvo poneo bi svoje oružje i alat – odgovorio je Penkrof. – Sami znate koliku cenu brodolomnici pridaju tim stvarima koje su poslednji ostaci brodolomnika. Ne, ne! – ponovio je mornar ubeđenim glasom – nije on napustio ostrvo. Da se spasao na čamcu koji je sam napravio, još manje bi ostavio ove preko potrebne stvari. Ne, on je na ostrvu.

– Živ? – upitao je Harbert.

– Živ ili mrtav. Ali ako je mrtav nije sam sebe sahranio, pretpostavljam, – odgovorio je Penkrof – i naći ćemo bar njegove ostatke!

Tako su se dogovorili da prenoće u napuštenoj zgradi a zaliha drva koja se nalazila u jednom uglu dozvoliće im da je dovoljno zagreju. Pošto su zatvorili vrata, Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet su seli na jednu klupu, i ostali na njoj, razgovarajući malo, ali razmišljajući mnogo. Bili su u takvom duševnom stanju da su sve mogli da pretpostave, kao i sve da očekuju i željno su osluškivali spoljne šumove. Da su se iznenada vrata otvorila n da se čovek pojavio pred njima, ne bi se mnogo iznenadili, uprkos opštoj napuštenosti ovog stana i ruke su im bile spremne da stegnu ruke tog čoveka, tog brodolomnika, tog nepoznatog prijatelja koga su prijatelji očekivali.

Ali nikakav se šum nije čuo, vrata se nisu otvorila i časovi su tako prolazili.

Koliko je ta noć bila duga za mornara i njegova dva druga! Jedino je Harbert spavao jedno dva časa, jer se u njegovom dobu oseća potreba za snom.

Svanuo je dan. Penkrof i drugovi su odmah počeli da pregledaju zgradu.

Bila je sagrađena na zaista zgodnom mestu, iza malog brežuljka, u hladu nekoliko divnih kaučukovih drveta. Ispred pročelja, a kroz drveće, sekirom je bila napravljena čistina koja je dozvoljavala da se pogled pruža do mora. Mali travnjak, okružen drvenom ogradom koja se rušila, vodio je do obale, a levo je bilo ušće potoka.

Zgrada je bila sagrađena od dasaka i lako je bilo videti da su daske bile od trupa i palube nekog broda. Verovatno je neki onesposobljen brod bio bačen na obalu ostrva, i da se bar jedan čovek od posade bio spasao i taj čovek je od ostataka broda, imajući alat na raspolaganju, sagradio ovaj stan.

To je bilo još očiglednije kad je Gedeon Spilet, pošto je obišao zgradu, video na jednoj dasci, verovatno jednoj sa kljuna postradalog broda, ova već upola izbrisana slova:

BR. TAN.. A

– »Britanija«! – uzviknuo je Penkrof, koga je novinar pozvao – to je često ime broda i ne bih mogao reći da li je ovaj bio engleski ili američki!

– Nije ni važno, Penkrofe!

– Nije važno, doista, – odgovorio je mornar – a preživelog člana posade, ako je još živ, mi ćemo spasti, ma kojoj zemlji pripadao. Ali pre no što opet krenemo u istraživanje, prvo da se vratimo na »Bonadventuru«.

Penkrofa je spopala zbog brodića nekakva uznemirenost. Ako je ostrvo nastanjeno i ako se neki stanovnik dočepao… Ali i sam je slegao ramenima na tu pretpostavku.

Ipak mornaru nije bilo krivo da ode da doručkuje na brodu. Put, ceo uostalom prosečen, nije bio dug, jedva jednu milju. Ponovo su dakle krenuli, ispitujući pogledom šumu i čestar kroz koje su stotine koza i svinja bežale.

Dvadeset minuta pošto su napustili kuću, Penkrof i njegovi drugovi su opet ugledali istočnu obalu ostrva i »Bonadventuru« pričvršćenu sidrom koje se duboko zarilo u pesak.

Penkrof nije mogao da zadrži uzdah olakšanja. Na kraju krajeva, ovaj brod je bio njegovo dete, a očevi imaju pravo da se često bezrazložno brinu.

U stvari, bilo je vrlo verovatno da je jedini stanovnik ostrvceta nastradao. Zato su Penkrof i njegovi drugovi više tražili tragove mrtvog nego živog čoveka. Ali im je traganje bilo uzaludno i polovinu dana su uzaludno pretraživali guste šume koje su prekrivale ostrvce. Morali su onda da prihvate da, ako je umro, od brodolomnikovog leša nije sad ostalo ni traga i da ga je verovatno neka zver prožderala do poslednje koščice.

– Sutra ćemo u svanuće krenuti natrag – rekao je Penkrof dvojici svojih drugova, kad su oko dva časa po podne legli u hlad borovog šumarka da se malo odmore.

– Mislim da možemo bez zazora – dodao je Harbert – da ponesemo pribor koji je pripadao brodolomniku.

– I ja to mislim, – odgovorio je Gedeon Spilet – a ovo oružje i alat će upotpuniti opremu Granitnog dvorca. Ako se ne varam, zaliha baruta i olova je znatna.

– Da, – odgovorio je Penkrof – ali ne treba da zaboravimo da uhvatimo neki par ovih svinja, kojih nema na Linkolnovom ostrvu…

– I da pokupimo seme, – dodao je Harbert – koje će nam dati svakojako povrće sa starog i novog kontinenta.

– Onda bi možda bilo zgodno – rekao je novinar – da ostanemo dan duže na Taboru, pa bismo pokupili sve što nam može biti korisno.

– Ne, gospodine Spilete, – odgovorio je Penkrof – molio bih vas da pođemo već sutra u svanuće. Čini mi se da će se vetar pretvoriti u zapadni, i pošto smo imali povoljan vetar za dolazak imaćemo povoljan vetar i za odlazak.

– Onda ne gubimo vreme! – rekao je Harbert ustajući.

– Ne gubimo vreme! – odvratio je Penkrof. – Harberte, vi se postarajte da skupite seme koje bolje poznajete nego mi. Za to vreme gospodin Spilet i ja ćemo krenuti u lov na svinje i nadam se da ćemo ih čak i bez Topa nekoliko uhvati.

Harbert je onda krenuo stazom koja će ga dovesti do obraćenog dela ostrva, dok su mornar i novinar ponovo zašli u šumu.

Mnogi primerci svinjske rase su ispred njih pobegli i te neobično okretne životinje kao da nisu bile raspoložene da dopuste približavanje. Međutim, posle pola časa progonjenja lovci su taman uspeli da se dočepaju jednog para koji se ubrložio u gustom čestaru, kad su na nekoliko stotina koraka na severu ostrvca odjeknuli krici. Sa tim kricima se mešalo užasno režanje u kome nije bilo ničega ljudskog.

Penkrof i Gedeon Spilet su se uspravili, a svinje su iskoristivši njihov pokret pobegle, baš u času kad je mornar spremao užad da ih veže.

– To je Harbertov glas! – rekao je novinar.

– Hajdemo brzo! – uzviknuo je Penkrof.

I mornar i Gedeon Spilet pojurili su koliko ih noge nose prema mestu odakle su se čuli ti krici.

Dobro su učinili što su se požurili, jer su na okuci staze, blizu jednog proplanka, videli kako je dečaka neko divlje biće oborilo na zemlju, nesumnjivo divovski majmun, i samo što ga nije smlavilo.

Za tili čas, Penkrof i Gedeon Spilet bacili su se na čudovište, oborili sad njega na zemlju, otrgli mu Harberta a njega čvrsto stegli. Mornar je bio herkulovske snage, a i novinar je bio snažan, pa su čudovište uprkos njegovom opiranju čvrsto uvezali tako da nije moglo ni da makne.

– Nije ti ništa, Harberte? – upitao je Gedeon Spilet.

– Ne, ne!

– Ah, da te je ranio taj majmun! – uzviknuo je Penkrof.

– Ali to nije majmun! – odgovorio je Harbert.

Penkrof i Gedeon Spilet su na te reči pogledali to čudno biće koje je ležalo na zemlji.

Zaista, to nije bio majmun! Bio je to ljudski stvor, bio je to čovek! Ali kakav čovek! Divljak, u najstrašnijem značenju te reči, i utoliko užasniji što je izgledalo da je dospeo do najnižeg stupnja poživinčenja.

Nakostrešena kosa, zamršena brada koja mu je dosezala do grudi, telo skoro golo, izuzev ućebane rite oko bedara, unezverene oči, ogromne šake s preterano dugim noktima, tamne puti kao mahagoni, stopala otvrdnula kao da su rožnata: tako je izgledalo bedno stvorenje koje je ipak trebalo nazvati čovekom! Ali moglo je zaista s pravom da se pita, da li je u tom telu još postojala duša ili je u njemu ostao jedino surovi nagon životinje.

– Jeste li uvereni da je ovo čovek ili da je to bio? – upitao je Penkrof novinara.

– Avaj, u to nema sumnje! – odgovorio je ovaj.

– Znači da je to brodolomnik? – rekao je Harbert.

– Da, – odgovorio je Gedeon Spilet – ali nesrećnik nema više ničeg ljudskog.

Novinar je govorio istinu. Bilo je očigledno da ga je, ako je brodolomnik ikad bio uglađeno biće, usamljenost pretvorila u divljaka, i možda još gore, u pravu zver. Hrapavi krici su mu izlazili iz grla, kroz zube koji su bili kao u mesoždera, stvoreni da mlave samo živo meso. Pamćenje ga je zacelo odavno napustilo i verovatno već veoma dugo nije znao više da se služi svojim alatom, oružjem, nije više umeo ni da zapali vatru! Videlo se da je hitar, gibak, ali da su se sve ove telesne odlike razvile u njemu na štetu duhovnih sposobnosti.

Gedeon Spilet mu se obratio. Izgledalo je da ne razume, čak i da ne čuje. A međutim kad ga je dobro pogledao u oči, novinaru se učinilo da mu se razum nije potpuno ugasio.

U međuvremenu, zarobljenik se nije branio i nije pokušavao da pokida veze. Da ga nije porazilo prisustvo tih ljudi kojima je nekad bio bližnji? Da li mu u nekom kutku mozga nije blesnulo neko tanano sećanje koje ga je opet vraćalo čovečanstvu? Da je slobodan da li bi pokušao da pobegne ili bi ostao? To nisu znali, ali to nisu ni proveravali, pa pošto je posmatrao nesrećnika krajnje pažljivo, Gedeon Spilet je rekao:

– Ma ko on bio, sad ili ranije, i ma šta od njega postalo, naša je dužnost da ga povedemo na Linkolnovo ostrvo.

– Da, da! – odgovorio je Harbert – i možda ćemo moći negom da probudimo u njemu neku iskru razuma!

– Duh ne zamire – rekao je novinar – i bilo bi veliko zadovoljstvo otrgnuti ovo stvorenje od životinjske otupelosti.

Penkrof je sumnjičavo vrteo glavom.

– U svakom slučaju to treba pokušati, – odgovorio je novinar – i to nam čovečnost nalaže.

To je zaista bila njihova dužnost prosvećenih i plemenitih ljudi. Sva trojica su to shvatila i znali su dobro da će Siras Smit odobriti njihov postupak.

– Hoćemo li ga ostaviti vezanog? – upitao je mornar.

– Možda bi hodao, ako mu odvežemo noge? – rekao je Harbert.

– Da pokušamo! – odgovorio je Penkrof.

Razvezali su užad koja su sputavala zarobljenikove noge, ali su mu ruke ostale čvrsto vezane. On je sam ustao i nije pokazao nikakvu želju da pobegne. Njegove tupe oči upirale su oštar pogled na tri čoveka koji su išli pored njega, i ni po čemu se nije moglo videti da se sećao da je njihov bližnji ili da je bar to bio. Neprekidno zviždanje mu je izlazilo iz usta, izgled mu je bio divlji, ali nije pokušavao da se opire.

Po novinarovom savetu nesrećnika su vratili njegovoj kući. Možda će kad ugleda stvari koje su mu pripadale to proizvesti neki utisak na njega! Možda je dovoljna samo iskra da mu probudi zamračenu misao, da mu oživi njegovu ugašenu dušu.

Kuća nije bila daleko. Za nekoliko minuta svi su stigli, ali tu zarobljenik ništa nije raspoznao i kao da je o svemu bio izgubio svest.

Šta se moglo nagađati po tolikom stupnju otupelosti na koji je ovaj bednik dospeo sem da je bio već odavno zatočen na ostrvcetu, i da ga je, pošto je ovde razuman stigao, usamljenost dovela do ovakvog stanja?

Novinaru je onda palo na pamet da bi možda izgled vatre delovao na njega, i začas su divni plamenovi, koji čak i životinje privlače, zablistali u ognjištu.

Kao da je plamen prvo privukao nesrećnikovu pažnju ali se on uskoro povukao i njegov se besvesni pogled ugasio.

Očevidno se tu ništa nije moglo učiniti, zasad bar, sem da ga odvedu na brod, što su i učinili i tamo je ostao pod Penkrofovim nadzorom.

Harbert i Gedeon Spilet su se vratili na ostrvce da bi tu dovršili poslove i posle nekoliko časova vratili su se na obalu noseći pribor i oružje, nabrano seme povrća, nešto divljači i dva para svinja. Sve su to ukrcali, i »Bonadventura« je bila spremna da digne sidro čim se sutra ujutro oseti plima.

Zarobljenika su smestili u prednju kabinu i on je tu ostao u isti mah miran, tih, nem i gluv.

Penkrof mu je ponudio da jede, ali on je odgurnuo pečeno meso koje su mu nudili i koje mu verovatno nije odgovaralo. I, zbilja, kad mu je mornar pokazao jednu patku koju je Harbert ubio, on se na nju bacio sa životinjskom pohlepom i za tren ju je požderao.

– Mislite li da će mu se razum povratiti? – upitao je Penkrof vrteći glavom.

– Možda, – odgovorio je novinar – nije nemoguće da će naša nega da deluje naposletku na njega, jer ga je usamljenost napravila ovim što jeste, a odsad više neće biti sam.

– Jadni čovek je verovatno već dugo u ovakvom stanju! – rekao je Harbert.

– Možda! – odgovorio je Gedeon Spilet.

– Koliko bi mogao da ima godina? – upitao je dečak.

– To je teško reći, – odgovorio je novinar – jer mu se crte lica ne vide pod gustom bradom kojom je obraslo, ali nije više mlad i pretpostavljam da mora imati bar pedeset godina.

– Jeste li primetili, gospodine Spilete, koliko su mu oči duboko uvučene ispod obrva? – upitao je dečak.

– Da, Harberte, ali dodajem da su ljudskije no što bi čovek bio sklon da pretpostavi prema njegovom izgledu.

– Najzad, videćemo, – odgovorio je Penkrof – i baš sam radoznao da čujem šta će da kaže gospodin Smit o našem divljaku. Krenuli smo da tražimo ljudsko stvorenje a dovodimo mu čudovište! Najzad, svako čini ono što može!

Noć je prošla i nisu znali da li je zarobljenik spavao ili nije, ali u svakom slučaju, mada je bio odvezan, nije se ni mrdnuo. Bio je kao one zveri koje prvi časovi zatočeništva utuku, no koje bes obuzima tek kasnije.

Sutradan, u svitanje, 15. oktobra, nastupila je promena vremena što je Penkrof predvideo. Vetar je bio severozapadni i povoljan za povratak »Bonadventure«, ali je istovremeno postao jači pa će plovidba zbog toga biti teža.

Kotvu su digli u pet časova ujutro. Penkrof je smanjio veliko jedro i uzeo pravac istok-severoistok tako da bi jedrio pravo ka Linkolnovom ostrvu.

Prvi dan putovanja nije bio nikakvim događajem obeležen. Zarobljenik je ostao miran u prednjoj kabini a pošto je nekad bio mornar, kao da je morsko putovanje nekako blagotvorno delovalo na njega. Da li mu se u pamćenje vraćala neka uspomena na njegov raniji zanat. U svakom slučaju, ponašao se mirno, više iznenađen nego utučen.

Sutradan, 16. oktobra, vetar je postao mnogo jači pretvarajući se sve više u severac i prema tome bio je manje povoljan za plovidbu »Bonadventurom«, koja je skakala po velikim talasima. Penkrof je doterao dotle da skoro plovi uz vetar i, ne govoreći ništa, počeo je da se zabrinjava zbog mora koje se silovito prelivalo preko pramca njegovog brodića. Ako se vetar ne promeni, zacelo će mu biti potrebno više vremena da stigne do Linkolnovog ostrva no što mu je trebalo za plovidbu do ostrva Tabor.

Zaista, 17. ujutro, već je prošlo četrdeset osam časova od polaska »Bonadventure« a ništa još nije ukazivalo da je u blizini ostrvo. Bilo je nemoguće, uostalom, da se pređeni put oceni odoka, jer su i pravac i brzina bili odveć neujednačeni.

Posle dvadeset četiri časa još nije bilo zemlje na vidiku. Vetar im je sad bio sasvim spreda a more užasno. Trebalo je brzo rukovati jedrima barke preko koje su preletali veliki talasi, smanjivati jedra i večito im menjati položaj, da bi krivudali na kratko. Dešavalo se čak u toku 18. oktobra da »Bonadventuru« potpuno poklopi veliki zapenušen talas i da se nisu unapred iz predostrožnosti privezali za palubu, putnici bi bili zbrisani.

Uto su Penkrof i njegovi drugovi, vrlo zauzeti odvezivanjem, dobili neočekivanu pomoć od zarobljenika koji je jurnuo kroz badžu kao da je u njemu nadvladao mornarski nagon, snažnim udarcem motke prebio je bočnu ogradu da bi voda koja je preplavila palubu što pre otekla, zatim, pošto se barka otresla vode, on je bez ijedne reči sišao u svoju kabinu.

Penkrof, Gedeon Spilet i Harbert, potpuno zaprepašćeni, pustili su ga da to uradi.

Međutim, položaj je bio težak i mornar je imao razloga da poveruje da su se izgubili na tom beskrajnom moru, bez ikakve mogućnosti da nađu put.

Noć između 18. i 19. oktobra bila je mračna i hladna. Ipak, oko jedanaest časova vetar se stišao, bura je opala i »Bonadventura«, pošto je manje potresana, dobila je veću brzinu. Uostalom, sjajno se držala na moru.

Ni Penkrof, ni Gedeon Spilet, ni Harbert nisu ni pomišljali da odspavaju makar jedan čas. Bdeli su krajnje budno, jer ili Linkolnovo ostrvo nije moglo biti daleko i videće ga u svitanje ili je »Bonadventura« nošena strujama, bila zaneta vetrom, pa bi onda bilo skoro nemoguće popraviti joj pravac.

Krajnje zabrinut, Penkrof ipak nije gubio nadu, jer je imao prekaljen duh i sedeći za krmom uporno je pokušavao da prodre taj gusti mrak koji ga je obavijao.

Oko dva časa ujutro on je odjednom ustao i viknuo:

– Vatra! Vatra!

I zaista, nekakva jaka svetlost se pojavila na dvadeset milja severoistočno. Linkolnovo ostrvo je bilo tu i ta svetlost, koju je verovatno upalio Siras Smit, pokazivala im je put kuda je trebalo ići.

Penkrof se uputio suviše prema severu, pa je sad promenio pravac i krenuo prema toj vatri koja je blistala na vidiku kao velika zvezda.

GLAVA XV

POVRATAK. – RASPRAVLJANJE. – SIRAS SMIT I NEPOZNATI. – BALONOVO PRISTANIŠTE. – TREĆA ŽETVA. – INŽENJEROVO ZALAGANJE. – UZBUDLJIVO ISKUSTVO. – NEKOLIKO SUZA JE POTEKLO.

Sutradan, 20. oktobra, u sedam časova ujutro posle četiri dana putovanja, »Bonadventura« se polako nasukala na žalo ispred ušća Zahvalnosti.

Siras Smit i Nab, vrlo uznemireni zbog rđavog vremena i produžavanja odsustvovanja svojih drugova, popeli su se još u zoru na visoravan Velikog vidika i najzad su primetili brodić koji je toliko zakašnjavao sa povratkom.

– Hvala bogu! Evo ih! – uzviknuo je Siras Smit.

A Nab je od radosti počeo da igra, da se okreće oko sebe pljeskajući rukama i vičući: »O moj gospodaru!« i ta nema igra bila je dirljivija od svakog govora.

Prvi inženjerov utisak, kad je prebrojao osobe koje je mogao da vidi na palubi »Bonadventure«, bio je da Penkrof nije našao brodolomnika na ostrvu Taboru ili da je bar taj nesrećnik odbio da napusti svoje ostrvo i da svoju tamnicu zameni drugom.

I zbilja, Penkrof, Gedeon Spilet i Harbert su bili sami na palubi »Bonadventure«.

U času kad je brodić pristao inženjer i Nab su ga čekali na obali i pre no što su putnici iskočili na pesak Siras Smit im je rekao:

– Zabrinuli smo se zbog vašeg zakašnjenja, prijatelji. Da vam se nije dogodila kakva nesreća.

– Ne, – odgovorio je Gedeon Spilet – i, naprotiv, sve je bilo divno. Pričaćemo vam.

– Međutim, – nastavio je inženjer – niste uspeli u svom traženju, pošto vas je samo trojica kao i kad ste pošli?

– Izvinjavajte, gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – nas je četvorica.

– Našli ste tog brodolomnika?

– Da.

– I doveli ste ga?

– Da.

– Živog?

– Da.

– Gde je? Ko je on?

– To je – odgovorio je novinar – ili bolje, to je bio čovek! Eto to je sve što možemo da vam kažemo, Sirase.

Inženjer je odmah upućen u sve što se odigralo u toku puta. Ispričali su mu u kakvim su uslovima istraživali, kako je jedina zgrada na ostrvu već odavno bila napuštena, kako su najzad uhvatili jednog brodolomnika koji izgleda više ne pripada ljudskom rodu.

– I to do te mere, – dodao je Penkrof – da ne znam da li smo dobro učinili što smo ga doveli ovamo.

– Naravno da ste dobro učinili, Penkrofe – odgovorio je živo inženjer.

– Ali taj je nesrećnik izgubio razum.

– Možebiti. Sad, – odgovorio je Siras Smit – ali pre jedva nekoliko meseci taj je nesrećnik bio čovek kao vi i ja. I ko zna šta će se desiti sa poslednjim od nas preživelim, posle dugog usamljeništva na ovom ostrvu? Teško onom ko je sam, prijatelji, a treba misliti na to da usamljenost brzo uništi razum, posle ovoga što ste našli to jadno biće u takvom stanju.

– Ali, gospodine Sirase, – upitao je Harbert – šta vas navodi na pomisao da otupelost ovog nesrećnika nije starija od nekoliko meseci?

– To što je dokumenat koji smo našli bio nedavno napisan – odgovorio je inženjer – što je samo brodolomnik mogao da napiše taj dokumenat.

– Ukoliko ga pak – primetio je Gedeon Spilet – nije napisao neki drug tog čoveka koji je posle toga umro.

– To je nemoguće, dragi Spilete.

– A zašto? – zapitao je novinar.

– Zato što bi inače dokumenat govorio o dvojici brodolomnika – odgovorio je Siras Smit – a on govori samo o jednom.

Harbert je u nekoliko reči ispričao šta se dešavalo za vreme plovidbe i istakao je onu čudnu pojavu kao nekog prolaznog oživljavanja zarobljenikovog duha kad je on za trenutak, usred najžešće bure, opet postao mornar.

– Dobro, Harberte – odgovorio je inženjer – imaš pravo što pridaješ veliku važnost toj pojavi. Znači da taj nesrećnik nije neizlečiv i da je očajanje načinilo od njega ovo što je. Ali ovde će naći svoje bližnje i pošto još postoji u njemu duh mi ćemo taj duh spasti.

Tada su brodolomnika sa ostrva Tabora, na inženjerovo duboko sažaljenje i Nabovo veliko čuđenje, izveli iz kabine u kojoj je bio na pramcu »Bonadventure«, pa je on kad je stupio na kopno prvo pokazao želju da pobegne.

Ali mu je Siras Smit prišao i stavio mu ruku na rame vrlo zaštitničkim pokretom i pogledao ga sa beskrajnom blagošću. Kao da je nesrećnika trenutno savladala neka snaga, odmah se smirio, postepeno je oborio oči, sagao glavu i nije se više uopšte opirao.

– Jadni napušteni! – prošaputao je inženjer.

Siras Smit ga je pažljivo posmatrao. Sudeći po njegovom izgledu, to nesrećno biće nije više imalo ničega ljudskog, a međutim je Siras Smit, kao i novinar pre njega, uhvatio u njegovom pogledu kao neku neuhvatljivu iskru svesti.

Odlučili su da će napuštenog ili bolje nepoznatog, jer tako su ga odsada zvali njegovi novi drugovi, smestiti u jednu sobu Granitnog dvorca, odakle uostalom nije mogao da pobegne. On je bez opiranja pustio da ga vode i, uz dobru negu, možda su naseljenici mogli da se nadaju da će imati jednog druga više na Linkolnovom ostrvu.

Siras Smit je za vreme ručka, koji je Nab brzo pripravio, jer su novinar, Harbert i Penkrof umirali od gladi, saslušao priču o svim značajnim pojedinostima njihovog istraživačkog putovanja na ostrvce. Složio se sa mišljenjem svojih prijatelja da nepoznati mora biti Englez ili Amerikanac, jer je na to navodilo ime »Britanija« a, uostalom, kroz tu zapuštenu bradu i tu zamršenu kosu, inženjeru se učinilo da raspoznaje osobine anglosaksonske crte.

– Ali, zapravo, – rekao je Gedeon Spilet obraćajući se Harbertu – ti nam nisi pričao kako si sreo tog divljaka i ništa drugo ne znamo sem da bi te udavio, da nismo srećom na vreme stigli da te spasemo.

– Bogami, – odgovorio je Harbert – teško bi mi bilo da ispričam šta se desilo. Mislim da sam bio zauzet branjem biljaka, kad sam čuo kao buku nekakve lavine koja pada sa nekog vrlo visokog drveta. Jedva sam imao vremena da se okrenem… Taj nesrećnik, koji je verovatno bio prikriven na nekom drvetu, bacio se na mene brže no što ja sad mogu to da vam kažem i, bez gospodina Spileta i Penkrofa.

– Dete moje, – rekao je Siras Smit – bio si u velikoj opasnosti, ali da nije toga bilo, možda bi to jadno biće stalno izmicalo vašim traganjima i mi ne bismo imali jednog druga više.

– Vi se znači, Sirase, nadate da ćete uspeti da od njega opet načinite čoveka? – upitao je novinar.

– Da! – odgovorio je inženjer.

Kad su završili ručak, Siras Smit i njegovi drugovi napustili su Granitni dvorac i vratili su se na žalo. Tada su istovarili »Bonadventuru« i pošto je razgledao oružje i alatke, inženjer nije našao ništa što bi mu dozvolilo da odredi poreklo nepoznatog.

Smatrali su da će svinje uhvaćene na ostrvcetu biti vrlo korisne na Linkolnovom ostrvu, pa su životinje odveli u tor gde će se verovatno lako privići.

Dva burenceta sa barutom i olovom, kao i kutije s kapislama oduševljeno su primljeni. Čak su rešili da naprave jednu malu barutanu, ili van Granitnog dvorca ili možda i u gornjoj pećini gde se nisu morali plašiti nikakvog razornog dejstva. Ipak će i dalje morati da upotrebljavaju piroksil, jer je ta materija davala odlične rezultate, pa nije bilo nikakvog razloga da je zamenjuju običnim barutom.

Kad su završili istovarivanje barke, Penkrof je kazao:

– Gospodine Sirase, mislim da bi bilo pametno odvesti našu »Bonadventuru« na neko bezbedno mesto.

– Zar joj nije dobro na ušću Zahvalnosti? – upitao je Siras Smit.

– Ne, gospodine Sirase! – odgovorio je mornar. – Polovinu dana će biti nasukana na pesak, a to joj škodi. A samo da znate, to je dobar brodić, i divno se poneo za vreme one bure koja nas je u povratku tako žestoko zahvatila.

– Zar ne bismo mogli da ga držimo na vodi, u samoj reci?

– Ama, mogli bismo, gospodine Sirase, ali to ušće nije nikakav zaklon, pa se bojim kad duvaju istočni vetrovi da će »Bonadventura« mnogo stradati od udaranja velikih talasa.

– Dobro, pa gde hoćete da je smestite, Penkrofe?

– U Balonovom pristaništu – odgovorio je mornar. – Ta mala uvala, zaštićena stenama, čini mi se da je baš kakvo nam treba pristanište.

– Zar nije malo daleko?

– Eh, nema ni tri milje od Granitnog dvorca, a imamo lep prav put donde.

 – U redu, Penkrofe, odvezite vašu »Bonadventuru«, – odgovorio je inženjer – mada bih više voleo da nam je stalno pred očima. Ipak ćemo morati, kad budemo imali vremena, da joj uredimo jedno malo pristanište.

– Slavno! – uzviknuo je Penkrof. – Pristanište sa svetionikom, molom i dokom za opravke. Ah, zaista, gospodine Sirase, sa vama sve ide i suviše lako!

– Da, čestiti moj Penkrofe, – odgovorio je inženjer – ali ipak pol uslovom da mi vi pomažete, jer vi podnosite tri četvrtine tereta svih naših radova.

Harbert i mornar su se posle toga ukrcali na »Bonadventuru«, digli sidro, razvili jedro i vetar sa pučine ih je brzo poterao do Kandžinog rta. Dva časa kasnije, brod je mirovao u tihim vodama Balonovog pristaništa.

Da li je za vreme tih prvih dana, koje je proveo u Granitnom dvorcu, nepoznati već davao nadu da mu se divlja narav počela da menja? Da li je neka jača svetlost počela da blista u dnu tog zamračenog uma? Najzad, da li se duh vraćao telu? Da, sasvim pouzdano, i čak utoliko da su se Siras Smit i novinar pitali da li je ikad nesrećnikov um bio potpuno pomračen.

Naviknut na širinu, na onu neograničenu slobodu koju je uživao na ostrvu Taboru, nepoznati je u početku imao nekoliko nastupa potmulog besa, pa su se plašili da se ne baci na žalo kroz neki prozor Granitnog dvorca. Ali se malo-pomalo umirio, te su mogli da mu ostave slobodu kretanja.

Znači da su mogli da se nadaju, i to mnogo. Zaboravljajući svoje mesožderske nagone, već je nepoznati manje prihvatao životinjsku hranu od one kojom je utoljavao glad na ostrvcetu, i pečeno meso nije u njemu izazivalo onu odvratnost koju je pokazao na »Bonadventuri«.

Siras Smit je iskoristio trenutak kad je spavao da mu podseče zapuštenu kosu i bradu, koje su ličile na neku grivu i davale mu taj divlji izgled. On ga je pristojnije obukao, pošto ga je oslobodio one suknene krpe koja ga je pokrivala. Posledica svega toga je bila da je nepoznati zahvaljujući toj nezi opet dobio ljudski lik i čak kao da mu je i pogled postao blaži. Mora da je lice ovoga čoveka, kad ga je nekad osvetljavao razum imalo izvesnu lepotu.

Siras Smit je sebi stavio u zadatak da svakoga dana provede nekoliko časova u njegovom društvu. Radio bi pored njega i bavio se različitim poslovima samo da bi mu privukao pažnju. Možda bi zbilja bila dovoljna samo jedna iskra, pa da se ponovo rasvetli taj um, neka uspomena koja bi sevnula kroz mozak i probudila mu razum. To se lepo videlo za vreme bure na »Bonadventuri«.

Inženjer takođe nije propuštao a da glasno ne govori da bi istovremeno prodro kroz sluh i kroz vid do dna tog utonulog uma. Svaki čas bi mu se neko od njegovih drugova, a ponekad i svi, pridružili. Najčešće su govorili o stvarima koje su bile u vezi sa pomorstvom, jer su se one najviše ticale jednog mornara. Na mahove bi nepoznati obratio kao neku rasejanu pažnju onome što se govori i naseljenici su uskoro došli do uverenja da je on delimično razumevao. Ponekad bi čak njegov izraz bio duboko bolan, dokaz da u sebi pati, jer njegovo lice ne bi moglo toliko da vara, ali nije govorio, iako su u nekoliko mahova ipak mogli pomisliti da će mu se nekakve reči oteti sa usana.

Ma kako bilo, jadno biće je bilo mirno i tužno. Ali da njegov mir nije bio samo prividan? Da njegova tuga nije bila samo posledica njegovog zatočeništva? Još se ništa nije moglo tvrditi. Pošto je viđao samo izvesne stvari i u ograničenom prostoru, neprestano u dodiru sa naseljenicima na koje se naposletku morao da navikne, pošto nije imao nikakvu želju da zadovolji, bolje hranjen, bolje obučen, bilo je prirodno da će se telesno postepeno izmeniti, ali da li je u njega prodirao novi život ili se, da upotrebimo izraz koji se baš na njega može primeniti, pripitomio kao neka životinja uz svog gospodara? To je bilo važno pitanje koje je Siras Smit želeo što pre da reši, a ipak nije hteo da prenagli sa svojim bolesnikom. Za njega je nepoznati bio samo bolesnik! Hoće li ikad postati onaj koji prezdravlja?

I zato ga je inženjer stalno posmatrao! Kako je samo vrebao njegovu dušu, ako se tako može reći! Kako je bio spreman da je ščepa!

Naseljenici su sa iskrenim uzbuđenjem pratili sve promene ovog lečenja koje je preduzeo Siras Smit. I oni su mu pomagali u tom čovečnom delu, i svi su, izuzev možda nepoverljivog Penkrofa, uskoro delili njegovu nadu i njegovu veru.

Mir nepoznatog je bio dubok, kao što smo kazali, a prema inženjeru, koji je očigledno na njega delovao, pokazivao je nekakvu posebnu privrženost. Siras Smit je stoga odlučio da pokuša da ga prebaci u drugu sredinu, pred okean koji su nekad njegove oči posmatrale, do šumske ivice koja će morati da ga podseti na šume gde je proveo toliko godina života.

– Ali, – rekao je Gedeon Spilet – zar možemo da se nadamo da neće pobeći kad ga pustimo na slobodu?

– To treba pokušati – odgovorio je inženjer.

– Ih! – rekao je Penkrof. – Kad se taj veselnik nađe na širini i kad oseti čist vazduh, pobeći će koliko ga noge nose.

– To ne verujem – odgovorio je Siras Smit.

– Da pokušamo – reče Gedeon Spilet.

– Da pokušamo – odgovorio je inženjer.

Taj dan je bio 30. oktobar i prema tome već je devet dana brodolomnik sa ostrva Tabora bio zarobljenik u Granitnom dvorcu. Bilo je toplo, i sjajno sunce slalo je svoje zrake na ostrvo.

Siras Smit i Penkrof otišli su do sobe u kojoj je bio nepoznati i zatekli ga kako leži pored prozora i gleda u nebo.

– Hajdete, prijatelju! – rekao mu je inženjer.

Nepoznati je odmah ustao. Upro je oči u Sirasa Smita i pošao za njim, dok je mornar išao iza njega, pošto nije verovao u uspeh tog opita.

Kad su stigli do vrata, Siras Smit i Penkrof su ga smestili u dizalicu, dok su ih Nab, Harbert i Gedeon Spilet čekali u podnožju Granitnog dvorca. Korpa je sišla i za nekoliko trenutaka svi su bili zajedno na žalu.

Naseljenici su se malo udaljili od nepoznatog da bi mu ostavili nešto slobode.

Ovaj je pošao nekoliko koraka ka moru i pogled mu je zablistao izvanrednom živošću, ali uopšte nije pokušavao da beži. Gledao je male talase koji su se odbijali od ostrvceta i izdisali na pesku.

– To je samo more, – primetio je Gedeon Spilet – pa možda ono u njemu ne budi želju za bekstvom.

– Da, – odgovorio je Siras Smit – treba da ga odvedemo na visoravan, na ivicu šume. Onamo će opit biti presudniji.

– Uostalom, neće moći da pobegne, – primetio je Nab – pošto su mostići dignuti.

– Ih! – rekao je Penkrof – kao da je on čovek koga će da spreči plićak kao što je Glicerinski potok! Smesta će ga preskočiti i to jednim skokom.

– Baš ćemo videti! – zadovoljio se kratkim odgovorom Siras Smit, čije oči nisu ispuštale pogled njegovog bolesnika.

Odveli su ga onda prema ušću Zahvalnosti, te su svi krenuli uz levu obalu reke i stigli na visoravan Velikog vidika.

Kad su stigli do mesta gde raste prvo lepo šumsko drveće, čije je lišće povetarac neosetno pokretao, nepoznati je izgledao kao da se opija tim prodornim mirisom kojim je vazduh odisao i dug uzdah mu se oteo iz grudi.

Naseljenici su bili u pozadini, spremni da ga zadrže ako učini ijedan pokret da pobegne.

I zbilja, samo što se jadnik nije bacio u potok koji ga je razdvajao od šume i jednog trenutka noge su mu se zategle kao opruga… Ali skoro istog časa on se opustio, upola zgurio i krupna suza mu je potekla iz očiju.

– Ah! – uzviknuo je Siras Smit – opet si postao čovek, pošto plačeš!

GLAVA XVI

TAJNA KOJU TREBA RASVETLITI. – PRVE REČI NEPOZNATOG. – DVANAEST GODINA NA OSTRVCETU. – PRIZNANJE SE OTELO. – NESTANAK. – POVERENJE SIRASA SMITA. – GRADNJA VETRENJAČE. – PRVI HLEB. – POŽRTVOVANOST. – POŠTENE ŠAKE.

Da! Nesrećnik je plakao! Kroz glavu mu je nesumnjivo prošla neka uspomena pa je kroz suze, kao što je kazao Siras Smit, postao opet čovek.

Naseljenici su ga ostavili neko vreme na visoravni, a čak su se malo udaljili, da bi se on osetio slobodnim; ali on nije ni pomislio da iskoristi tu slobodu, pa se Siras Smit uskoro odlučio da ga vrati u Granitni dvorac.

Dva dana posle tog prizora, kao da je nepoznati poželeo da se postepeno umeša u zajednički život. Postalo je jasno da čuje, da razume, ali je isto tako bilo očigledno da sa nekom čudnom upornošću neće da razgovara sa naseljenicima, jer je jedne večeri Penkrof, prislonivši uvo na vrata njegove sobe čuo kako su mu se sa usana otele reči: – Ne! Ovde! Ja! Nikad!

Mornar je preneo ove reči svojim drugovima.

– Tu postoji neka bolna tajna! – rekao je Siras Smit.

Nepoznati je počeo da se služi zemljoradničkim oruđem i radio je u povrtnjaku. Kad bi zastao u svom radu, što se često dešavalo, ostajao bi kao obuzet samim sobom, ali su po inženjerovoj preporuci svi poštovali tu izdvojenost, koju je on izgleda želeo da zadrži. Ako bi mu se koji od naseljenika približio on bi uzmicao i jecaji bi mu nadimali grudi kao da su one bile preplavljene njima.

Da li ga je to griža savesti tako mučila? To se moglo poverovati i Gedeon Spilet se nije mogao da uzdrži a da ne primeti:

– Mislim da ne govori zato što bi imao suviše teške stvari da kaže!

Trebalo je biti strpljiv i čekati.

Nekoliko dana kasnije, 3. novembra, radeći na visoravni i pošto je ispustio lopatu na zemlju, nepoznati je zastao a Siras Smit, koji ga je sa malog odstojanja posmatrao, opet je video kako mu suze teku iz očiju. Neodoljiva samilost ga je povukla k njemu i on mu je lako dodirnuo ruku.

– Prijatelju! – rekao mu je.

Nepoznati je pokušao da mu izbegne pogledom i kad je Siras Smit hteo da ga uzme za ruku, on je živo uzmakao.

– Prijatelju, – rekao je Siras Smit čvrstim glasom – pogledajte me, ja to hoću!

Nepoznati je pogledao inženjera i kao da je bio pod njegovim uticajem, kao da je hipnotisan snagom svog hipnotizera. Hteo je da pobegne. Ali mu se na licu odrazila neka promena. Oči su mu sevale. Neke reči kao da su pokušavale da mu se otmu sa usana. Nije više mogao da se savlada! Najzad je prekrstio ruke i muklim glasom zapitao Sirasa Smita:

– Ko ste vi?

– Brodolomnici kao i vi – odgovorio je inženjer, duboko uzbuđen. – Doveli smo vas ovamo među vaše bližnje.

– Moje bližnje! Ja ih nemam!

– Vi ste među prijateljima…

– Prijatelji!… moji! prijatelji! – uzviknuo je nepoznati skrivajući lice šakama – … Ne… nikada… pustite me! pustite me!

Zatim je pobegao prema onom delu visoravni iznad samog mora i tamo je dugo ostao nepomičan.

Siras Smit se vratio svojim drugovima i ispričao im je šta se dogodilo.

– Da, postoji neka tajna u životu tog čoveka, – rekao je Gedeon Spilet – i izgleda da je samo usled griže savesti ponovo postao ljudsko biće.

– Ne znam kakvog smo to čoveka doveli ovamo, – rekao je mornar – on ima neke tajne…

– Koje ćemo mi poštovati – odgovorio je živo Siras Smit. – Ako je počinio neki greh, surovo ga je ispaštao, i u našim očima on mu je oprošten.

Nepoznati je dva puna časa ostao sam na obali, očevidno pod utiskom uspomena koje su mu obnavljale celu njegovu prošlost, strašnu prošlost, nesumnjivo, a naseljenici nisu, ne gubeći ga iz vida, ni pokušavali da ga uznemire u toj samoći.

Međutim, posle dva časa, on kao da je doneo neku odluku te je prišao Sirasu Smitu. Oči su mu od prolivenih suza bile crvene, ali nije više plakao. Celo mu je lice nosilo pečat neke duboke smernosti. Izgledao je bojažljiv, pun stida, sav se skupio, a pogled mu je bio stalno uprt u zemlju.

– Gospodine, – rekao je on Sirasu Smitu – jeste li vi i vaši drugovi Englezi?

– Ne, – odgovorio je inženjer – mi smo Amerikanci.

– Ah! – učini nepoznati i prošaputa: – To više volim!

– A vi, prijatelju? – upitao je inženjer.

– Englez – odgovorio je on naglo.

I kao da mu je bilo teško da izgovori ovih nekoliko reči, udaljio se od žala i, žustrim korakom prešao u stanju krajnjeg uzbuđenja, od vodopada do ušća Zahvalnosti.

Zatim, pošto je u jednom trenutku prošao pored Harberta, on je zastao i prigušenim glasom upitao:

– Koji mesec?

– Novembar – odgovorio je Harbert.

– Koja godina?

– Hiljadu osam stotina šezdeset i šesta.

– Dvanaest godina! Dvanaest godina! – uzviknuo je on, zatim ga je smesta ostavio.

Harbert je saopštio naseljenicima pitanja i odgovore koje su izmenjali.

– Pa taj neveselnik – primetio je Gedeon Spilet – nije više znao ni mesec ni godinu.

– Da, – dodao je Harbert – i dvanaest godina je već bio na ostrvcetu kad smo ga tamo našli.

– Dvanaest godina! – prihvatio je Siras Smit. – Ah, dvanaest godina usamljenosti, posle možda nekog prokletog života, mogu zaista da poremete razum čoveka.

– Sve mi to nekako izgleda – rekao je tada Penkrof – da taj čovek nije dospeo na ostrvo Tabor posle brodoloma, već da je posle nekog zločina tamo bio napušten.

– Zacelo ste u pravu, Penkrofe, – odgovorio je novinar – ako je tako, nije isključeno da će oni koji su ga ostavili na ostrvu doći po njega jednog dana.

– I neće ga više naći – rekao je Harbert.

– Ali onda, – nastavio je Penkrof – grebalo bi se vratiti, i…

– Prijatelji, – rekao je Siras Smit – ne raspravljajmo o tome pre no što budemo znali na čemu smo. Ja mislim da je ovaj nesrećnik prepatio, da je teško ispaštao svoje grehove, ma kakvi oni bili, i da ga guši želja da se ispovedi. Ne izazivajmo ga da nam ispriča svoju povest! On će nam je svakako kazati, i kad je budemo saznali, videćemo šta treba da učinimo. On jedini, uostalom, može da nam kaže da li se nada ili čak i pouzdano zna da će jednog dana biti vraćen u svoju zemlju, ali ja u to sumnjam!

– A zašto? – upitao je novinar.

– Zato što on ne bi, u slučaju da je pouzdano znao da će konačno u određenom roku biti oslobođen, bacio onaj dokumenat u more. Ne, verovatnije je da je osuđen da umre na onom ostrvcetu i da nije nikad više trebalo da vidi svoje bližnje.

– Ipak, – primetio je mornar – ima jedna stvar koju ne mogu da objasnim.

– Koja to?

– Ako je već dvanaest godina ovaj čovek napušten na ostrvu Taboru, onda moramo da pretpostavimo da je već više godina bio u onakvom podivljalom stanju u kome smo ga i mi zatekli!

– To je verovatno – odgovorio je Siras Smit.

– Znači da ima već nekoliko godina kako je napisao onaj dokumenat.

– Verovatno… a međutim, dokumenat je izgledao kao da je skoro napisan!…

– Uostalom, kako da se prihvati da je boca u kojoj je dokumenat bio, putovala nekoliko godina od ostrva Tabora do Linkolnovog ostrva?

– To nije sasvim nemogućno – odgovorio je novinar. – Zar nije mogla već odavno da bude u vodama oko ostrva?

– Ne, – odvratio je Penkrof – jer je još plutala. Ne može čak ni da se pretpostavi da bi je more, pošto se duže ili kraće vreme nalazila na obali, ponovo zahvatilo, jer je južna obala sva u stenama i neizbežno bi se o njih razbila.

– Zaista – odgovorio je Siras Smit, vrlo zamišljen.

– A onda, – dodao je mornar – ako je dokumenat star nekoliko godina, ako je već nekoliko godina zatvoren u boci, njega bi vlaga oštetila. A od svega toga nema ništa, jer je bio odlično očuvan.

Mornarova primedba je bila vrlo tačna, bilo je u tome nečeg nerazumljivog, jer je dokumenat izgledao kao da je nedavno napisan, kad su ga naseljenici našli u boci. Pored toga, davao je tačan položaj ostrva Tabora, tačnu geografsku širinu i dužinu, što je neizbežno značilo da njegov sačinitelj skoro potpuno raspolaže pomorskim znanjem, što običan mornar nije mogao da zna.

 – Opet je to nešto neobjašnjivo, – rekao je inženjer – ali ne treba da primoravamo našeg novog druga da govori. Kad bude hteo, prijatelji, mi ćemo biti spremni da ga čujemo!

Nepoznati nije tokom sledećih dana izgovorio nijednu reč i nijednom nije napustio međe visoravni. Obrađivao je zemlju bez zastoja i bez predaha uopšte, ali uvek izdvojeno. U vreme obeda se nije peo u Granitni dvorac, mada su ga u nekoliko mahova pozivali, zadovoljavao se time što bi pojeo nešto sirovog povrća. Kad bi pala noć nije se vraćao u sobu koju su mu odredili, već bi ostajao tamo, pod nekom skupinom drveća ili bi se, kad je bilo loše vreme, šćućurio u nekom udubljenju u stenama. Tako je i dalje živeo kao u doba kad su mu jedini zaklon bile šume ostrva Tabora i svako navaljivanje da izmeni svoj život bilo je uzaludno, te su naseljenici strpljivo čekali. Ali najzad je nastupio čas kada su mu se neodoljivo i kao nevoljno, progonjenom svojom savešću, otela užasna priznanja.

Desetog novembra, oko osam časova uveče, baš kad je počinjalo da se smrkava, nepoznati se iznenada pojavio pred naseljenicima koji su bili okupljeni pod venjakom. Oči su mu neobično blistale i cela njegova prilika je bila dobila onaj divljački izgled iz nesrećnih dana. Siras Smit i njegovi drugovi su bili kao zapanjeni, videći da mu pod utiskom užasnog uzbuđenja zubi cvokoću kao da je u groznici. Šta mu je bilo? Da mu nije prizor bližnjih bio nepodnošljiv? Da li mu je bilo dosta života u ovoj poštenoj sredini? Ili ga je ponovo obuzela čežnja za onom otupelošću? Skoro da su u to poverovali kad su odjednom čuli ove nevezane rečenice:

– Zašto sam ja ovde? S kakvim pravom ste me iščupali sa mog ostrvceta? Zar može da postoji neka veza izmeću vas i mene?… Znate li ko sam… šta sam učinio… zašto sam bio tamo… sam? I ko vam kaže da me nisu tamo napustili… da nisam bio osuđen da tamo umrem? Znate li vi moju prošlost?… Otkud znate da nisam krao, ubijao… da nisam bednik… prokleti stvor… koji zaslužuje da živi samo kao zver… daleko od svih… recite… otkud to znate?

Naseljenici su ga slušali ne prekidajući jadnika kome se ta polu-priznanja otimala kao uprkos njemu samom. Siras Smit je hteo da ga umiri prilazeći mu, ali ovaj živo uzmače:

– Ne, ne – uzviknuo je. – Samo jednu reč… Jesam li slobodan?

– Slobodni ste – odgovorio je inženjer.

– Onda, zbogom! – uzviknuo je i pobegao kao lud.

Nab, Penkrof, Harbert su odmah potrčali ka ivici šume… ali su se sami vratili.

– Treba ga slobodno pustiti! – rekao je Siras Smit.

– Nikad se neće vratiti… – uzviknuo je Penkrof.

– Vratiće se – odgovorio je inženjer.

I otada je mnogo dana prošlo, ali je Siras Smit, da li je to bilo neko predosećanje, ostao nepokolebljivo pri tome da će se nesrećnik kad-tad vratiti.

 – To je poslednja pobuna te grube naravi, – govorio je on – koju je obuzela griža savesti i koju će ponovo usamljenost užasnuti.

U međuvremenu su svakodnevni radovi nastavljeni i na visoravni Velikog vidika i u koralu, gde je Siras Smit nameravao da sagradi jednu zgradu. Ne treba ni pominjati da je seme, koje je Harbert pokupio na ostrvu Taboru, brižljivo zasejano. Visoravan je sad bila prostrani povrtnjak, s lepim i dobro obraćenim lejama, koje naseljenicima nisu dopuštale lenstvovanje. U povrtnjaku je stalno imalo nešto da se radi. I kako su se povećavale vrste povrća, tako su morali da povećavaju obične leje, koje su se sve više pretvarale u prave njive i zamenjivale livade. Ali stočne hrane je bilo dovoljno u drugim delovima ostrva pa se onagre nisu morale bojati da će im se ikad odmeravati hrana. Uostalom, bolje je bilo pretvoriti visoravan Velikog vidika u povrtnjak ograđen dubokim pojasom potoka, a prebaciti napolje livade koje se nisu morale štititi od pustošenja četvororukaca i četvoronožaca.

Petnaestog novembra su obavili i treću žetvu. Koliko se samo proširila ta njiva za ovih osamnaest meseci otkako je zasejano prvo zrno žita! Druga žetva od šest stotina hiljada zrna dala je ovoga puta četiri hiljade merica ili preko pet stotina miliona zrna. Naseobina je bila bogata žitom, jer je bilo dovoljno da se zaseje desetak merica pa da obezbede svake godine žetvu i da svi, i ljudi i životinje, mogu da se ishrane.

Požnjeli su dakle žito a drugu polovinu novembra posvetili su pravljenju hleba.

Zbilja, imali su žito, ali ne i brašno, pa je izgradnja mlina bila neophodna. Siras Smit je mogao da upotrebi drugi vodopad, koji se rušio na Zahvalnost, da bi ga iskoristio za vodenicu, pošto je prvi već bio zauzet pokretanjem maljeva valjalice sukna; ali su posle dogovaranja rešili da će napraviti običnu vetrenjaču na visoravni Velikog vidika. Gradnja vetrenjače nije bila teža no građenje vodenice, sem toga su pouzdano znali da će uvek biti dovoljno vetra na toj visoravni izloženoj vetrovima sa pučine.

– A da i ne govorimo – rekao je Penkrof – da će ta vetrenjača izgledati vrlo veselo i ulepšati nam predeo.

Stoga su pregli na posao i prvo izabrali drvenu građu za okvir i uređaje vetrenjače. Severno od jezera su se nalazili krupni kamenovi peščari i njih nekoliko mogli su lepo da posluže za mlinsko kamenje, a za krila će im neiscrpni balonov omotač dati potrebno platno.

Siras Smit je nacrtao planove, pa su odabrali mesto za vetrenjaču, malo udesno od živinarnika, blizu jezerske obale. Ceo okvir će počivati na stožeru obuhvaćenom debelim gredama tako da može da se sa celim uređajem okreće prema vetru.

Ovaj su posao brzo svršili. Nab i Penkrof su postali vrlo vešti tesari i samo je trebalo da rade po merama koje je dao inženjer. Tako se vetrenjača uskoro uzdigla na određenom mestu kao neka valjkasta karaula, prava bedemska kulica sa šiljatim krovom. Četiri rama su sačinjavala krila i bila čvrsto uglavljena pod određenim uglom u noseću gredu, pričvršćeni za nju gvozdenim klinovima. A bez muke su napravili različite delove unutrašnjeg uređaja, kao što su sanduk za dva mlinska kamena, nepokretni i pokretni; mlinski koš koji je kao neki veliki četvrtasti valov, širok pri vrhu a uzan pri dnu, jer će zrna kroz njega padati na mlinske kamenove, pokretni levak koji treba da ujednačava prolazak zrna i koji se zbog svog neumornog tik-takanja naziva »čegrtalo«, i najzad rešeto koje sejanjem odvaja mekinje od brašna. Alat je bio dobar a rad nije bio mnogo težak jer su, u stvari, delovi mlina vrlo prosti. Sve je to bilo samo pitanje vremena.

Svi su radili na pravljenju vetrenjače i 1. decembra su je završili.

Penkrof je kao i uvek bio oduševljen svojim delom i nije ni sumnjao da je naprava odlična.

– A sad, dobar vetar – rekao je – pa ćemo prelepo samleti svoju prvu žetvu!

– Dobar vetar, u redu, – odgovorio je inženjer – ali ne suviše vetra, Penkrofe.

– Ih, naša će se vetrenjača samo još brže okretati.

– Ne treba da se okreće tako brzo – odgovorio je Siras Smit. – Iz iskustva se zna da vetrenjača najbolje radi kad je broj okretaja krila u minutu šest puta veći od broja stopa koje vetar pređe u jednoj sekundi. Sa srednjim vetrom, što znači dvadeset četiri stope u sekundi, dobićemo šesnaest obrtaja krila u minuti, a više nam i ne treba.

Nije bilo nikakvog razloga da odlažu početak rada vetrenjače, jer se naseljenicima žurilo da okuse prvo parče hleba sa Linkolnovog ostrva. To prepodne oni su samleli dve-tri merice žita i sutradan je za ručak divan okrugao hleb, pomalo tvrd možda, iako zamešen sa pivarskim kvascem, bio na stolu Granitnog dvorca. Svak ga je svim zubima zagrizao i to sa kakvim zadovoljstvom, što je uostalom shvatljivo!

Međutim, nepoznati se nije pojavljivao. Nekoliko su puta Gedeon Spilet i Harbert prokrstarili šumom u okolini Granitnog dvorca, ali ga nisu sreli niti su mu naišli na trag. Ozbiljno su se brinuli zbog tog toliko dugog nestanka. Bivšem divljaku sa ostrva Tabora nije zacelo bilo teško da živi u tim šumama Divljeg Zapada, punim divljači, ali zar se nije trebalo plašiti da će se vratiti svojim navikama i da će mu nezavisnost ponovo oživeti divlje nagone? Pa ipak, Siras Smit je, verovatno kao sa nekim predosećanjem, stalno tvrdio da će se begunac vratiti.

– Da, vratiće se! – ponavljao je sa poverenjem koje njegovi drugovi nisu delili. – Kad je taj nesrećnik bio na ostrvu Taboru, on je znao da je sam! Ovde on zna da ga njegovi bližnji očekuju. Pošto je upola ispričao svoj raniji život, taj jadni pokajnik će se vratiti da sve iskaže i toga će dana postati naš.

Događaji su dali za pravo Sirasu Smitu.

Trećeg decembra je Harbert otišao sa visoravni Velikog vidika da peca na južnoj obali jezera. Bio je bez oružja a dosad nije trebalo nikad preduzimati nikakve mere predostrožnosti, pošto se opasne životinje nisu pojavljivale u tom delu ostrva.

Za to vreme su Penkrof i Nab radili u živinarniku, dok su Siras Smit i novinar bili u Odžacima zauzeti pravljenjem sode, jer nisu više imali sapuna.

Odjednom su odjeknuli krici:

– Upomoć! Upomoć!

Siras Smit i novinar nisu ni mogli da čuju te povike, pošto su bili suviše udaljeni. Ali Penkrof i Nab su žurno napustili živinarnik i jurnuli ka jezeru.

Ali je još pre njih nepoznati, čije prisustvo na tom mestu niko nije mogao da nasluti, preskočio Glicerinski potok koji je razdvajao visoravan od šume i u skokovima trčao suprotnom obalom.

Tamo je Harbert bio licem u lice sa ogromnim jaguarom, sličnim onome koga su ubili na Gmizavčevom predgorju. Prepadnut iznebuha, on je stajao uz drvo, dok se životinja, sva skupljena spremala na skok… Ali se nepoznati bez ikakvog oružja, sem jednog noža, bacio na tu užasnu zver koja se sad okrenula protiv novog protivnika.

Borba je bila kratka. Nepoznati je imao čudesnu snagu i okretnost. Zgrabio je jaguara za gušu šakom snažnom kao klešta, ne mareći za kandže zveri koje su mu se zarivale u meso, a drugom šakom mu je zarivao nož u srce.

Jaguar je pao. Nepoznati ga je odgurnuo nogom i, taman je hteo da pobegne, kad su naseljenici stigli na poprište borbe, pa se Harbert uhvatio za njega vičući:

– Ne, ne! nećete otići!

Siras Smit je prilazio nepoznatom, dok je ovaj namrštio obrve kad ga je video da mu prilazi. Krv mu je tekla iz ramena ispod pocepane bluze, ali on na to nije obraćao pažnju.

– Prijatelju, – rekao mu je Siras Smit – mi vam od sad dugujemo zahvalnost. Da biste spasli naše dete, vi ste svoj život izložili opasnosti.

– Moj život – prošaputao je nepoznati. – Šta on vredi? Manje nego ništa.

– Ranjeni ste.

– Ne mari!

– Nećete li da mi pružite ruku?

I kako je Harbert pokušavao da uzme tu ruku koja ga je malopre spasla, nepoznati je skrstio ruke, dok su mu se grudi nadimale a pogled smračio i kao da se spremao da pobegne, ali se s naporom savladao i odjednom rekao:

– Ko ste vi? Šta vi smatrate da treba da budete za mene?

Na taj način je hteo da dozna povest naseljenika i to prvi put. Možda će, kad mu se ona ispriča, i on ispričati svoju priču.

Siras Smit je u nekoliko reči ispričao sve šta se desilo od njihovog odlaska iz Ričmonda, kako su se izvukli i kakvim sredstvima sad raspolažu.

Nepoznati ga je slušao veoma pažljivo.

Zatim je inženjer rekao ko su svi oni, Gedeon Spilet, Harbert, Penkrof, Nab i on sam, pa je dodao da je za njih najveća radost koju su doživeli, otkako su došli na Linkolnovo ostrvo, bila kad su po svom povratku sa ostrvceta mogli da steknu jednog druga više.

Na te reči je nepoznati pocrveneo, oborio glavu na grudi i sav je zračio nekom zbunjenošću.

– A sad, kad nas poznajete, – dodao je Siras Smit – hoćete li nam pružiti ruku?

– Ne – odgovorio je nepoznati muklim glasom. – ne! Vi ste pošteni ljudi, vi! A ja!…

GLAVA XVII

I DALJE IZDVOJEN. – MOLBA NEPOZNATOG. – GOTOVA ZGRADA U KORALU. – PRE DVANAEST GODINA. – PODOFICIR SA „BRITANIJE”. – NAPUŠTEN NA OSTRVU TABORU. – RUKA SIRASA SMITA. – TAJANSTVENI DOKUMENAT.

Ove poslednje reči su potvrđivale slutnje naseljenika. U životu tog nesrećnika postojala je nekakva zlokobna prošlost, možda iskupljena u očima ljudi, ali koju mu sopstvena savest još nije oprostila. U svakom slučaju, krivac je imao grižu savesti, kajao se i, mada su mu njegovi novi prijatelji tražili da je srdačno stegnu, nije smatrao svoju ruku dostojnom da je pruži poštenim ljudima. Ipak, posle događaja sa jaguarom, nije se vratio u šumu i otada nije više napuštao međe Granitnog dvorca.

Kakva je bila tajna tog života? Hoće li nepoznati progovoriti jednog dana? To će se u budućnosti saznati. U svakom slučaju, rešili su da ga nikad neće ispitivati o njegovoj tajni i da će živeti sa njima kao da ništa nisu ni sumnjali.

Nekoliko dana je zajednički život tekao kao i ranije. Siras Smit i Gedeon Spilet su radili zajedno, čas kao hemičari, čas kao fizičari. Novinar se nije odvajao od inženjera, sem kad bi otišao u lov sa Harbertom, jer nije bilo pametno puštati dečaka da sam krstari šumom i trebalo je biti na oprezi. A Nab i Penkrof jednog dana u štalama ili živinarniku, drugog u koralu, ne računajući radove u Granitnom dvorcu, nisu nikako sedeli skrštenih ruku.

Nepoznati je radio po strani i nastavio je svoj uobičajeni život, ne prisustvujući obedima, spavajući pod drvećem na visoravni, nikad se ne mešajući sa svojim drugovima. Zaista je izgledalo da mu je društvo onih koji su ga spasili bilo nepodnošljivo.

– A zašto je onda – primetio je Penkrof – tražio pomoć svojih bližnjih? Zašto je bacio onaj dokument u more?

– On će nam to reći – odgovarao bi uvek isto Siras Smit.

– Kad?

– Možda pre no što vi to mislite, Penkrofe.

I doista je dan priznanja bio blizu.

Desetog decembra, nedelju dana po povratku nepoznatog u Granitni dvorac, Siras Smit je video kako mu on prilazi i mirnim poniznim glasom govori:

– Gospodine, nešto bih hteo da vas zamolim.

– Recite, – odgovorio je inženjer – ali mi prethodno dozvolite da vam postavim jedno pitanje.

Na te reči nepoznati je pocrveneo i samo što nije uzmakao. Siras Smit je shvatio šta se dešava u duši krivca koji se zacelo plašio da ga inženjer ne ispituje o njegovoj prošlosti.

Siras Smit ga je zadržao rukom:

– Druže, – rekao mu je – mi smo vam ne samo drugovi, mi smo vam i prijatelji. To sam hteo samo da vam kažem, a sad vas slušam.

Nepoznati je prešao rukom preko očiju. Spopala ga je nekakva drhtavica i tako je nekoliko trenutaka ostao ne mogavši da izgovori nijednu reč.

– Gospodine, – rekao je najzad – došao sam da vas zamolim da mi učinite jednu milost.

– Kakvu?

– Na četiri ili pet milja odavde, u podnožju brega imate koral za domaće životinje. Te životinje treba negovati. Hoćete li mi dozvoliti da živim tamo, sa njima?

Siras Smit je nekoliko trenutaka gledao nesrećnika sa dubokim osećanjem samilosti. Zatim je kazao:

– Prijatelju, u koralu su samo staje jedva pristojne za životinje.

– To će biti sasvim dobro za mene, gospodine.

– Prijatelju, – nastavio je Siras Smit – nikad vam ni u čemu nećemo protivurečiti. Sviđa vam se da živite u koralu? U redu! Uostalom, bićete uvek dobrodošli u Granitni dvorac. Ali pošto hoćete da živite u koralu mi ćemo preduzeti potrebne mere da se pristojno smestite.

– Ma kako bilo, uvek će mi onde biti dobro.

– Prijatelju, – odgovorio je Siras Smit, koji je namerno naglašavao to srdačno obraćanje – ostavite nama da prosudimo šta treba u tom pogledu da učinimo.

– Hvala, gospodine! – odgovorio je nepoznati i povukao se.

Inženjer je odmah preneo svojim prijateljima ovaj predlog i rešili su da će u koralu sagraditi drvenu kuću koju će urediti da bude što udobnija.

Tog istog dana naseljenici su došli u koral sa potrebnim alatom, i nije prošlo ni nedelju dana a kuća je bila spremna da primi svog domaćina. Podigli su je na dvadesetak stopa od staja, a odatle će biti lako nadgledati stado muflona, koje je tada već brojalo preko osamdeset grla. Napravili su nešto nameštaja, ležaj, sto, klupu, orman, škrinju, a preneli su u koral i oružje, municiju i alat.

Nepoznati uostalom nije ni dolazio da vidi svoj novi stan i pustio je naseljenike da rade bez njega, dok se on bavio na visoravni, pošto je verovatno hteo da završi svoj posao. I zaista, zahvaljujući njemu, sva je zemlja bila obraćena i spremna za setvu, čim za to dođe vreme.

Bio je 20. decembar kad je gradnja u koralu bila završena. Inženjer je obavestio nepoznatog da je njegov stan spreman da ga primi, a ovaj mu je odgovorio da će još iste noći spavati tamo.

Te su večeri naseljenici bili okupljeni u velikoj dvorani Granitnog dvorca. Bilo je osam časova, čas kad je trebalo da ih njihov drug napusti. Nisu hteli da mu smetaju i da ga svojim prisustvom prisile na pozdravljanje koje bi mu možda bilo neprijatno, ostavili su ga samog a oni su se popeli u Granitni dvorac.

I taman su već nekoliko trenutaka razgovarali u velikoj dvorani, kad je neko lako zakucao na vrata. Skoro odmah je nepoznati ušao i bez uvoda rekao:

– Gospodo, pre nego što ću vas napustiti, dobro je da znate moju priču. Evo je.

Ove proste reči ostavile su dubok utisak na Sirasa Smita i njegove drugove.

Inženjer je ustao i rekao.

– Mi vas ništa nismo pitali, prijatelju. Vaše je pravo da ćutite…

– Moja je dužnost da govorim.

– Onda sedite.

– Ostaću da stojim.

– Spremni smo da vas saslušamo – odgovorio je Siras Smit.

Nepoznati je stajao u jednom uglu dvorane, malo zaštićen polumrakom. Bio je gologlav, skrštenih ruku na grudima i u tom stavu, muklim glasom kao neko ko sebe primorava da govori, ispričao je ovu priču koju njegovi slušaoci nisu ni jedan jedini put prekinuli.

 – Dvadesetog decembra 1854. godine, parna jahta za uživanje »Dankan«, koja je pripadala škotskom plemiću, lordu Glenarvanu, usidrila se kod rta Bernuji, na zapadnoj obali Australije, na trideset i sedmom uporedniku. Na toj su jahti bili lord Glenarvan, njegova žena, jedan major engleske vojske, jedan francuski geograf, jedna devojka i jedan dečak. Ovi poslednji su bili deca kapetana Granta, čiji je brod »Britanija« postradao sa svim ljudstvom godinu dana ranije. »Dankanom« je komandovao kapetan Džon Menglz i imao je posadu od petnaest ljudi.

Evo zašto se ta jahta nalazila u to doba na obalama Australije.

Šest meseci ranije jedna boca sa dokumentom pisanim na engleskom jeziku, francuskom i nemačkom, nađena je u Irskom moru i izvadili su je ljudi sa »Dankana«. U tom dokumentu je uglavnom pisalo da postoje tri preživela brodolomnika sa »Britanije«, da su ta trojica preživelih bili kapetan Grant i dvojica njegovih ljudi i da su se sklonili na neko kopno čija je geografska širina bila označena u dokumentu, ali geografska dužina nije više mogla da se pročita, pošto ju je morska voda izbrisala.

Geografska širina je bila 37 11’ južne širine. Pošto je geografska dužina bila nepoznata, oni su znači mogli da idu duž trideset sedmog uporednika preko kontinenata i mora i, najzad, zacelo bi stigli do kopna na kome su bili kapetan Grant i njegova dva druga.

Pošto je engleski admiralitet oklevao da preduzme ovo istraživanje, lord Glenarvan se odlučio da sve pokuša kako bi pronašao kapetana. Meri i Robert Grant su stupili u dodir s njim. Jahta »Dankan« je opremljena za dugo putovanje u kome su hteli da učestvuju i lordova porodica i kapetanova deca, pa je »Dankan« napustio Glazgov i uputio se prema Atlantiku, prošao kroz Magelanov moreuz i odozdo se Tihim okeanom peo do Patagonije gde se, prema prvom tumačenju dokumenta, pretpostavljalo da je kapetan Grant urođenički zarobljenik.

Svoje putnike »Dankan« je iskrcao na zapadnu obalu Patagonije i otišao, s tim da ih ponovo uzme na istočnoj obali kod rta Korijenta.

Lord Glenarvan je prešao Patagoniju duž trideset sedmog uporednika i pošto nije naišao ni na kakav trag kapetanu, ukrcao se ponovo 13. novembra da bi nastavio svoje traženje po okeanu.

Pošto su bezuspešno obišli ostrva Tristan d’Akuna i Amsterdam, koja su im bila na putu, »Dankan« je, kao što sam rekao, 20. decembra 1854, stigao na rt Bernuji na australijskoj obali.

Namera lorda Glenarvana je bila da pređe Australiju kao što je prešao Ameriku pa se tu iskrcao. Na nekoliko milja od obale bilo je poljsko dobro jednog Irca. Ovaj je ponudio gostoprimstvo putnicima. Lord Glenarvan je uputio tog Irca u razloge koji su ga doveli u ovaj kraj i upitao ga da li nije čuo za engleski jedrenjak »Britaniju«, koji je nestao, evo ima već dve godine, na zapadnoj obali Australije.

Irac nikad nije čuo za taj brodolom, ali na veliko iznenađenje prisutnih, Irčev sluga se umešao i rekao:

– Milorde, hvalite i slavite boga. Ako je kapetan Grant još živ, on živi na australijskom tlu.

– Ko ste vi? – upitao je lord Glenarvan.

– Škotlanđanin, kao i vi, milorde, – odgovorio je taj čovek – i ja sam jedan od drugova kapetana Granta, brodolomnik sa »Britanije«.

Taj se čovek zvao Erton. On je zaista bio podoficir na »Britaniji«, o čemu su svedočile njegove isprave. Ali razdvojen od kapetana u času kad se brod razbio o stepe, mislio je dotada da je njegov kapetan nastradao sa celom posadom i da je on, Erton, jedini preživeli sa »Britanije«.

– Samo, – dodao je – »Britanija« nije na zapadnoj, već na istočnoj obali Australije potonula, i ako je kapetan Grant još živ, kao što to kazuje njegov dokumenat, on je zarobljenik australijskih urođenika i na suprotnoj obali ga treba tražiti.

Kad je ovaj čovek govorio, imao je iskren glas i ubedljiv pogled. Nije se moglo posumnjati u njegove reči. Irac, kod koga je već više od godinu dana bio u službi, jemčio je za njega. Lord Glenarvan je poverovao u poštenje ovog čoveka i po njegovim savetima je rešio da pređe Australiju idući duž trideset sedmog uporednika. Lord Glenarvan, njegova žena, oba deteta, major, Francuz, kapetan Menglz i nekoliko mornara trebalo je da sačinjavaju malu družinu koju će voditi Erton, dok će »Dankan«, pod komandom drugog oficira, Toma Ostina, da ode u Melburn, gde će sačekati naredbe lorda Glenarvana.

Pošli su 23. decembra 1854.

Vreme je da kažemo da je taj Erton bio izdajica. On je zaista bio podoficir na »Britaniji«, ali posle raspravljanja sa kapetanom, on je pokušao da navede posadu na pobunu i da se dočepa broda, pa ga je kapetan Grant iskrcao 28. aprila 1852. na zapadnu obalu Australije, zatim je otišao napustivši ga, što je jedino bilo pravedno.

Znači, taj bednik ništa nije znao o brodolomu »Britanije«. Sad je za njega saznao iz priče lorda Glenarvana. Posle napuštanja on je postao, pod imenom Ben Džojs, vođa odbeglih robijaša i kad je bestidno tvrdio da se brodolom odigrao na istočnoj obali i kad je nagovarao lorda Glenarvana da se uputi u tom pravcu, to je bilo zato što se nadao da će ga odvojiti od njegove lađe i da će se on dočepati »Dankana«, pa da od te jahte napravi gusarski brod na Tihom okeanu.«

Ovde je za trenutak nepoznati zastao. Glas mu je drhtao, ali je nastavio ovim rečima:

 – Družina je krenula i uputila se preko australijskog kopna. Razume se da je loše prošla, jer je Erton ili Ben Džojs, zovite ga kako hoćete, vodio a,„ čas ispred nje čas iza nje, bila je njegova robijaška banda koja je bila prethodno upozorena kad treba da obavi prepad.

Međutim, »Dankan« je bio poslat u Melburn na opravku. Trebalo je zato nagovoriti lorda Glenarvana da mu izda naređenje da »Dankan« napusti Melburn i da se uputi na istočnu obalu Australije, gde će biti lako da ga se dočepaju. Pošto je družinu doveo dosta blizu te obale, usred prostranih šuma gde je svako životno sredstvo nedostajalo, Erton je uspeo da dobije pismo i uzeo na sebe da ga odnese drugom oficiru sa »Dankana«, pismo koje je izdavalo naređenje jahti da odmah krene na istočnu obalu, u Tufoldski zaliv, to jest na nekoliko dana hoda od mesta gde se pohod zaustavio. Onda je Erton zakazao sastanak svojim saučesnicima.

U času kad je to pismo trebalo da mu se preda, izdajnik je bio otkriven i ostalo mu je samo da beži. Ali on je po svaku cenu morao doći do tog pisma koje bi mu predalo »Dankan«. Erton je uspeo da ga se dočepa i dva dana kasnije stigao je u Melburn.

Dovde je zločinac uspevao u svojim odvratnim planovima. Moći će da odveze »Dankan« do Tufoldskog zaliva gde će robijašima biti lako da ga se domognu i pošto poubijaju posadu, Ben Džojs će postati gospodar tih mora. Slučaj će ga ipak sprečiti u njegovim groznim namerama.

Kad je Erton po dolasku u Melburn predao pismo drugom oficiru Tomu Ostinu, ovaj ga je pročitao i odmah digao sidro, ali možete zamisliti razočaranje i bes Ertonov kad je, sutradan po polasku broda, saznao da drugi oficir ne vodi brod na istočnu obalu Australije, u Tufoldski zaliv već zapravo na istočnu obalu Novog Zelanda. On je pokušao da se tome usprotivi, ali Ostin mu je pokazao pismo! I doista, zbog slučajne zabune francuskog geografa, koji je pismo napisao, istočna obala Novog Zelanda je bila označena kao cilj puta.

Svi Ertonovi planovi su propali. Pokušao je da se pobuni. Onda su ga zatvorili. Odveli su ga na obalu Novog Zelanda i da on nije više znao ni šta će biti sa njegovim saučesnicima, ni šta će biti sa lordom Glenarvanom.

Tom obalom »Dankan« je krstario do 3. marta. Toga dana Erton je čuo pucnjeve. To su topovi sa »Dankana« pucali i uskoro su lord Glenarvan i svi njegovi stigli na brod.

Evo šta se dogodilo.

Posle grdnih zamora i hiljadu opasnosti, lord Glenarvan je uspeo da dovrši svoje putovanje i da stigne na istočnu obalu Australije, u Tufoldski zaliv. Nigde »Dankana«. On je telegrafisao u Melburn. Odgovoreno mu je, »18. ovog meseca »Dankan« je otišao u nepoznatom pravcu«.

Lord Glenarvan je mogao samo jedno da pomisli: da je poštena jahta pala u ruke Bena Džojsa i da je postala gusarska lađa.

Međutim, lord Glenarvan nije hteo da odustane od borbe. Bio je to neustrašiv čovek i plemenit. On se ukrcao na trgovački brod i odvezao se na zapadnu obalu Novog Zelanda, prešao je duž trideset i sedmog uporednika, ne nailazeći ni na kakav trag kapetanu Grantu, ali je na suprotnoj obali, na svoje veliko iznenađenje i igrom slučaja, pronašao »Dankan« pod komandom drugog oficira, koji ga je već pet nedelja čekao.

Bio je 3. mart 1855. Lord Glenarvan je dakle bio na »Dankanu«, ali i Erton je bio tu. Izveli su ga pred lorda koji je iz njega hteo da izvuče sve što je razbojnik mogao da zna o kapetanu Grantu. Erton je odbio da govori. Lord Glenarvan mu je onda rekao da će ga u prvom usputnom pristaništu predati engleskim vlastima. Erton je i dalje ćutao.

Jahta je nastavila put trideset sedmim uporednikom. Međutim, ledi Glenarvan je preduzela da pobedi razbojnikov otpor. Najzad je njen uticaj pobedio i Erton je, u zamenu za ono što je mogao da kaže, predložio lordu Glenarvanu da ga ostavi na nekom od ostrva Tihog okeana, umesto da ga preda engleskim vlastima. Lord Glenarvan je pristao na to pošto je bio rešen na sve, samo da bi saznao ono što se odnosilo na kapetana Granta.

Erton je onda ispričao ceo svoj život i uporno je ostao pri tome da ništa ne zna od onog dana kad ga je kapetan Grant iskrcao na australijsku obalu.

Ipak, lord Glenarvan je održao zadatu reč. »Dankan« je nastavio svoj put i došao do ostrva Tabora. Tu je trebalo da ostave Ertona a tu su, kao pravim čudom, našli kapetana Granta i njegova dva čoveka, baš na tom trideset sedmom uporedniku. Robijaš će ih dakle smeniti na tom pustom ostrvcetu i evo šta mu je, dok je odlazio sa jahte, rekao lord Glenarvan:

– Ovde ćete, Ertone, biti sasvim daleko od svakog kopna i bez mogućnosti opštenja sa svojim bližnjima. Bićete sami i jedino će nebo biti vaš svedok, ali nećete biti ni izgubljeni ni neznani kao kapetan Grant. Ma koliko bili nedostojni ljudskog sećanja, ljudi će se sećati vas. Ja znam gde ste, Ertone, i znam gde da vas nađem. Ja to nikad neću zaboraviti!

I »Dankan« je digao kotvu i ubrzo nestao.

Bilo je to 18. marta 1855. godine.

Erton je bio sam, ali mu nije nedostajalo ni municije, ni oružja, ni alata, ni semena. Njemu, robijašu, stajala je na raspolaganju kuća koju je napravio pošteni kapetan Grant. Imao je samo da teče svoje dane i da u usamljenosti ispašta zločine koje je počinio.

Gospodo, on se pokajao, zastideo se svojih zločina i bio je vrlo nesrećan. Pomislio je da, ako ljudi dođu po njega jednog dana na ovo ostrvo, on treba da bude dostojan svog povratka među njih! Koliko je patio jadnik! Koliko je radio da bi se iskupio radom!

Dve-tri godine išlo je tako, ali je Erton, utučen usamljenošću, večito gledajući da li se ne pojavljuje neki brod na vidiku njegovog ostrvceta i pitajući se da li je vreme ispaštanja već isteklo, patio kako nikad niko nije patio. Ah, kako je teška ta samoća za dušu koju muči griža savesti.

Ali, verovatno nesrećnik nije bio dovoljno kažnjen, jer je osećao kako malo-pomalo postaje divljak. Osećao je kako ga postepeno obuzima otupelost! On vam ne može reći da li je to bilo posle dve ili posle četiri godine otkako je napušten, ali najzad, postao je onaj bednik koga ste vi našli.

»Nije potrebno da vam kažem, gospodo, da su Erton ili Ben Džojs ili ja isto lice.«

Siras Smit i njegovi drugovi su ustali pri kraju priče. Teško je opisati u kojoj su meri bili uzbuđeni. Tolika beda, toliko bola i očajanja bilo je tu  pred njima ogoljeno.

– Ertone, – rekao je tada Siras Smit – bili ste veliki zločinac ali ste zacelo okajali svoje zločine. Dokaz je to što ste vraćeni među svoje bližnje. Ertone, oprošteno vam je. A sad, hoćete li da budete naš drug?

Erton je uzmakao.

– Evo vam ruke – rekao je inženjer.

Erton se bacio na tu ruku koju mu je pružio Siras Smit, a krupne suze su mu tekle iz očiju.

– Hoćete li da živite sa nama? – upitao je Siras Smit.

– Gospodine Smite, pustite me još neko vreme, – odgovorio je Erton – ostavite me samog u onoj kućici u koralu.

– Kako god budete hteli, Ertone! – odgovorio je Siras Smit.

Erton je već hteo da se povuče kad mu je inženjer uputio poslednje pitanje:

– Još jednu reč, prijatelju. Pošto vam je već bila namera da živite sami, zašto ste onda bacili onaj dokumenat koji nas je naveo na vaš trag?

– Dokumenat? – odgovorio je Erton, kao da ne zna o čemu je reč.

– Da, onaj dokumenat zatvoren u bocu koju smo mi našli i koji je označavao tačan položaj ostrva Tabora.

Erton je prešao rukom preko čela. Zatim je, pošto je razmislio, rekao:

– Nikad nisam bacio nikakav dokumenat u more!

– Nikad? – uzviknuo je Penkrof.

– Nikad.

I Erton se poklonio, prišao vratima i izašao.

GLAVA XVIII

RAZGOVOR. – SIRAS SMIT I GEDEON SPILET. – JEDNA INŽENJEROVA ZAMISAO. – ELEKTRIČNI TELEGRAF. – ŽICE, BATERIJA. – AZBUKA. – LETO. – BLAGOSTANJE NASEOBINE. – KAO SNEG. – DVE GODINE NA LINKOLNOVOM OSTRVU.

– Jadni čovek – rekao je Harbert koji se, pošto je prvo pritrčao vratima, vratio kad je video kako je Erton skliznuo niz uže dizalice i nestao u mraku.

– Vratiće se – rekao je Siras Smit.

– A ono, gospodine Sirase, – rekao je Penkrof – šta mu ono znači? Kako to da Erton nije bacio onu bocu u more? Pa ko je onda?

Zaista, ako se ikad neko pitanje nametalo to je baš bilo ovo.

– On je to bacio, – odgovorio je Nab – samo je nesrećnik već bio polulud.

– Da, – rekao je Harbert – nije više bio svestan onoga što čini.

– Jedino se tako to može objasniti, prijatelji, – rekao je živo Siras Smit – i ja sad shvatam kako je Erton mogao tačno da označi položaj ostrva Tabora, pošto je to znao iz događaja koji su prethodili njegovom napuštanju na ostrvcetu.

– Međutim, – primetio je Penkrof – ako još nije bio životinja u času kad je pisao ovaj dokumenat, i ako je pre sedam-osam godina bacio u more, kako to da hartija nije oštećena vlagom.

– To samo dokazuje – odgovorio je Siras Smit – da je Erton bio lišen svesti tek mnogo kasnije no što on to misli.

– Biće da je tako, – odgovorio je Penkrof – inače je stvar neobjašnjiva.

– Neobjašnjiva zaista – odgovorio je inženjer, koji kao da nije hteo da nastavlja taj razgovor.

– Ali, da li je Erton rekao istinu? – upitao je mornar.

– Jeste! – odgovori novinar. – Priča koju je ispričao istinita je u svim pojedinostima. Dobro se sećam da su novine govorile o pokušaju lorda Glenarvana i cilju koji je postigao.

– Erton je rekao istinu, – dodao je Siras Smit – u io nemojte sumnjati, Penkrofe, jer je ona dovoljno surova po njega. Čovek govori istinu kad tako sam sebe optužuje.

Sutradan, 21. decembra, naseljenici su sišli na žalo i pošto su se uspeli na visoravan, nisu tamo natpli Ertona. Erton je preko noći otišao u svoju kuću u koralu a naseljenici su smatrali da je pametnije da mu ne smetaju svojim prisustvom. Vreme će verovatno postići ono što ubeđivanja nisu mogla.

Harbert, Penkrof i Nab nastavili su dakle svoj uobičajeni posao. Baš toga dana isti posao je združio Sirasa Smita i Gedeona Spileta u radionici u Odžacima.

– Znate li, dragi Sirase – rekao je Gedeon Spilet – da me vaše objašnjenje povodom one boce nije nimalo zadovoljilo! Kako se može prihvatiti da je nesrećnik mogao da napiše taj dokumenat i da baci bocu u more, a da se toga uopšte ne seća.

– Zato što je možda nije on ni bacio, dragi Spilete.

– Znači, vi i dalje mislite…

– Ništa ja ne mislim, ništa ja ne znam – odgovorio je Siras Smit, prekidajući novinara. – Zadovoljavam se time što ću taj događaj uvrstiti u one koje do danas nisam mogao da objasnim.

– Odista, Sirase, – rekao je Gedeon Spilet – te su stvari neverovatne! Vaše spasenje, sanduk nasukan na pesku, Topovi doživljaji, ova boca, najzad… Zar nikad nećemo naći rešenje tih zagonetki?

– Hoćemo, – odgovorio je živo inženjer – hoćemo, makar morao da pretražim i samu utrobu ovog ostrva.

– Možda će nam slučaj dati ključ ove tajne.

– Slučaj, Spilete? Ja uopšte ne verujem u slučaj, kao što ne verujem ni u tajne na ovom svetu. Postoji neki uzrok svemu neobjašnjivom što se ovde odigrava i taj uzrok ću ja otkriti. Ali u međuvremenu ćemo da posmatramo i da radimo.

Nastupio je i mesec januar. Bio je to početak 1867. godine. Marljivo su obavljali letnje radove. Tokom sledećih dana Harbert i Gedeon Spilet su otišli do korala i mogli su da vide da se Erton uselio u stan koji su mu pripremili. Brinuo se o mnogobrojnom stadu koje mu je povereno, pa je štedeo drugovima zamor da svaka dva tri dana dolaze i obilaze koral. Međutim, da ne bi suviše dugo ostavili Ertona usamljenog, naseljenici su ga često obilazili.

A baš nije bilo svejedno, s obzirom na zajedničke sumnje inženjera i Gedeona Spileta, što je sad taj deo ostrva bio pod izvesnim nadzorom i što Erton neće propustiti, ako dođe do nečega, da o tome obavesti stanovnike Granitnog dvorca.

Međutim, moglo je da se zbude nešto iznenadno i da treba brzo da se o tome inženjer izvesti. Čak i nezavisno od svih pojava koje su bile u vezi sa tajnom Linkolnovog ostrva, toliko drugih stvari je moglo da se dogodi, stvari koje bi zahtevale neposredno učešće naseljenika, kao prolazak nekog broda pučinom, nadomak zapadne obale, neki brodolom na zapadnim pristanima, mogućnost gusarskog dolaska i tome slično.

Stoga je Siras Smit odlučio da spoji trenutnom vezom koral sa Granitnim dvorcem.

Desetog januara je izneo svoj plan drugovima.

– E, e, a kako ćete to da izvedete, gospodine Sirase? – upita Penkrof. – Da ne mislite slučajno da postavite telegraf?

– Baš to mislim! – odgovorio je inženjer.

– Električni? – uzviknuo je Harbert.

– Električni! – odgovorio je Siras Smit. – Imamo sve potrebne sastojke za pravljenje baterije, a najteže će biti izvući žice, ali mislim da ćemo pomoću sprave za pravljenje žica i to uspeti.

– Bogami, posle ovoga – odvratio je mornar – ne gubim nadu da ćemo jednog dana da se vozimo železnicom.

Prionuli su dakle na posao i počeli s najtežim, to jest sa pravljenjem žica, jer ako u tome ne uspeju, nepotrebno je praviti bateriju i ostali pribor.

Gvožđe na Linkolnovom ostrvu, kao što znamo, bilo je odličnog kvaliteta i prema tome vrlo pogodno za izvlačenje. Siras Smit je prvo napravio spravu za pravljenje žice to jest jednu čeličnu ploču izbušenu kupastim rupama različite veličine kroz koje će se postepeno žica tanjiti do određene debljine. Tu čeličnu ploču, posle kaljenja »najveće tvrdoće« kako to livci kažu, pričvrstili su da bude potpuno nepomična na drveno postolje isto tako čvrsto zabijeno u zemlju, samo nekoliko stopa od velikog vodopada, čiju će pokretačku snagu inženjer opet da koristi.

Zaista, tu je bila valjalica koja Sad nije radila, ali čiji je točak, koji je pokretala velika snaga, mogao da posluži za izvlačenje žice, namotavajući je oko sebe.

Posao je bio veoma osetljiv i iziskivao je mnogo pažnje. Gvožđe je prvo pripremljeno u vidu dugačkih i tankih šipki čiji su vrhovi istanjeni turpijom, pa su one zatim uvučene u najveću rupu sprave za pravljenje žice, istezane točkom i namotane u dužini od dvadeset pet do trideset stopa; posle su odmotane i uvlačene u rupe sve manjeg i manjeg prečnika. Najzad je inženjer dobio žice dugačke četrdeset do pedeset stopa, koje je bilo lako nadovezati i zategnuti na tom rastojanju od pet milja, koliko je bilo od korala do Granitnog dvorca.

Samo je nekoliko dana trebalo da se taj posao lepo uradi, pa je Siras Smit, čim je stroj pušten u rad, pustio svoje drugove da sami rade taj posao a on je počeo izradu baterije.

Trebalo je u ovom slučaju napraviti bateriju jednosmislene struje. Zna se da su sastojci savremenih baterija uglavnom prečišćen ugalj, cink i bakar. Inženjer uopšte nije imao bakra kome, uprkos svim traženjima, nije otkrio ni najmanji trag na Linkolnovom ostrvu, pa ga se morao odreći. Prečišćeni ugalj, to jest tvrdi grafit koji se nalazi u retortama gasnih fabrika, posle oduzimanja vodonika uglju, mogli su da proizvedu, ali je trebalo napraviti posebne uređaje što bi bio veliki posao. A još se sećamo da je onaj sanduk nađen na rtu Olupine bio iznutra postavljen omotačem od cinka, te ovaj nije mogao biti bolje iskorišćen no ovom prilikom.

Siras Smit se, dakle, posle zrelog razmišljanja, odlučio da napravi vrlo prostu bateriju, sličnu Bekerelovoj bateriji iz 1820, gde je upotrebljen samo cink. A sve ostale sastojke, azotnu kiselinu i kalijum, imao je na raspolaganju.

Evo dakle kako je bila napravljena ta baterija čije će dejstvo izazvati međusobni uticaj kiseline i po gaše.

Napravili su izvestan broj staklenih boca i napunili ih azotnom kiselinom. Inženjer ih je zatvorio zapušačem, kroz koji je prolazila staklena cev zatvorena na donjem kraju, koji je doticao kiselinu svojim glinenim zapušačem obmotanim platnom. U tu cev je on kroz gornji otvor sipao rastvor potaše, koji je prethodno dobio sagorevanjem raznih biljaka i tako će, kroz glinu, kiselina i potaša da deluju jedna na drugu.

Siras Smit je uzeo zatim dve cinkane pločice, jednu je potopio u azotnu kiselinu, a drugu u rastvor potaše. Odmah se stvorila struja koja je išla od pločica u boci do pločice u cevi i pošto su ove bile povezane metalnom žicom, pločica u cevi je postala pozitivni pol, a pločica u boci negativni pol sprave. Svaka boca je dakle davala toliko struje da su sjedinjene morale biti dovoljne da izazovu sve pojave električnog telegrafa.

Takva je bila ta domišljata i vrlo jednostavna sprava koju je napravio Siras Smit, i koja će mu omogućiti da uspostavi telegrafsku vezu izmeću Granitnog dvorca k korala.

Šestog februara je počelo postavljanje stubova sa staklenim izolatornim čašicama koje će pridržavati žicu duž puta za koral. Nekoliko dana docnije, žica je bila zategnuta i spremna da prenosi brzinu od sto hiljada kilometara u sekundi električne struje koju će zemlja da vraća na njenu polaznu tačku.

Napravili su dve baterije, jednu za Granitni dvorac, a drugu za koral, jer ako je koralu trebalo da opšti sa Granitnim dvorcem, moglo je biti korisno i Granitnom dvorcu da opšti sa koralom.

A prijemnik i otpremnik su bili vrlo prosti. U obema stanicama žica se obavijala oko jednog elektro-magneta, to jest oko komada mekog gvožđa obavijenog žicom. Kad bi se uspostavila veza između dva pola, struja bi idući od pozitivnog pola prošla kroz žicu, prešla u elektro-magnet koji bi se privremeno namagnetisao i vraćala se preko zemlje u negativan pol. Kad bi se kolo struje prekinulo, elektro-magnet ne bi više bio namagnetisan. Bilo je dakle dovoljno postaviti pločicu od mekog gvožđa pred elektro-magnet koji bi je privlačio dok prolazi struja i ispuštao kad bi se kolo struje prekinulo. Kad je tako dobio to kretanje pločice, Siras Smit je mogao da lako priveže jednu kazaljku na brojčaniku gde su bila ispisana slova azbuke i tako je opštio od jedne do druge stanice.

Sve je bilo potpuno gotovo 12. februara. Toga dana je Siras Smit pustio struju kroz žicu i pitao da li je sve u redu u koralu i, nekoliko trenutaka kasnije, dobio je zadovoljavajući odgovor od Ertona.

Penkrof nije znao šta će od radosti i svakog jutra i večeri slao je telegrame u koral, na koje bi uvek dobijao odgovor.

Ovaj način opštenja je imao dve stvarne prednosti, prvo zato što je dozvoljavao da se utvrdi Ertonovo prisustvo u koralu, a zatim zato što ga nije ostavljao potpuno usamljenog. Uostalom, Siras Smit nije nikad dopuštao da prođe nedelja dana a da ga ne poseti, a i Erton je dolazio s vremena na vreme u Granitni dvorac gde su ga uvek srdačno dočekivali.

Tako je prošlo leto u uobičajenim radovima. Životna dobra naseobine su se uvećavala iz dana u dan, a naročito povrće i žitarice, kao što su se i biljke donete sa ostrva Tabora odlično primile. Visoravan Velikog vidika je pružala vrlo uspokojavajući prizor. Četvrta žetva žita je bila sjajna i lako je zamisliti da nikome nije palo na pamet da prebrojava ima li četiri stotine milijardi zrna u žetvi. Penkrofu je ipak palo na pamet da to učini, ali kad mu je Siras Smit objasnio da bi mu trebalo, kad bi i uspeo da izbroji tri stotine zrna na minut to jest devet hiljada na sat, oko pet hiljada pet stotina godina da svrši svoj posao, čestiti mornar je morao da odustane.

Vreme je bilo divno, vrlo toplo preko dana, ali uveče bi povetarac sa pučine ublažio vrelinu vazduha i pružao sveže noći stanovnicima Granitnog dvorca. Ipak je bilo nekoliko oluja koje su se, iako nisu bile dugotrajne, obarale neverovatnom silinom na Linkolnovo ostrvo. Po nekoliko časova munje bi bez prestanka parale nebo a grmljavina ne bi prestajala.

U to doba je mala naseobina bila veoma napredna. U živinarniku je vrvelo od živine, pa su naseljenici živeli od suviška, jer je već hitno trebalo svesti živinu na umereniji broj. Svinje su se već oprasile, pa je shvatljivo da je njihova nega oduzimala Nabu i Penkrofu veliki deo vremena. Onagre su oždrebile dva lepa grla, i često su ih jahali Gedeon Spilet i Harbert, koji je postao odličan jahač pod novinarovim nadzorom, a često su ih prezali i u kola bilo da prevoze ugalj i drva u Granitni dvorac, bilo razne minerale koje je koristio inženjer.

Više puta su izviđali u to doba dubine šume Divljeg zapada. Istraživači su mogli da u njih zalaze bez bojazni od preteranih žega, jer su sunčevi zraci jedva probijali gusto granje, izukrštano iznad njihovih glava. Obišli su tako celu levu obalu Zahvalnosti, duž koje je vodio put od korala do ušća Bukove rečice.

Ali su na tim izletima naseljenici pazili da budu dobro naoružani, jer su često sretali neke divlje svinje, vrlo surove i krvoločne, protiv kojih se trebalo ozbiljno boriti. A i dvadesetak jaguarovih koža je već krasilo veliku dvoranu.

Inženjer je ponekad učestvovao u raznim izviđanjima po nepoznatim delovima ostrva, koje je osmatrao sa posebnom pažnjom. On je druge tragove, a ne životinjske, tražio u najgušćim delovima tih prostranih šuma, ali mu nikad ništa sumnjivo oči nisu ugledale. Ni Top ni Džap, koji su ga pratili, nisu svojim držanjem pokazivali da onde ima nečeg neobičnog, a ipak je više nego jednom pas ponovo lajao kod otvora bunara koji je inženjer bezuspešno ispitivao.

U to doba je Gedeon Spilet, uz Harbertovu pomoć, snimio najživopisnije delove ostrva onim fotografskim aparatom koji su našli u sanduku, i kojim se dosad nisu služili.

Taj aparat sa snažnim objektivom je imao sve potrebne hemikalije za izazivanje.

Novinar i njegov pomoćnik postali su dakle za kratko vreme vešti fotografi i dobijali su dosta lepe snimke predela. Fotografi nisu zaboravili da pojedinačno snime i svakog stanovnika ostrva, ne izuzimajući nikoga.

– To nam pravi društvo – govorio je Penkrof.

I mornar je bio oduševljen što vidi svoju sliku, verno izrađenu, kako krasi zidove Granitnog dvorca i rado bi se zaustavljao pred tom izložbom kao pred najbogatijim izlozima na Brodveju.

Ali treba reći da je neosporno najuspelija bila slika majstor-Džapa. Majstor Džap je sedeo pred aparatom s neopisivom ozbiljnošću i slika mu je bila takva da samo što ne progovori!

– Reklo bi se da će se, ama sad, iskreveljiti! – uzvikivao bi Penkrof.

A ako bi majstor Džap bio nezadovoljan, to bi značilo da je veliki probirač, ali on je bio zadovoljan i posmatrao je sav raznežen svoju sliku, čak kao da je bio i pomalo zaljubljen u samog sebe.

Velike letnje žege su se završile u mesecu martu. Vreme je bilo ponekad kišovito, ali je vazduh još bio topao. Taj mart, koji odgovara septembru na severnoj polulopti, nije bio onako lep kako su se mogli nadati. Možda je najavljivao ranu i oštru zimu.

Čak su mogli da poveruju jednog jutra, 21. marta, da je pao prvi sneg. U stvari, Harbert je rano ujutro stao na jedan od prozora Granitnog dvorca i uzviknuo:

– Gle, ostrvce je pokriveno snegom!

– Sneg u ovo doba godine? – odgovorio je novinar koji je prišao dečaku.

Uskoro su im prišli i njihovi drugovi i mogli su da zaključe samo jedno: da je ne samo ostrvce već i celo žalo ispod Granitnog dvorca bilo pokriveno belim slojem podjednako rasprostrtim po tlu.

– Pa to je istinski sneg! – rekao je Penkrof.

– Ili na to mnogo liči! – odgovorio je Nab.

– Ali na termometru je pedeset osam stepeni{27} – primetio je Gedeon Spilet.

Siras Smit je gledao beli pokrivač ne izjašnjavajući se, jer zaista nije znao kako da objasni tu pojavu u ovo doba godine, i pri ovakvoj temperaturi.

– Do sto đavola, usevi će nam se posmrzavati! – viknuo je Penkrof.

I mornar je taman hteo da siđe, ali ga je preduhitrio okretni Džap koji je skliznuo niz uže na zemlju.

No orangutan još nije ni dodirnuo zemlju a ogroman sloj snega se podigao i rasuo po vazduhu u bezbrojne pahuljice koje su za nekoliko minuta zaklonile sunčevu svetlost.

– Ptice! – viknuo je Harbert.

To su zaista bili rojevi morskih ptica, blistavo belog perja. Pale su stotinama hiljada na ostrvce i na obalu i sad su nestale u daljini, ostavljajući za sobom zaprepašćene naseljenike koji kao da su prisustvovali promeni nekog prizora u kome leto smenjuje zimu u vilinskom dekoru. Na žalost, promena je bila tako nagla da ni novinar ni dečak nisu uspeli da obore nijednu od tih ptica, te im nisu otkrili vrstu.

Nekoliko dana kasnije, 26. marta, navršilo se dve godine kako su vazdušni brodolomnici bili bačeni na Linkolnovo ostrvo.

GLAVA XIX

SEĆANJE NA ZAVIČAJ. – IZGLEDI ZA BUDUĆNOST. – NAMERA IZVIÐANJA OSTRVSKIH OBALA. – POLAZAK 16. APRILA. – ZMIJSKO POLUOSTRVO, GLEDANO S MORA. – BAZALTNE STENE NA ZAPADNOJ OBALI. – NEVREME. – PADA NON. – NOVI SLUČAJ.

Već dve godine! Evo već dve godine kako naseljenici nisu imali nikakve veze ca drugim ljudima. Bili su bez vesti iz prosvećenog sveta, izgubljeni na tom ostrvu, kao da su bili na nekoj beskrajnoj maloj zvezdi sunčevog sistema!

Šta li se sad događalo u njihovoj zemlji? Slika zavičaja im je uvek bila pred očima, razdiranog građanskim ratom u času kad su ga napustili.

Tokom te dve godine nijedan brod nije prošao nadomak ostrva, i nijedno jedro nisu zapazili. Bilo je očigledno da se Linkolnovo ostrvo nalazi van uobičajenih puteva, pa čak da je i nepoznato, što su uostalom dokazivale i karte, jer iako nije imalo pristaništa, njegovo obilje slatke vode moralo je da privuče brodove koji žele da obnove svoje zalihe vode. Ali je more oko njega bilo uvek pusto, dokle god je pogled dopirao, i naseljenici su mogli samo sa sobom da računaju za povratak u domovinu.

Međutim, postojala je jedna mogućnost spasenja i o toj su mogućnosti baš raspravljali jednog dana, u prvoj sedmici aprila.

– Zaista, mi imamo samo jednu mogućnost, – rekao je Gedeon Spilet – jednu jedinu, da napustimo Linkolnovo ostrvo, a to je da sagradimo dovoljno veliki brod da može izdržati nekoliko stotina milja plovidbe. Čini mi se da kad smo napravili ovu veliku barku, zacelo možemo da napravimo i lađu.

– I da možemo zacelo da odemo i na Pomotu – dodao je Harbert – pošto smo išli na ostrvo Tabor.

– Ne kažem da ne možemo, – odgovorio je Penkrof, čiji se glas uvek slušao kad je bilo reči o pomorskim pitanjima – ja ne kažem ne, mada nije isto ići blizu i ići daleko! Da je našoj barci zapretila neka gadna bura za vreme putovanja na ostrvo Tabor, znali smo da pristanište nije daleko ni s jedne ni s druge strane, ali preći hiljadu dvesta milja, to je poprilično parče, a najbliže kopno je bar toliko daleko.

– A ako dođe do toga, Penkrofe, zar vi ne biste okušali sreću? – upitao je novinar.

– Ja bih pokušao sve što hoćete, gospodine Spilete – odgovori mornar – i vi dobro znate da ja nisam čova koji će uzmaći!

– Ne zaboravi, uostalom, da sad imamo jednog mornara više među nama – primetio je Nab.

– Koga to – upitao je Penkrof.

– Ertona.

– Tačno! – dodao je Harbert.

– Ako pristane da pođe? – primetio je Penkrof.

– Dobro, – rekao je novinar – znači da mislite da bi Erton odbio da pođe, da je jahta lorda Glenarvana stigla na ostrvo Tabor dok je on još bio tamo?

– Zaboravljate, prijatelju, – rekao je Siras Smit – da Erton nije više bio pri čistoj svesti poslednjih godina svog boravka. Ali nije stvar u tome. Trebalo bi znati da li treba u mogućnosti našeg spasavanja da ubrajamo i taj povratak škotske lađe. Zato što je lord Glenarvan obećao Ertonu da će doći po njega na ostrvo Tabor kad bude smatrao da je dovoljno ispaštao svoje zločine, a ja mislim da će se on vratiti.

– Da, – rekao je novinar – i dodao bih da će se vratiti uskoro, jer evo već dvanaest godina kako je Erton napušten!

– Eh, – odgovorio je Penkrof – ja se slažem sa vama da će lord da se vrati i to uskoro. Ali gde će da ga traži? Na ostrvu Taboru a ne na Linkolnovom.

– To je toliko izvesnije – odgovorio je Harbert – što Linkolnovo ostrvo nije čak ni uneto u kartu.

– Stoga, prijatelji, – nastavio je inženjer – moramo da preduzmemo potrebne mere da na ostrvu Taboru bude označeno naše i Ertonovo postojanje na Linkolnovom ostrvu.

– Razume se, – odgovorio je novinar – i ništa prostije no da se, u onoj baraci, u kojoj je stanovao i kapetan Grant i Erton, ostavi jedna beleška gde će biti tačan položaj našeg ostrva, beleška koju će lord Glenarvan i njegova posada pouzdano naći.

– I čak je šteta – primetio je mornar – što smo zaboravili tu predostrožnost prilikom našeg prvog putovanja na ostrvo Tabor.

– A zašto bismo to učinili? – odgovorio je Harbert. – Tad nismo znali Ertonovu povest, nismo znali da će jednog dana doći po njega, a i da smo znali leto je već bilo na izmaku da bismo mogli da se vratimo na ostrvo Tabor.

– Da, – odgovorio je Siras Smit – bilo je dockan i ta se plovidba mora odložiti za iduće proleće.

– Ali ako škotska jahta dođe u međuvremenu? – upitao je Penkrof.

– To je malo verovatno, – odgovorio je inženjer – jer lord Glenarvan neće izabrati zimsko doba da zađe u ova daleka mora. Ili je već bio na ostrvu Taboru otkako je Erton sa nama, to jest za ovih pet meseci, i vratio se, ili će doći tek kasnije i imaćemo vremena da početkom lepih dana u oktobru odemo na ostrvo Tabor i ostavimo belešku.

– Treba priznati – rekao je Nab – da bi zaista bilo nesreća ako je »Dankan« bio u ovim vodama pre svega nekoliko meseci.

– Nadam se da nije tako, – odgovorio je Siras Smit – i da nam nije oduzeta najbolja prilika koja nam ostaje!

– Mislim – primetio je novinar – da ćemo u svakom slučaju znati na čemu smo, kad se vratimo do ostrva Tabora, jer ako su Škotlanđani opet bili, morali su neizostavno ostaviti neki trag svoga prolaska.

– To je jasno! – odgovorio je inženjer. – Stoga, prijatelji, pošto nam ostaje ta mogućnost povratka u zemlju, čekajmo strpljivo a ako i nju izgubimo, videćemo onda šta ćemo.

– U svakom slučaju, – rekao je Penkrof – i ako budemo ovako ili onako napustili Linkolnovo ostrvo, to neće značiti da nam je ovde bilo rđavo.

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – već zato što smo daleko od svega što jedan čovek mora da voli na svetu, od svoje porodice, prijatelja, svog rodnog kraja.

Pošto su tako rešili stvari, nisu više govorili o preduzimanju gradnje dovoljno velike lađe da bi se upustili bilo do arhipelaga na severu bilo do Novog Zelanda na zapadu. Brinuli su se samo za uobičajene radove pred treće zimovanje u Granitnom dvorcu.

Ipak su odlučili da će koristiti barku, pre no što dođu ružni dani, za jednu plovidbu oko ostrva. Potpuno izviđanje obala još nije bilo dovršeno i naseljenici su imali vrlo nepotpunu predstavu zapadne i severne obale, od ušća Bukove rečice do rtova Čeljusti kao i uskog zaliva koji se uvlačio između njih kao ajkulino ždrelo.

Plan za ovaj pohod je izneo Penkrof a Siras Smit se s njim potpuno složio, jer je i sam hteo da vidi ceo taj deo svog mesta boravka.

Dan polaska je određen za 16. april i »Bonadventura«, ukotvljena u Balonovom pristaništu, snabdevena je zalihama za putovanje koje može da potraje.

Siras Smit je obavestio Ertona o nameravanom pohodu i predložio mu da u njemu učestvuje, ali pošto je Erton više voleo da ostane na kopnu, rešili su da će preći u Granitni dvorac za vreme odsustva svojih drugova. Majstor Džap je trebalo da mu pravi društvo i nije se nimalo bunio.

Tog jutra su se svi naseljenici sa Topom ukrcali. Vetar je duvao sa jugozapada, prilično jako, i »Bonadventura« je morala napuštajući Balonovo pristanište da krivuda, te da bi stigla do Gmizavčevog predgorja. Od devedeset milja koliko je iznosio obim ostrva, južna obala je obuhvatala od pristaništa do predgorja dvadeset milja. Zato je bilo potrebno ploviti tih dvadeset milja pritegnutih jedara, jer je vetar bio pravo u pramac.

Ceo dan im je bio potreban da stignu do predgorja jer je barka, napustivši pristanište, imala samo još dva časa oseke a posle toga punih šest časova plime, protiv koje je bilo vrlo teško boriti se. Već je i noć pala kad su oplovili predgorje.

Penkrof je onda predložio inženjeru da nastave put malom brzinom, sa dva skraćenja na jedru. Ali Siras Smit je više voleo da se ukotve na nekoliko stotina metara od kopna da bi razgledao taj deo obale po danu. Čak su odlučili, pošto je trebalo brižljivo ispitati ostrvske obale, da neće ploviti noću i da će se kad padne veče a vreme to dozvoli, uvek usidriti kraj kopna.

Tako su tu noć proveli ukotvljeni ispred predgorja. Izuzev mornara, ostali su spavali manje udobno nego u Granitnom dvorcu.

Sutradan, 17. aprila, Penkrof je digao sidro u zoru i s olabavljenim velikim jedrom i levim bočnim privezačem mogao je da plovi sasvim uz zapadnu obalu.

Naseljenici su poznavali već tu pošumljenu obalu, tako veličanstvenu, pošto su već peške obišli njenu ivicu, a ipak ih je ponovo zadivila. Plovili su uz samu obalu, umerivši brzinu da bi sve razgledali, pazeći samo da ne udare u neko od stabala koja su ovde-onde plivala. Nekoliko puta su čak bacali sidro i Gedeon Spilet je snimao tu prekrasnu obalu.

Oko podne, »Bonadventura« je stigla do ušća Bukove rečice. Preko nje, na desnoj obali, pojavljivalo se ponovo drveće, ali razređenije, i tri milje dalje bili su to samo usamljeni šumarci između zapadnih ogranaka brega čiji se krševiti greben spuštao do obale.

Kakva suprotnost izmeću južnog i severnog dela ove obale! Koliko god je prva bila pošumljena i zelena, toliko je druga bila neravna i divlja. Reklo bi se da je to jedna od onih »gvozdenih obala« kako ih u nekim zemljama nazivaju.

»Bonadventura« je prošla ispred te obale i produžila još pola milje od nje. Lako se moglo videti da se ona sastoji od stena svih veličina, od dvadeset do tri stotine stopa visine, i svih oblika, valjkastih kao kule, prizmatičnih kao zvonici, piramidalnih kao obelisci, kupastih kao fabrički dimnjaci. Nagomilani led u polarnim morima ne bi se ćudljivije uzdizao u svoj svojoj uzvišenoj grozoti! Ovde mostovi prebačeni sa stene na stenu, tamo lukovi raspoređeni kao u crkvenoj lađi, da pogled nije mogao da im dopre do dna, na jednom mestu široka udubljenja čiji su svodovi bili veličajni, tamo prava šuma vrhova, šiljaka i strela kakve nikad nijedna gotska katedrala nije imala u tolikom broju. Sve ćudi prirode, još raznolikije no što se mogu zamisliti, ocrtavale su se na toj veličanstvenoj obali koja se pružala u dužini od osam ili devet milja.

Siras Smit i drugovi su gledali sa iznenađenjem koje se graničilo sa zaprepašćenjem, ali dok su oni ćutali, Top se nije libio da laje a odjek se hiljadu puta odbijao o bazaltne zidine. Inženjer je čak opazio da u tom lajanju ima nečeg čudnog, kao kad pas laje kod otvorenog bunara u Granitnom dvorcu.

– Da pristanemo! – rekao je.

I »Bonadventura« se skoro očešala o stene na obali. Možda je tu postojala pećina koju je trebalo ispitati? Ali Siras Smit ništa nije video, ni pećinu ni udubljenje koje je moglo da služi kao sklonište nekom biću, jer je podnožje stena poniralo u samu vodu. Uskoro je Top prestao da laje i brodić je nastavio put, udaljen na nekoliko stotina metara od obale.

U severozapadnom delu ostrva obala je opet bila ravna i peskovita. Nekoliko retkih drveta se ocrtavalo iznad niskog i močvarnog tla koje su naseljenici već viđali a, kao žestoka suprotnost onoj tako pustoj obali, ovde je život bujao zbog prisustva tušta i tma vodenih ptica.

Uveče se »Bonadventura« ukotvila u jednom malom udubljenju pribrežja na severu ostrva, blizu kopna, toliko je voda bila duboka na ovom mestu. Noć je mirno protekla, jer je vetar tako reći ugasnuo sa poslednjom dnevnom svetlošću i javio se tek sa prvim zracima zore.

Pošto je bilo lako pristati uz obalu, tog jutra su se vrsni lovci naseobine, što znači Harbert i Gedeon Spilet, uputili u malu dvočasovnu šetnju i vratili su se sa nekoliko nizova divljih pataka i barskih šljuka.

U osam časova ujutro je »Bonadventura« digla sidro i brzo je plovila ka severnom rtu Severne čeljusti, jer je imala vetar u krmu i to vetar koji je stalno jačao.

– Uostalom, – rekao je Penkrof – ne bih se začudio ako dođe do nekog naleta zapadnog vetra. Juče je sunce zašlo za jarko crveni vidik a od jutros evo i »mačjih repova« koji ne predskazuju ništa dobro.

Ti »mačji repovi« su bili izduženi oblaci, cirusi, rasuti po zenitu a visina im nikad nije manja od pet hiljada stopa iznad mora. Kao neko lako pramenje pamuka čija pojava obično najavljuje nekakav skori poremećaj u vremenu.

– Pa dobro, – rekao je Siras Smit – razvijmo sva jedra koja možemo i hajde da se sklonimo u Ajkulin zaliv. Mislim da će tu »Bonadventura« da bude bezbedna.

– Savršeno, – odgovorio je Penkrof – i uostalom severna obala je sva u nezanimljivim dunama.

– Ne bih se čak ljutio – dodao je inženjer – da provedem ne samo noć već i sutrašnji dan u tom zalivu, koji zaslužuje da se pažljivo istraži.

– Mislim da ćemo na to biti primorani, hteli-ne-hteli, – odgovorio je Penkrof – jer vidik postaje preteći na zapadu. Pogledajte kako se natuštava.

U svakom slučaju imamo dobar vetar da dođemo do rtova Čeljusti – rekao je novinar.

– Vrlo dobar vetar, – odgovorio je mornar – ali ćemo morati da krivudamo da bismo ušli u zaliv i voleo bih da dobro gledam u tu vodu koju ne poznajem.

– Voda je sigurno puna podvodnih stena, – dodao je Harbert – ako sudimo po onome što smo videli na jugu Ajkulinog zaliva.

– Penkrofe, – rekao je onda Siras Smit – radite kako mislite da je najbolje, mi se na vas oslanjamo.

– Budite bez brige, gospodine Sirase! – odgovorio je mornar. – Neću se bez potrebe izlagati opasnosti. Više bih voleo da me udare nožem u živu utrobu nego da neka stena udari u utrobu moje »Bonadventure«.

Penkrof je nazivao utrobom deo trupa svog broda koji je pod vodom, i do njega mu je bilo više stalo no do sopstvene kože.

– Koliko je časova? – upitao je Penkrof.

– Deset časova – odgovorio je Gedeon Spilet.

– A koliko još treba da pređemo do rta, gospodine Sirase.

– Oko deset milja – odgovorio je inženjer.

– To je dva i po časa plovidbe – rekao je mornar – i bićemo pred rtom oko podne ili jedan čas posle. Na žalost, u tom času će nastupiti oseka i struja će izlaziti iz zaliva. Plašim se, bogami, da će biti teško ući unutra kad su i vetar i more protiv nas.

– Utoliko pre što je danas pun mesec, – primetio je Harbert – i što su aprilske plime vrlo jake.

– Pa, Penkrofe, – upitao je Siras Smit – zar ne možemo da se usidrimo na kraju rta?

– Da se usidrimo pokraj kopna, sa nevremenom koje može da naiđe! – uzviknuo je mornar. – Ni misliti, gospodine Sirase! To bi značilo da baš hoćemo da se nasučemo.

– Pa šta ćete onda?

– Pokušaću da se održim na pučini do plime, to jest do sedam časova uveče pa, ako se još vidi, pokušaću da uđem u zaliv, inače ćemo da plovimo od obale do obale, cele noći, i ući ćemo sutra pri izlasku sunca.

– Rekao sam vam, Penkrofe, da se mi na vas oslanjamo – odgovorio je Siras Smit.

– Eh, – reče Penkrof – da samo ima neki svetionik na ovoj obali, bila bi zgoda živa za moreplovce!

– Da, – odgovorio je Harbert – a ovoga puta nećemo imati nekog ljubaznog inženjera da nam upali vatru koja će nas dovesti do pristaništa.

– Zaista, dragi Sirase, – odgovorio je Gedeon Spilet – nikad vam još nismo zahvalili; ali zaista, bez vatre, nikad ne bismo dospeli…

– Vatre…? – upitao je Siras Smit, vrlo iznenađen rečima novinara.

– Hoćemo da kažemo, gospodine Sirase, – nastavio je Penkrof – da smo bili vrlo uzbuđeni na »Bonadventuri« tokom poslednjih časova pred povratak i da bismo prošli pod vetrom kraj ostrva, da niste predostrožno zapalili vatru u noći između 19. i 20. oktobra, na visoravni iznad Granitnog dvorca.

– Da, da. To sam se zaista dobro setio – odgovorio je inženjer.

– A ovoga puta, – dodao je mornar – ukoliko se Erton toga ne seti, neće biti nikoga da nam učini tu malu uslugu.

– Ne, nikoga – odgovorio je Siras Smit.

I posle nekoliko trenutaka pošto je ostao sam na pramcu broda sa novinarem, inženjer mu se nagnuo nad uvo i rekao:

– Ako je nešto pouzdano na ovom svetu, Spilete, onda je to da ja nisam nikad zapalio vatru u noći izmeću 19. i 20. oktobra na visoravni iznad Granitnog dvorca, niti ma na kom drugom delu ostrva!

GLAVA XX

NOĆ NA MORU. – AJKULIN ZALIV. – POVERAVANJE. – PRIPREME ZA ZIMU. – RANA ZIMA. – VELIKE HLADNOĆE. – RADOVI U KUNI. – POSLE ŠEST MESECI. – FOTOGRAFSKI SNIMAK. – NEOČEKIVANI DOGAÐAJI.

Sve ce odigralo onako kako je predvideo Penkrof, jer ga predosećanje nije nikad prevarilo. Vetar je ojačao i od povetarca pretvorno ce u vihor, to jest dobio je brzinu od četrdeset do četrdeset pet milja na čas,{28} pa je brod na pučini morao da smanji jedro skoro sasvim, a gornja manja jedra da skupi. Pa pošto je bilo oko šest časova po podne, kad je »Bonadventura« dospela pred zaliv, i oseka počela da nastupa, bilo je nemoguće ući u zaliv. I tako su bili primorani da ostanu na pučini jer, i da je hteo, Penkrof ne bi mogao da dospe do ušća Zahvalnosti. Zato je, posle razapinjanja malog floka na veliku katarku kao pomoćnog jedra za buru, čekao sa kljunom okrenutim ka kopnu.

Srećom, iako je vetar bio vrlo jak, more nije bilo mnogo burno, jer je bilo zaklonjeno obalom. Stota se nisu morali plašiti velikih talasa koji su velika opasnost za male barke. »Bonadventura« se jamačno ne bi prevrnula, jer je imala veliku pretegu, ali ogromne količine vode koje bi se sručivale na palubu mogle bi da je oštete ako ograda ne bi izdržala. Penkrof je kao vešt mornar preduzeo sve mere predostrožnosti. Naravno, imao je neograničeno poverenje u svoj brodić, ali je ipak očekivao dan sa izvesnom zebnjom.

Siras Smit i Gedeon Spilet te noći nisu imali prilike da razgovaraju a, međutim, ona rečenica koju je inženjer šapnuo na uvo novinaru zasluživala je da još jednom raspravljaju o onom tajanstvenom uticaju koji kao da vlada Linkolnovim ostrvom; Gedeon Spilet nije prestajao da misli na taj novi i neobjašnjivi događaj, ia tu pojavu vatre na obali ostrva. Tu vatru je on zaista i stvarno video! Njegovi drugovi, Harbert i Penkrof, videli su je kao i on. Ta im je vatra omogućila da odrede položaj ostrva u onoj mračnoj noći i nisu mogli ni posumnjati da ju je inženjerova ruka upalila, a evo sad Siras Smit izjavljuje neopozivo da ništa slično nije učinio!

Gedeon Spilet se zarekao da će opet povesti razgovor o tom događaju, čim se »Bonadventura« bude vratila, i da će naterati Sirasa Smita da obavesti ostale drugove o svim tim čudnim pojavama. Možda će se onda odlučiti da zajednički obave potpuno pretraživanje svih delova Linkolnovog ostrva.

Bilo kako bilo, ts noći se nikakva vatra nije upalila na obalama, još nepoznatim, na ulazu u zaliv pa je mala barka cele te noći ostala na pučini.

Kad su se pojavili prvi zraci zore na istočnom vidiku, vetar je, koji se malo smirio, promenio pravac za dve četvrtine i dozvolio Penkrofu da lakše uplovi u tesni ulaz zaliva. Oko sedam ujutro, »Bonadventura« je, pošto se uputila prema rtu Severne čeljusti, oprezno ušla u prolaz i zašla u te vode zatvorene najneobičnijim okvirom od lave.

– Evo morskog krajička – rekao je Penkrof – koji bi bio divna luka gde bi čitave flote mogle po volji da se kreću.

– A naročito je čudno – primetio je Siras Smit – što su ovaj zaliv stvorila dva oticanja lave koju je vulkan izbacio i koja se tu nagomilala uzastopnim erupcijama. Ishod toga je da je zaliv zaklonjen sa svih strana i verovatno da je more čak i po najgorem vremenu ovde mirno kao jezero.

– Jamačno, – nastavio je mornar – jer da bi u njega ušao vetar ima samo onaj uski grlić izmeću dva rta, a onda se još severni rt nadvija preko južnog, tako da je prodiranje vihora vrlo teško. Zaista bi naša »Bonadventura« mogla ovde ostati preko cele godine a da čak i ne zategne svoje kotve.

– Nešto je veliki za nju – primetio je novinar.

– Eh, gospodine Spilete, – odgovorio je mornar – priznajem da je preveliki za »Bonadventuru«, ali ako bi mornarici Sjedinjenih Država bilo potrebno bezbedno sklonište na Tihom okeanu, mislim da neće naći ništa bolje od ovog zaliva.

– Sad smo u ajkulinom ždrelu – primetio je Nab, ciljajući na oblik zaliva.

– U samom ždrelu, dobri Nabe, – odgovorio je Harbert – ali se ne bojite valjda da će se sklopiti nad nama?

– Ne gospodine Harberte, – odgovorio je Nab – a ipak mi se ovaj zaliv ne dopada mnogo. Izgleda tako zlokoban!

– Gle’te, molim vas, – uzviknuo je Penkrof – Nab kudi ovaj zaliv i to u času kad ja smišljam da ga poklonim Americi.

– A da li je bar ovde voda dovoljno duboka? – upitao je inženjer – jer ono što je dovoljno za »Bonadventurinu« kobilicu neće biti dovoljno za kobilice naših oklopnjača.

– Lako je to proveriti! – odgovorio je Penkrof.

I mornar je spustio ka dnu dugo uže, s komadom gvožđa privezanim na kraju, koje mu je služilo za merenje dubine. Uže je bilo dugačko oko pedeset hvati i odvilo se do kraja ne udarivši o dno.

– Izvolite, – rekao je Penkrof – naše oklopnjače mogu da dođu ovamo! Neće se nasukati!

– Zaista, – rekao je Siras Smit – ovaj zaliv je pravi ponor, no s obzirom na vulkansko poreklo ostrva, nije čudo što na morskom dnu ima ovakvih ulegnuća.

– Reklo bi se – primetio je Harbert – da su ove litice sasvim okomite i potpuno sam ubeđen da, čak ni sa užetom pet-šest puta dužim, Penkrof ne bi naišao na dno.

– Sve je to lepo, – rekao je tada novinar – ali ja bih Penkrofu primetio da nešto veoma važno nedostaje njegovoj luci.

– A šta to, gospodine Spilete?

– Neki usek, ma kakav procep, koji bi omogućio pristup u unutrašnjost ostrva. Ne vidim nijedno mesto gde se čovek može iskrcati.

I zbilja, visoke i sasvim strme ivice lave nisu ni na jednom jedinom mestu, duž celog opsega zaliva, omogućavale iskrcavanje. To je bio nepremostivi bedem koji je podsećao na norveške fjordove, samo još krševitije. Ploveći uz same litice tako da ih je skoro dodirivala, »Bonadventura« nije naišla čak ni na neko ispupčenje na koje bi putnici mogli da se iskrcaju.

Penkrof se tešio govoreći da bi se litica mogla razbiti, ako to bude bilo potrebno, pa, pošto zapravo nisu imali ništa da obave u tom zalivu, on je upravio svoj brodić prema grliću i izišao iz zaliva oko dva časa po podne.

– Uf – uzviknuo je Nab odahnuvši zadovoljno.

Reklo bi se zaista da se čestiti crnac nije prijatno osećao u toj ogromnoj čeljusti.

Od rta Čeljusti do ušća Zahvalnosti bilo je svega oko osam milja. Sa pramcem prema Granitnom dvorcu »Bonadventura« je razvijenih jedara plovila duž obale na oko milju rastojanja. Ogromne stene lave smenile su uskoro ćudljivo razbacane dune između kojih su onako neobično našli inženjera i gde je bilo na stotine morskih ptica.

Oko četiri časa Penkrof je ostavljajući s leve strane ostrvcetov šiljak, ušao u kanal koji ga je razdvajao od obale a u pet časova se kotva »Bonadventure« zarila u pesak na ušću Zahvalnosti.

Prošlo je tri dana otkako su naseljenici napustili svoj stan. Erton ih je čekao na žalu i majstor-Džap im je radosno pošao u susret, zadovoljno mumlajući.

Završili su dakle istraživanje svih ostrvskih obala i nikakav sumnjiv trag nisu opazili. Ako je neko sumnjivo biće i obitavalo ovde, onda je to jedino moglo biti u dubini neprohodnih šuma na Zmijskom poluostrvu, gde naseljenici još nisu stigli da izvrše izviđanje.

Gedeon Spilet je razgovarao o svemu tome sa inženjerom i oni su rešili da će skrenuti pažnju svojim drugovima na čudnovatost izvesnih događaja koji su se odigrali na ostrvu, a među kojima je poslednji događaj bio najneobjašnjiviji.

Zato Siras Smit nije mogao, vraćajući se na slučaj s vatrom koju je zapalila neka nepoznata ruka na pribrežju, a da po dvadeseti put ne upita novinara:

– Ali, jeste li ubeđeni da ste je dobro videli? Da to nije bila neka delimična erupcija vulkana ili nekakav meteor?

– Ne, Sirase, – odgovorio je novinar – to je bila prava vatra koju je zapalila čovekova ruka. Uostalom, upitajte Penkrofa i Harberta. I oni su videli kao što sam i ja video, i potvrdiće moje reči.

I tako se desilo da je nekoliko dana docnije, 25. aprila uveče, kad su svi naseljenici bili okupljeni na visoravni Velikog vidika, Siras Smit uzeo reč, govoreći:

– Prijatelji, mislim da treba da vam skrenem pažnju na izvesne pojave koje su se desile na ostrvu, a povodom kojih bih želeo da znam i vaše mišljenje. Te su pojave tako reći natprirodne…

– Natprirodne! – uzviknuo je mornar izbacujući kolutove dima. – Zar bi moglo biti da je naše ostrvo natprirodno?

– Ne, Penkrofe, ali tajanstveno svakako jeste – odgovorio je inženjer – ukoliko vi ne budete mogli da nam objasnite ono što ni Spilet ni ja dosad, nismo mogli da razumemo.

– Kazujte, gospodine Sirase! – odgovorio je mornar.

– Pa lepo! jeste li vi shvatili – tada će inženjer – kako to da sam se ja, posle pada u more, našao na četvrt milje u unutrašnjosti ostrva a da nisam bio svestan tog premeštanja?

– Sem ako niste tako onesvešćeni… – počeo je Penkrof.

– To je neprihvatljivo – odgovorio je inženjer. – Ali, hajdemo dalje. Jeste li shvatili kako je Top mogao da pronađe vaše sklonište, na pet milja od pećine gde sam ja ležao?

– Pseći nagon… – odgovorio je Harbert.

– Neobičan nagon, – primetio je novinar – pošto je uprkos kiši i vetru koji su besneli te noći, Top stigao u Odžake suv i bez ijedne mrlje od blata!

– Hajdemo dalje – nastavio je inženjer. Jeste li vi mogli da shvatite kako je tako čudnovato naš pas izbačen iz jezerske vode, posle svoje borbe sa dugongom?

– Ne, ne baš odviše, priznajem, – odgovorio je Penkrof – a ni rana koju je dugong imao na bedru, rana koja je izgledala kao da je potekla od nekog oštrog sečiva, još manje je shvatljiva.

– Hajdemo još dalje – nastavio je Siras Smit. – Jeste li razumeli, prijatelji, kako se ono olovno zrno našlo u pekarijevom telu, kako se onaj sanduk onako srećno nasukao dok nigde okolo nije bilo ni traga od brodoloma; kako je ona boca sa dokumentom iskrsla onako u pravi čas, prilikom naše prve plovidbe po moru, kako je naš čamac, pošto je pokidao užad, stigao maticom Zahvalnosti do nas baš u trenutku kad nam je bio potreban; kako su se posle najezde majmuna lestvice onako, taman kad treba, spustile odozgo sa Granitnog dvorca; kako je najzad onaj dokumenat, za koji Erton tvrdi da ga nikad nije napisao, dospeo u naše ruke?

Siras Smit je tako nabrajao, ne zaboravljajući ni jednu jedinu, sve neobične pojave koje su se dogodile na ostrvu. Harbert, Penkrof i Nab su se zgledali ne znajući šta da odgovore, jer ih je niz tih događaja, prvi put tako okupljenih, zaista mogao samo u najvećoj meri iznenaditi.

– Vere mi, – rekao je Penkrof – imate pravo, gospodine Sirase, i teško je objasniti te stvari.

– Pa, prijatelji, – nastavio je inženjer – još jedna pojava se pridružila ovima a i ona nije ništa manje neshvatljiva.

– Koja to, gospodine Sirase? – upitao je živo Harbert.

– Kad sts se vratili sa ostrva Tabora, Penkrofe, kažete da vam se ukazala neka vatra na Linkolnovom ostrvu?

– Naravno! – odgovorio je mornar.

– I sasvim pouzdano znate da ste tu vatru videli?

– Kao vas što gledam.

– I ti, Harberte.

– Ah, gospodine Sirase, – uzviknuo je Harbert – ta je vatra blistala kao najveća zvezda!

– Ali, pa da to nije i bila zvezda? – pitao je inženjer uporno.

– Ne, – odgovorio je Penkrof – jer nebo je bilo prekriveno gustim oblacima, a u svakom slučaju zvezda ne bi bila tako nisko na vidiku. Ali i gospodin Spilet ju je video kao i mi, pa može da potvrdi naše reči!

– Ja ću dodati i to – rekao je novinar – da je ta vatra bila vrlo jaka i da je bacala kao neki električni snop.

– Da, da, baš tako… – potvrdio je Harbert – i zacelo je bila negde iznad Granitnog dvorca.

– Pa, prijatelji, – odgovorio je Siras Smit – te noći između 19. i 20. oktobra, ni Nab ni ja nismo upalili nikakvu vatru na kopnu.

– Niste vi – uzviknuo je Penkrof, krajnje zaprepašćen tako da nije mogao da završi rečenicu.

– Nismo napuštali Granitni dvorac, – odgovorio je Siras Smit – te ako se neka vatra pojavila na obali, nju je neka druga ruka, a ne naša, upalila.

Penkrof, Harbert i Nab su bili zaprepašćeni. Tu nije bila mogućna obmana, a vatra je sasvim stvarno privukla njihove poglede te noći između 19. i 20. oktobra.

Da, morali su da priznaju, postojala je neka tajna. Neki neobjašnjivi uticaj, očigledno naklonjen naseljenicima, no koji je veoma dražio njihovu radoznalost, ispoljavao se i to uvek kad treba na Linkolnovom ostrvu. Da li je postojalo neko biće skriveno u njegovim najnevidljivijim dubinama? To je trebalo saznati po svaku cenu.

Siras Smit je podsetio svoje prijatelje i na neobično Topovo i Džapovo ponašanje kad bi se vrzmali oko otvora bunara koji je vezivao Granitni dvorac sa morem, ispričao im je da je ispitao taj bunar i da ništa sumnjivo nije otkrio. Najzad su taj razgovor zaključili jednoglasnom odlukom svih članova naseobine da sasvim podrobno pretraže celo ostrvo, čim se vrati lepo vreme.

Ali od tog dana je Penkrof izgledao zabrinut, Činilo mu se da mu ovo ostrvo, koje je on smatrao kao ličnu svojinu, više ne pripada potpuno i da ga deli sa nekim gospodarem kome se hteo ne hteo osećao potčinjen, Nab i on su često razgovarali o tim neobjašnjivim stvarima i obojica, od prirode svoje skloni čudesnom, nisu bili daleko od toga da poveruju da je Linkolnovo ostrvo pod vlašću neke natprirodne sile.

Međutim je u maju nastupilo loše vreme. Izgledalo je da će zima biti oštra i rana. Stoga su počeli bez oklevanja da se pripremaju za zimovanje.

Uostalom, naseljenici su bili dobro opremljeni za zimu, ma kako bila oštra. Odela od čoje su imali dovoljno a mufloni, kojih je sad bilo mnogo, dali su obilato potrebnu vunu za izradu tog toplog sukna.

Ne treba ni reći da su i Ertonu dali to udobno odelo. Siras Smit mu je ponudio da provede zimu u Granitnom dvorcu, gde će biti bolje smešten no u koralu, i Erton je obećao da će to učiniti čim poslednje radove u koralu završi. To je i učinio polovinom maja. Otada je Erton učestvovao u zajedničkom životu i bio je koristan u svakoj prilici, ali je ostao uvek ponizan i tužan i nikad nije učestvovao u zabavama svojih drugova.

Tokom najvećeg dela te treće zime koju su provodili na Linkolnovom ostrvu, naseljenici su ostali zatvoreni u Granitnom dvorcu. Bilo je veoma velikih bura i strašnih oluja, bura koje kao da su potresale stene iz temelja. Ogromni naleti plime pretili su da će preplaviti veliki deo ostrva, pa bi zacelo svaka lađa ukotvljena u njegovoj blizini propala. Dva puta je za vreme tih nepogoda Zahvalnost toliko narasla da su se plašili da ne odnese mostove i mostiće, a morali su čak da učvrste i mostiće na žalu koji su nestajali pod vodom kad bi more tuklo o obalu.

Možete misliti da su takvi naleti vetra, slični vihorima kiše i snega, pričinili priličnu štetu na visoravni Velikog vidika. Vetrenjača i živinarnik su naročito mnogo stradali. Naseljenici su tamo često morali da vrše hitne opravke, inače bi opstanak živine bio ozbiljno ugrožen.

Za vreme tako rđavog vremena nekoliko parova jaguara i čopori majmuna osmelili su se da dođu do ivice visoravni, pa su se stalno bojali da se gonjeni glađu, najgipkiji i najhrabriji ne usude da preskoče potok koji im je, uostalom, pošto je bio zaleđen, dozvoljavao lak prelaz. Usevi i domaće životinje bi neizostavno bili uništeni da nisu stalno nadgledani i često je trebalo pucati da bi se ti opasni posetioci zadržali na pristojnom odstojanju. Zato je bilo dosta posla za vreme tog zimovanja i napolju na zaštićivanju visoravni, ri unutra na uređenju Granitnog dvorca.

Gedeon Spilet i Harbert su sa Džapom i Topom lovili po prostranoj Utvinoj močvari, za vreme velikih mrazeva, i nisu ni jednom pucali u prazno, usred hiljada divljih pataka, barskih šljuka, grogotovaca, gnjuraca, lastarki i vivaka.

Tako su protekla četiri zimska meseca, koji su zaista bili teški, to jest juni, juli, avgust i septembar. U tom vremenu se nije odigrao nijedan novi neobjašnjiv događaj. Ništa se čudno nije desilo, iako su Penkrof i Nab vrebali i najbeznačajnije stvari koje bi mogli da povežu sa nekim tajanstvenim uzrokom. Čak se ni Top ni Džap nisu više vrzmali oko bunara i nisu odavali nikakve znake uznemirenosti. Kao da se niz natprirodnih događaja prekinuo, mada su često o tome govorili za vreme noćnih sedeljki u Granitnom dvorcu i ostajali pri tome da će ostrvo pretražiti i u najnedostupnijim delovima. Ali jedan veoma ozbiljan događaj, čije su posledice mogle da budu kobne, privremeno je odvratio Sirasa Smita i njegove drugove od njihove namere.

Bilo je to u oktobru. Proleće je krupnim koracima nastupalo. Priroda se obnavljala pod sunčevim zracima i među zimzelenim lišćem četinara, koji su bili na ivici šume, već se pojavljivalo mlado lišće koprivića, banksija i deodara.

Gedeon Spilet i Harbert su u nekoliko mahova, kao što znamo, snimali fotografskim aparatom Linkolnovo ostrvo.

A 17. oktobra, oko tri časa po podne, Harbert je očaran čistim nebom poželeo da snimi ceo zaliv Jedinstva koji je bio pred Granitnim dvorcem, od rta Čeljusti do Kandžinog rta.

Vidik je bio božanstveno jasan a more se talasalo pod slabim povetarcem i u daljini je izgledalo kao nepomična jezerska voda ovde-onde prošarana svetlim iskricama.

On je namestio objektiv na jedan od prozora velike dvorane u Granitnom dvorcu i prema tome je obuhvatao i žalo i zaliv. Harbert je postupio kao i obično i, pošto je dobio snimak, otišao da ga izazove i fiksira pomoću hemikalija koje su bile smeštene u jednoj mračnoj sobici Granitnog dvorca.

Kad se vratio na dnevnu svetlost, i dobro ga razgledao, Harbert je primetio na snimku jednu skoro neprimetnu mrlju na morskom vidiku. Pokušao je da je izbriše ponovnim ispiranjem, ali nije uspeo u tome.

»Ovo je neka greška u staklu«, pomislio je.

I pošto je bio radoznao, hteo je da razgleda tu grešku pomoću jakog sočiva koje je odvrnuo sa jednog dvogleda.

Ali samo što je pogledao, on je uzviknuo i snimak mu umalo nije ispao iz ruke.

Brzo je otrčao u sobu gde je bio Siras Smit, pružio mu snimak i sočivo i pokazao inženjeru onu mrlju.

Siras Smit je ispitivao tu tačku, zatim je zgrabio svoj durbin i potrčao ka prozoru.

Pošto je polako klizio po vidiku durbin se najzad zaustavio na sumnjivoj tački i Siras Smit je spuštajući ga izgovorio samo jednu reč: »Brod!«

I jedan brod je stvarno bio na vidiku Linkolnovog ostrva.

TREĆI DEO

TAJNA LINKOLNOVOG OSTRVA

GLAVA I

PROPAST ILI SPASENJE? – ERTON POZVAN. – VAŽNA RASPRAVA. – TO NIJE „DANKAN”. – SUMNJIVI BROD – MERE PREDOSTROŽNOSTI. – LABA SE PRIBLIŽAVA – TOPOVSKI PUCANJ. – JEDRENJAK SE USIDRIO NADOMAK OSTRVA. – PADA HOR.

Evo već dve i po godine otkako su brodolomnici iz balona bačeni na Linkolnovo ostrvo, i do danas nikakva veza nije mogla da se uspostavi između njih i njihovih bližnjih. Jednom je novinar pokušao da stupi u dodir sa naseljenim svetom, poveravajući jednoj ptici belešku sa tajnom njihovog položaja, ali to je bila prilika s kojom se nije moglo ozbiljnije računati. Jedino se Erton, pod nama već poznatim okolnostima, pridružio članovima male naseobine. A eto, tog dana, 17. oktobra, i drugi ljudi su se iznenadno pojavili na dogled ostrvu, na inače večito pustom moru.

Nije više bilo sumnje! Lađa je bila tu! Ali, da li će produžiti pučinom ili skrenuti ka obali? Za koji čas, naseljenici će svakako znati na čemu su.

Pošto su odmah pozvali Gedeona Spileta. Penkrofa i Naba u veliku dvoranu Granitnog dvorca, Siras Smit i Harbert obavestili su ih o događaju. Penkrof je zgrabio dvogled i hitro pogledao vidik, zaustavljajući se na označenoj tački, to jest onoj koja je predstavljala jedva primetnu mrljicu na fotografskoj ploči.

– Do sto đavola! To je zaista lađa! – rekao je on glasom koji nije odražavao neko izvanredno zadovoljstvo.

– Dolazi li k nama? – upitao je Gedeon Spilet.

– Još ništa ne može da se kaže, – odgovorio je Penkrof – jer se jedino katarka vidi iznad vidika, a ni delić njenog trupa.

– Šta da radimo? – upitao je dečak.

– Da čekamo! – odgovorio je Siras Smit.

I naseljenici su prilično dugo ćutali, obuzeti svim onim mislima, uzbuđenjima, zebnjama, nadama koje je u njima mogao da izazove taj događaj, najozbiljniji otkako su dospeli na Linkolnovo ostrvo.

Naravno, naseljenici nisu bili u položaju onih brodolomnika, napuštenih na nekom neplodnom ostrvcetu, koji se bore za svoj bedni život sa maćehom prirodom dok ih stalno razdire žudnja da vide naseljene predele. Naročito Penkrof i Nab, koji su se osećali tako srećni i tako bogati, ne bi bez žaljenja napustili svoje ostrvo. Navikli su se, uostalom, na taj novi život, usred tog imanja koje su svojom pameću tako reći osposobili! Najzad, ta je lađa značila u svakom slučaju vesti sa kontinenta, to im je možda delić zavičaja dolazio u susret! Nosila je bića slična njima i razumljivo je što su im srca uzdrhtala kad su je ugledali.

S vremena na vreme, Penkrof je uzimao dvogled i stajao pored prozora. Odatle je sa krajnjom pažnjom posmatrao brod koji je bio na rastojanju od dvadeset milja istočno. Naseljenici, dakle, nisu još imali nikakve mogućnosti da ukažu na svoje prisustvo. Zastava ne bi bila primećena; pucanj se ne bi čuo; vatra ne bi bila vidljiva.

Ipak je bilo izvesno da ostrvo sa izdignutim vrhom Franklinovog brega nije moglo da promakne pogledu brodskih osmatrača. Ali, zašto bi taj brod ovde pristao? Zar nije on pukim slučajem zašao u taj deo Tihog okeana gde karte ne označavaju nikakvu zemlju sem ostrvca Tabor, koje je i samo bilo izvan uobičajenih puteva duge plovidbe do Polinezijskog arhipelaga, Novog Zelanda i američke obale?

Na to pitanje, koje je svaki sebi postavljao, odjednom je odgovorio Harbert.

– Da to nije »Dankan«? – uzviknuo je.

»Dankan« je, kao što se sećamo, bila jahta lorda Glenarvana, koja je ostavila Ertona na ostrvcetu i trebalo je da se vrati jednog dana po njega. A ostrvce nije bilo tako daleko od Linkolnovog ostrva da ne bi neki brod, idući ka prvom, mogao da prođe nadomak drugog. Razdvajalo ih je samo sto pedeset milja geografske dužine i sedamdeset i pet širine.

 – Treba obavestiti Ertona, – rekao je Gedeon Spilet – i odmah ga pozvati. On nam jedini može da kaže da li je to »Dankan«.

To je bilo opšte mišljenje, i novinar je prišao telegrafu koji je povezivao Granitni dvorac sa koralom i poslao ovaj telegram:

»Dođite što pre.«

Nekoliko trenutaka kasnije začula se zvonjava:

»Dolazim«, odgovorio je Erton.

Zatim su naseljenici nastavili da posmatraju brod:

– Ako je to »Dankan«, – rekao je Harbert – Erton će ga poznati bez muke, pošto je njim izvesno vreme plovio.

– A ako ga pozna, – dodao je Penkrof – za njega će to biti žestoko uzbuđenje!

– Da, – odgovorio je Siras Smit – ali sad je Erton dostojan da se vrati na »Dankan« i neka bi nebo dalo da to zaista bude jahta lorda Glenarvana, jer bi mi svaka druga lađa bila sumnjiva! Ovim morima plovi ološ, te se stalno plašim da naše ostrvo ne posete neki malajski gusari.

– Branićemo ga! – uzviknuo je Harbert.

– Svakako, dete moje, – odgovorio je inženjer osmehujući se – ali bolje bi bilo da ga ne moramo braniti.

– Samo jednu primedbu – rekao je Gedeon Spilet. – Linkolnovo ostrvo je nepoznato moreplovcima, pošto nije uneseno čak ni u najnovije karte. Zar ne nalazite, Sirase, da je to povod da lađa, koja se neočekivano nađe nadomak te nepoznate zemlje, radije pokuša da je poseti no da od nje beži?

– Naravno! – odgovorio je Penkrof.

– I ja tako mislim, – dodao je inženjer. – Može čak čovek da tvrdi da je dužnost svakog kapetana da prijavi, prema tome i da ispita, svako još nepoznato kopno ili ostrvo, pa je to slučaj sa Linkolnovim ostrvom.

– Pa lepo, – rekao je onda Penkrof – pretpostavimo da ovaj brod pristane i da se ukotvi tu, na nekoliko palamara od našeg ostrva, šta ćemo da radimo?

Ovo iznenadno postavljeno pitanje ostalo je najpre bez odgovora. Ali je Siras Smit, pošto je razmislio, odgovorio svojim uobičajenim mirnim glasom:

 – Šta ćemo da uradimo, prijatelji, šta ćemo morati da uradimo, evo šta: uspostavićemo vezu sa lađom, ukrcaćemo se na nju i napustićemo naše ostrvo, pošto smo ga proglasili svojinom Sjedinjenih Država. Zatim ćemo se ovamo vratiti sa svima onima koji budu hteli da pođu s nama da bismo ostrvo konačno naselili i dali Američkoj republici jednu stanicu neophodnu za ovaj deo Tihog okeana!

– Ura! – uzviknuo je Penkrof – to baš neće biti mali poklon za našu zemlju. Uređenje je skoro završeno, imena su data svim delovima ostrva, postoji prirodno pristanište, prirodna zaliha slatke vode za brodove, putevi, telegrafska linija, brodogradilište, tvornica, ostaje još samo da se Linkolnovo ostrvo upiše u karte!

– A ako nam ga uzmu za vreme našeg odsustva? – primetio je Gedeon Spilet.

– Do sto đavola! – uzviknuo je mornar – radije bih sam ostao da ga čuvam i, Penkrofove mi vere, neće mi ga ukrasti kao sat iz džepa nekog zazjavala.

Tokom jednog časa bilo je nemoguće sa izvesnošću reći da li je primećeni brod išao ili nije prema ostrvu. Međutim, približio se, ali kojim je načinom plovio? To Penkrof nije mogao da odredi. U svakom slučaju, pošto je duvao severoistočni vetar, bilo je verovatno da je brod plovio pod napetim jedrima sa desne strane. Uostalom, vetar je bio povoljan da ga gurne do pristana na ostrvu i, po ovom mirnom moru, nije se morao plašiti prilaženja, mada dubina nije bila obeležena na karti.

Oko četiri časa, jedan čas posle poziva, Erton je stigao u Granitni dvorac. Ušao je u veliku dvoranu i rekao:

– Na službi, gospodo!

Siras Smit mu je pružio ruku, kao što je imao običaj, i doveo ga do prozora:

– Ertone, – rekao mu je – molili smo vas da dođete zbog ozbiljne stvari. Neki brod je nadomak ostrva.

Erton je najpre lako pobledeo i oči su mu se za trenutak zamutile. Zatim se nagnuo preko prozora i pregledao vidik, ali nije ništa video.

– Uzmite ovaj dvogled, – rekao je Gedeon Spilet – i pogledajte dobro, Ertone, jer moglo bi da bude da je ta lađa »Dankan«, koji je došao u ova mora da vas vrati u zemlju.

– »Dankan« – prošaputao je Erton. – Već!

Ova poslednja reč je kao nehotice izletela iz Ertonovih usta, dok je glavu zagnjurio u šake!

Zar mu, dakle, dvanaest godina izgnanstva na pustom ostrvcetu nije bilo dovoljno za ispaštanje? Zar se krivac nije još osećao iskupljen, i u svojim i u tuđim očima?

– Ne, – rekao je on – ne! To ne može biti »Dankan«.

– Pogledajte, Ertone, – rekao je tada inženjer – jer je važno da unapred znamo na čemu smo.

Erton je uzeo dvogled i upravio ga u označenom pravcu. Nekoliko je minuta nepomično i bez reči osmatrao vidik. Zatim je rekao:

– Zaista, to je lađa, – rekao je – ali ne verujem da je to »Dankan«.

– A zašto ne bi bio on? – upitao je Gedeon Spilet.

– Zato što je »Dankan« parna jahta, a ne primećujem nikakav trag dima ni iznad ni u blizini ovog broda.

– Možda plovi samo na jedra? – primetio je Penkrof. – Vetar je povoljan za pravac kojim izgleda ide, a zacelo treba da štedi ugalj pošto je toliko daleko od kopna.

– Možda ste u pravu, gospodine Penkrofe, – odgovorio je Erton – možda je ova lađa ugasila svoju vatru. Pustimo je onda da priđe obali i uskoro ćemo znati na čemu smo.

Kad je to rekao, Erton je otišao i seo u ugao velike dvorane i tamo ostao ćuteći. Naseljenici su još raspravljali povodom nepoznate lađe, ali Erton nije učestvovao u razgovoru.

Svi su bili u raspoloženju koje im nije dozvolilo da nastave svoj posao. Gedeon Spilet i Penkrof su bili neobično uznemireni, šili su tamo-amo, ne mogavši da se svrte na jednom mestu. Harbert je pre bio samo radoznao. Jedino je Nab sačuvao svoj uobičajeni mir. Zar njegov zavičaj nije bio tamo gde se nalazi njegov gospodar? A inženjer je utonuo u misli i, u suštini, više se plašio no što je priželjkivao dolazak te lađe.

Međutim, brod se malo približio ostrvu. Pomoću dvogleda mogli su da vide da je to bio brod duge plovidbe, a ne jedna od onih malajskih lađica, zvanih praos, kojima se obično služe gusari na Tihom okeanu. Mogli su se dakle nadati da se inženjerove bojazni neće ostvariti i da prisustvo ovog broda u vodama Linkolnovog ostrva ne predstavlja opasnost za njih. Penkrof je, posle pažljivog posmatranja, mislio da može tvrditi da je lađa opremljena kao »brik«{29} i da plovi ukoso prema obali, sa zategnutim užadima, sa razapetim donjim, srednjim i prednjim jedrima na desnoj strani. To je i Erton potvrdio.

Ali, ako nastavi tako, uskoro će nestati iza Kandžinog rta, jer je išao ka jugozapadu i, da bi ga posmatrali, morali bi da se popnu na uzvišicu iznad Vašingtonovog zaliva, blizu Balonovog pristaništa. Nezgodna okolnost, jer je bilo već pet časova po podne i sumrak će uskoro sasvim otežati svako osmatranje.

– Šta ćemo da radimo kad padne noć? – upitao je Gedeon Spilet. – Hoćemo li upaliti vatru da objavimo svoje prisustvo na ovom kopnu?

To je bilo ozbiljno pitanje, pa ipak, uprkos inženjerovim slutnjama, ono je bilo rešeno potvrdno. U toku noći lađa je mogla da nestane, da se zauvek udalji, a ako nestane, hoće li se neka druga lađa pojaviti u vodama Linkolnovog ostrva. A ko je mogao da predvidi šta je budućnost donosila naseljenicima?

– Da, – rekao je novinar – moramo da obavestimo taj brod ma kakav on bio, da je ostrvo nastanjeno. Zanemariti priliku koja nam se pruža, značilo bi kajati se u budućnosti.

Stoga su odlučili da će Nab i Penkrof otići u Balonovo pristanište i da će tamo, kad padne noć, da zapale veliku vatru čiji će sjaj svakako privući pažnju posade na briku.

Ali, u času kad su se mornar i Nab spremali da napuste Granitni dvorac, brod je promenio pravac i krenuo pravo prema ostrvu upućujući se ka zalivu Jedinstva. Ovaj brik, brza jedrilica hitro se približavao.

Nab i Penkrof su odustali tad od polaska, a dvogled su dali Ertonu da bi konačno izvideo da li je taj brod »Dankan«. Jer je i škotska jahta bila opremljena kao brik. Trebalo je dakle saznati da li se uzdiže dimnjak izmeću dveju katarki osmatranog broda, koji je sad bio na rastojanju od samo deset milja.

Vidik je još bio sasvim bistar. Proveravanje je bilo lako, i Erton je ubrzo spustio dvogled, rekavši:

»To uopšte nije »Dankan«. To i nije mogao biti on!…

Penkrof je opet obuhvatio brik u vidno polje dvogleda i otkrio da je ovaj brik, zapremine od trista do četiri stotine tona, divnih vitkih linija, smelih katarki, izvanredno skrojen za plovidbu, morao biti brzi brod duge plovidbe. Ali kojoj je narodnosti pripadao? To je bilo teško reći.

– Međutim, – dodao je mornar – nekakva se zastava vije na kosoj prečki katarke, ali ne mogu da joj razaznam boje.

– Za manje od pola časa bićemo načisto sa tim – odgovorio je novinar. – Uostalom, očevidno je da kapetan toga broda ima nameru da pristane i prema tome, ako ne danas a ono najkasnije sutra, upoznaćemo se s njim.

– Nije važno! – odgovorio je Penkrof. – Bolje je znati s kim čovek ima posla i ne bi mi bilo krivo da otkrijem boje toga osobenjakovića!

I govoreći to mornar nije ispuštao dvogled.

Dan se povlačio, a sa danom je opadao i vetar na pučini. Zastava brika je sad bila opuštena, uplitala se u užad jedara i bilo je sve teže da je posmatraju.

– Nije to američka zastava, – govorio je s vremena na vreme Penkrof – ni engleska, jer bi se njena crvena boja lako videla, nisu ni francuske ni nemačke boje, ni bela zastava Rusije, ni žuta Španije… Reklo bi se da je jednobojna… Da vidimo… u ovim vodama… na šta bismo najpre naišli?… Na čileansku zastavu? trobojna je… brazilsku? zelena je… japansku? Crna je i žuta… dok je ova.

U tom trenutku povetarac je razvio nepoznatu zastavu. Erton je zgrabio dvogled koji je mornar spustio, prislonio ga na oko i muklim glasom uzviknuo:

– Crna zastava!

Zaista tamna laka tkanina vila se na kosoj prečki brikove katarke, pa su ga sad s pravom mogli smatrati za sumnjivu lađu.

Znači li to da je inženjer bio u pravu sa svojim slutnjama? Da li je to bio gusarski brod? Da li je gusario po ovim donjim delovima Tihog okeana, utrkujući se s malajskim praosima koji ih još pustoše? Šta je tražio u pristanima Linkolnovog ostrva? Da li je za njega to bila nepoznata, neznana zemlja, pogodna da postane skrovište opljačkanih tovara? Ili je tražio na njegovim obalama utočište za vreme zimskih meseci? Da li je pošteno stečenom imanju naseljenika suđeno da se pretvori u sramno skrovište, u nikakvu prestonicu tihookeanskog gusarstva?

Sve su se te misli nagonski javile u glavama naseljenika. Nije trebalo sumnjati, uostalom, u značenje boje istaknute zastave. Bila je to zaista piratska zastava. To je bila zastava koju bi nosio i » Dankan« da su robijaši uspeli u svojim zločinačkim namerama.

Nisu gubili vreme u raspravama.

 – Prijatelji, – rekao je Siras Smit – možda će ova lađa samo da osmotri ostrvsko pribrežje? Možda se njegova posada neće iskrcati? To bi bila sreća. Kako bilo, moramo sve učiniti da sakrijemo naše prisustvo ovde. Vetrenjača, podignuta na visoravni Velikog vidika, suviše je vidljiva. Neka Erton i Nab odu i skinu joj krila. Prikrijmo, takođe gušćim granjem prozore Granitnog dvorca. Neka sve vatre budu pogašene. Ukratko, neka ništa ne oda prisustvo čoveka na ovom ostrvu.

– A naš brodić? – rekao je Harbert.

– Oh, – odgovorio je Penkrof – sklonjen je u Balonovom pristaništu i čikam te bitange da ga nađu?

Inženjerova naređenja su odmah i izvršena. Nab i Erton su se popeli na visoravan i preduzeli potrebne mere da prikriju svaki znak naseljenosti. Dok su oni bili na tom poslu, njihovi drugovi su otišli do ivice Jakamarske šume i doneli odatle mnogo granja i lijana, koji treba da sa izvesnog odstojanja liče na prirodnu živicu i da dosta dobro zaklone velike otvore na Granitnom bedemu. Istovremeno su oružje i municija bili razmešteni tako da se mogu u slučaju neočekivanog napada odmah upotrebiti.

Kad su sve te mere predostrožnosti bile obavljene, Siras Smit je rekao glasom koji je odavao njegovo uzbuđenje:

– Prijatelji, ako ti bednici hoće da se dočepaju Linkolnovog ostrva, mi ćemo ga braniti, zar ne?

– Da, Sirase, – odgovorio je novinar – i ako treba izginućemo svi braneći ga.

Inženjer je pružio ruku svojim drugovima, a oni su mu je toplo stisnuli.

Samo se Erton, sam u svom uglu, nije pridružio naseljenicima. Možda se on, bivši robijaš, još uvek osećao nedostojnim!

Siras Smit je shvatio šta se dešava u Ertonovoj duši, pa mu je prišao i upitao ga:

– A vi, Ertone, šta ćete vi učiniti?

– Svoju dužnost – odgovorio je Erton.

Zatim je otišao do prozora i zaronio pogledom kroz lišće.

Bilo je sedam i po časova. Sunce je još pre dvadesetak minuta zašlo za Granitni dvorac. Usled toga se vidik na istoku postepeno smračivao. Međutim, brik je i dalje išao ka zalivu Jedinstva. Sad je bio samo na osam milja udaljen i baš prema visoravni Velikog vidika, jer pošto je skrenuo u visini Kandžinog rta, znatno je napredovao prema severu, nošen strujom plime. Može se čak reći da je na tom rastojanju već ušao u prostrani zaliv, jer bi prava linija od Kandžinog rta do rta Čeljusti ostala zapadno od njega, sa desne strane njegovog boka.

Hoće li brik ući dalje u zaliv? – to je bilo prvo pitanje. A jednom već u zalivu, hoće li se ukotviti? – bilo je drugo pitanje. Neće li se zadovoljiti time, pošto ispita obalu, da se vrati na pučinu ne iskrcavajući posadu? – to će saznati za manje od jednog časa. Naseljenicima je dakle ostajalo samo da čekaju.

Siras Smit je sa dubokom strepnjom gledao crnu zastavu istaknutu na sumnjivom brodu. Nije li to bila neposredna pretnja delu koje su dosad on i njegovi drugovi sa uspehom vodili? Jesu li gusari, nije se moglo sumnjati da su mornari tog brika bili to, već dolazili na ovo ostrvo, pošto su približavajući mu se istakli svoje boje? Jesu li se ovde već ranije iskrcavali koji put, što bi objasnilo izvesne čudne okolnosti dosad još neobjašnjene? Da li je postojao u onim neispitanim delovima još neki saučesnik spreman da stupi u vezu sa njima?

Na sva ta bezglasna pitanja, koja je sam sebi postavljao, Siras Smit nije znao šta da odgovori; ali je osećao da je stanje naseobine veoma ozbiljno ugroženo dolaskom ovog brika.

U svakom slučaju, njegovi drugovi i on bili su rešeni da se odupru do krajnjih granica. Jesu li ti gusari bili brojni i bolje naoružani nego naseljenici? eto šta bi bilo važno znati! Ali kako dospeti do njih?

Noć se spustila. Mlad mesec se povukao sa sunčevim odblescima. Duboka pomrčina obavijala je ostrvo i more. Teški i nagomilani na vidiku oblaci nisu propuštali ni zračak svetlosti. Nijedan list se nije pomerao na drveću, nijedan talas nije šumeo na žalu. Od lađe se ništa nije videlo, sva su svetla bila pogašena i ako je još bila nadomak ostrva, nije se moglo znati čak ni na kome je mestu bila.

– Eh, ko zna! – rekao je tada Penkrof. – Možda će taj prokleti brod preko noći krenuti na put i u zoru ga nećemo više videti?

Kao odgovor na mornarovu primedbu, snažna svetlost blesnula je na pučini i odjeknuo je topovski pucanj. Lađa je još bila tu i imala je artiljerijsko oružje.

Šest sekundi je proteklo od svetlosti do pucnja.

Znači, brik je bio na oko milju i četvrt od kopna.

I istovremeno se začuo zvuk lanaca koji su škripeći prolazili kroz otvore na pramcu.

Brod se usidrio nadomak Granitnog dvorca.

GLAVA II

RASPRAVLJANJE. – SLUTNJE. JEDAN ERTONOV PREDLOG. PRIHVATAJU GA. – ERTON I PENKROF NA GRANTOVOM OSTRVCETU. – ROBIJAŠI IZ NORFOLKA. – NJIHOVE NAMERE. – ERTONOV JUNAČKI POKUŠAJ. – NJEGOV POVRATAK. – ŠESTORICA PROTIV PEDESETORICE.

Nije bilo više nikakve sumnje u gusarske namere. Bacili su kotvu nedaleko od ostrva i bilo je očigledno da sutra ujutro nameravaju da se čamcima prebace na obalu.

Siras Smit i njegovi drugovi bili su spremni da dejstvuju ali, ma koliko da su bili rešeni, nisu smeli zaboraviti na opasnost. Možda je njihovo prisustvo još moglo da se prikrije u slučaju da se gusari zadovolje iskrcavanjem na obalu i ne zađu u unutrašnjost ostrva. Možda im je zaista jedina namera bila da se snabdeju vodom iz reke Zahvalnosti, i nije bilo nemoguće da most postavljen na milju i po od njenog ušća i uređenje Odžaka izmaknu njihovim pogledima.

Ali zašto je zastava istaknuta na brodu? Zašto onaj topovski pucanj? Puko razmetanje, nesumnjivo, ukoliko to nije bio znak za osvajanje ostrva! Siras Smit je sad znao da je lađa izvanredno naoružana. A šta su imali naseljenici Linkolnovog ostrva kao odgovor na gusarski top? Samo nekoliko pušaka.

– Ipak, – razmatrao je Siras Smit – ovde smo u neosvojivom položaju. Neprijatelj neće moći da otkrije otvor nekadašnjeg odvoda, pošto je sad sakriven trskom i travom, prema tome, nemoguće je da prodre u Granitni dvorac.

– Ali naši usevi, naš živinarnik, naš koral, sve, jednom reči sve! – uzviknuo je Penkrof lupnuvši nogom. – Sve mogu da razore, sve da unište za nekoliko časova!

– Sve, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – a mi nemamo načina da ih u tome sprečimo!

– Da li ih je mnogo, to je pitanje – rekao je tada novinar. – Ako ih je samo dvanaestak, umećemo da ih zaustavimo, ali četrdeset, pedeset, možda i više!…

– Gospodine Smite, – rekao je tada Erton, prilazeći inženjeru – hoćete li mi dopustiti nešto?

– A šta to, prijatelju?

– Da odem do lađe i izvidim snagu njene posade.

– Ali, Ertone, – odgovorio je kolebajući se inženjer – izložićete se smrtnoj opasnosti.

– Zašto da ne, gospodine?

– To prevazilazi vašu dužnost.

– Moja dužnost nije obična – odgovorio je Erton.

– Otići ćete pirogom do broda? – upitao je Gedeon Spilet.

– Ne, gospodine, otplivaću. Piroga ne bi prošla tamo gde čovek može ronjenjem da se provuče.

– Da li vam je jasno da je brik na milju i četvrt od obale? – rekao je Harbert.

– Ja sam dobar plivač, gospodine Harberte.

– To znači da se izlažete smrtnoj opasnosti, kažem vam! – nastavio je inženjer.

– To nije važno – odgovorio je Erton. – Gospodine Smite, molim vas za to kao za milost. Možda je to način da se u sopstvenim očima uzdignem!

– Idite, Ertone! – odgovorio je inženjer, osećajući da bi odbijanje duboko ožalostilo bivšeg robijaša koji je opet postao pošten čovek.

– Ja ću poći sa vama! – reče Penkrof.

– Nemate poverenja u mene! – odgovorio je naglo Erton. Zatim će ponizno: – Avaj!

– Ne, ne, – nastavio je živo Siras Smit – ne, Ertone! Penkrof ne sumnja u vas! Rđavo ste protumačili njegove reči.

– Živa istina! – odgovorio je mornar. – Predlažem Ertonu da ga pratim samo do ostrvceta; mada je malo verovatno, možda se jedna od tih vucibatina iskrcala, a dva čoveka neće biti mnogo u tom slučaju da ga spreče da pozove na uzbunu. Čekaću Ertona na ostrvcetu, a on će sam otići na brod, kao što je to i predložio.

Pošto su se tako dogovorili Erton se pripremao za polazak. Plan mu je bio smeo, ali je mogao da uspe, zahvaljujući noćnoj pomrčini. Kad stigne do broda, Erton će moći, držeći se bilo za palamar brodskog kljuna bilo za bočne lance, da izvidi broj a možda i da čuje namere robijaša.

Erton i Penkrof su, u pratnji svojih drugova, sišli na obalu. Erton se svukao i namazao mašću da bi lakše podneo hladnoću vode. Moglo se desiti da mora u njoj nekoliko časova da provede.

Za to vreme su Penkrof i Nab otišli po pirogu privezanu na nekoliko stotina koračaji uzvodno, na obali Zahvalnosti, i kad su se vratili, Erton je bio spreman za polazak.

Prebacili su ćebe Ertonu na ramena i onda su se naseljenici rukovali s njime.

Erton se sa Penkrofom ukrcao u pirogu.

Bilo je deset i po časova uveče kad su obojica nestali u mraku. Njihovi su se drugovi vratili da ih u Odžacima čekaju.

Kanal su lako prešli i piroga je pristala na suprotnu obalu. Ovo su prilično oprezno obavili zbog mogućnosti da i gusari tuda tumaraju. Ali, posle izviđanja, bilo je izvesno da je ostrvce pusto. U Penkrofovoj pratnji Erton ga je onda prešao brzim korakom, plašeći ptice ugneždene u šupljinama stene; zatim se bez oklevanja bacio u more i bešumno zaplivao u pravcu lađe čiji su tačan položaj obeležavale nekoliko nedavno upaljenih svetiljki.

Dotle se Penkrof pritajio u jednom udubljenju na obali i čekao povratak druga.

Međutim, Erton je snažnim zamasima plivao i klizio je kroz vodu ne izazivajući ni najmanji drhtaj na njenoj površini. Glava mu je jedva virila a oči su mu bile uperene u tamne obrise brika čije su se svetiljke ogledale u moru. Mislio je samo na zadatak koji je obećao da izvrši, čak i ne pomišljajući na opasnost kojoj se izlaže, i to ne samo na brodu nego i u ovim vodama u kojima su se često pojavljivale ajkule. Struja ga je nosila, pa se vrlo brzo udaljavao od obale.

Pola časa kasnije Erton je, neopaženo i bešumno, ronjenjem dospeo do lađe i jednom se rukom uhvatio za palamar na brodskom kljunu. Tada je odahnuo i izdignuvši se na lance uspeo da se dočepa vrha kljuna. Tu se sušilo nekoliko pari mornarskih pantalona. On je obukao jedne. Zatim, pošto se dobro učvrstio, počeo je da osluškuje.

Na brodu nisu spavali. Naprotiv. Ljudi su raspravljali, pevali, smejali se. Evo razgovora, začinjenih psovkama, koji su naročito privukli Ertonovu pažnju:

– Lep plen ovaj naš brik.

– Dobro ide ovaj »Hitri«. Zaslužuje svoje ime!

– Cela norfolčka mornarica može da ga pojuri! Neka samo jure!

– Ura za njegovog zapovednika!

– Ura! Za Boba Harveja!

Šta je Erton učinio kad je čuo taj odlomak razgovora, razumećemo kad budemo čuli da je u tom Bobu Harveju otkrio jednog od svojih nekadašnjih drugova iz Australije, smelog mornara, koji je produžio svoje zločinačke planove. U blizini ostrva Norfolka, Bob Harvej se dočepao ovog brika, koji je bio natovaren oružjem, municijom, oruđima i alatom svake vrste, namenjenim jednom od Sendvičkih ostrva. Njegova celokupna banda je prešla na brod i sad su nekadašnji robijaši postali gusari. Ovi bednici su gusarili Tihim okeanom, uništavajući lađe, koljući posadu, krvoločnije i od samih Malajaca.

Robijaši su govorili glasno, prepričavali su svoje podvige, pijući preko mere i evo šta je Erton dokučio:

Sadašnja posada »Hitrog« sastojala se isključivo od engleskih osuđenika, odbeglih iz Norfolka.

A evo šta je Norfolk.

Na 29 2’ južne širine i 165 42’ istočne dužine, istočno od Australije, nalazi se malo ostrvo sa obimom od šest milja, na kome se uzdiže vrh Pit, visok hiljadu sto stopa iznad morske površine. To je ostrvo Norfolk, koje je postalo sedište kaznenog zavoda u koji su smešteni najgori osuđenici engleskih robijašnica. Tu ih je bilo pet stotina, bili su podvrgnuti gvozdenoj stezi, izloženi užasnim kaznama, čuvalo ih je sto pedeset vojnika i sto pedeset službenika pod zapovedništvom jednog upravnika. Teško bi bilo zamisliti gori skup nevaljalaca. Ponekad, mada retko, uprkos strogom nadzoru, poneki uspeju da pobegnu, dočepavši se na prepad brodova i onda jure kroz Polinezijske arhipelage.

Tako su učinili i taj Bob Harvej i njegovi drugovi. Tako je nekada hteo da učini i Erton. Bob Harvej se domogao brika »Hitri«, ukotvljenog na domaku ostrva Norfolk; posada je bila poubijana i, pošto je postala gusarski brod, lađa je već godinu dana krstarila vodama Tihog okeana, pod Harvejevim zapovedništvom, nekadašnjim kapetanom duge plovidbe, a sad morskim pljačkašem koga je Erton dobro poznavao! Većina robijaša je bila okupljena u kajuti na krmi, ali nekolicina njih je ostala da leži na palubi i glasno ćaskala.

Pošto se razgovor nastavljao uz viku i pijančenje, Erton je uspeo da sazna da je »Hitri« sasvim slučajno dospeo do Linkolnovog ostrva. Bob Harvej još nikad nije kročio na njega ali, kao što je to Siras Smit naslutio, naišavši na ovom putu na to nepoznato kopno, čiji položaj nijedna karta nije označavala, napravio je plan da ra pohodi i, po potrebi, ako mu bude odgovaralo, da na njemu napravi brikovu matičnu luku.

A isticanje crne zastave na »Hitrom« i ispaljivanje topovskog hica, po ugledu na ratne brodove u trenutku kad ističu svoje boje, bili su puko gusarsko razmetanje. Nije to bio nikakav znak i nije još postojala nikakva veza između begunaca sa Norfolka i Linkolnovog ostrva.

Naseljenički posed je ugrožavala ogromna opasnost. Očigledno da je ostrvo, sa lako pristupačnom zalihom pitke vode, sa svojim malim pristaništem, svojim svestranim preimućstvima koja su naseljenici tako mudro iskoristili, sa skrivenim dubinama Granitnog dvorca, moglo samo da odgovara potrebama robijaša: u njihovim rukama postaće odlično pristanište, a samim tim što je nepoznato, ono će im, možda zadugo obezbediti nekažnjavanje i mogućnost skrivanja. Sasvim je razumljivo da ni život naseljenika neće biti pošteđen i prva briga Boba Harveja i njegovih saučesnika biće da ih bez milosti poubijaju. Siras Smit i njegovi drugovi neće čak imati ni priliku za bekstvo ili sakrivanje na ostrvu, pošto robijaši nameravaju da se u njemu nastane i pošto će, u slučaju da »Hitri« krene u neki pohod, nekoliko ljudi iz posade ostati stalno na kopnu. Dakle, treba se boriti, treba uništiti do poslednjeg te bednike, nedostojne milosti i protiv kojih su sva sredstva dobra.

Sve je to mislio Erton i dobro je znao da će se Siras Smit složiti s njim.

Ali da li je otpor, s pobedom na kraju, bio mogućan? To je zavisilo od naoružanja brika i od broja ljudi na njemu.

Erton je rešio da to po svaku cenu dozna i, pošto je jedan čas po njegovom dolasku ono dranje počelo da se smiruje, a dobar deo robijaša već utonuo u pijanički san, on se bez oklevanja uputio na palubu »Hitrog«, koja je zbog pogašenih fenjera bila u dubokoj pomrčini.

Uspuzao se dakle do brodskog kljuna i preko nagnute prednje katarke stigao do uzvišenja na pramcu. Provlačeći se između robijaša na sve strane opruženih, obišao je brod i ustanovio da je »Hitri« bio naoružan sa četiri topa koji su morali izbacivati đulad od četiri do pet kilograma.

Čak je pipanjem proverio da li se topovi pune otpozadi. Znači, bilo je to savremeno oružje kojim se lako rukuje, a dejstvo mu je strašno.

Moralo je biti oko desetak ljudi opruženih na palubi, ali moglo se pretpostaviti da su drugi, u većem broju, spavali u unutrašnjosti brika. Erton je prisluškivanjem uostalom saznao da ih je bilo pedesetak na brodu. To je bilo mnogo za šestoricu naseljenika Linkolnovog ostrva! Ali najzad, zahvaljujući Ertonovom požrtvovanju, Siras Smit i neće biti na prepad zatečen, saznaće kolika je snaga njegovih protivnika i prema tome će preduzeti potrebne mere.

Erton je sad samo trebalo da ode natrag i podnese izveštaj svojim drugovima o zadatku koji je preduzeo, i taman se pripremao da se vrati na prednji deo brika i da bešumno sklizne u more, kad je tom čoveku koji je hteo, kazao je to, da učini više no što mu je bilo dužnost, pala na um jedna junačka zamisao. To bi značilo da žrtvuje svoj život, ali bi spasao ostrvo i naseljenike. Siras Smit očevidno neće moći da se odupre pedesetorici razbojnika naoružanih svakovrsnim oružjem koji će ih, bilo prodirući silom u Granitni dvorac bilo izgladnjujući ih opsadom, najzad savladati i u tom času on je video svoje spasioce, video je one koji su od njega ponovo stvorili čoveka, i to poštenog čoveka, one kojima je sve dugovao, poubijane bez milosti, njihovo delo uništeno, njihovo ostrvo pretvoreno u gusarsko gnezdo! Pomislio je da je u stvari on, Erton, početni uzrok tolikih nesreća, pošto je njegov stari drug Bob Harvej samo ostvario njegove sopstvene planove i osećanje užasa obuzelo mu je celo biće. I tada ga je zgrabila neodoljiva želja da baci u vazduh brik i sa njim sve one koji su bili na njemu. Erton će stradati u eksploziji, ali će izvršiti svoju dužnost.

Erton nije oklevao. Doći do magacina s barutom, koji je uvek u zadnjem delu broda, bilo je lako. Baruta je izvesno bilo dovoljno na brodu koji se bavio takvim poslom i dovoljna je samo jedna varnica da ga u trenutku uništi.

Erton se oprezno spustio na međupalubu, prekrivenu mnogobrojnim spavačima koje je pijanstvo više no san obrvalo. Jedan fenjer je goreo pod glavnom katarkom na koju su bile zakačene soške načičkane svakovrsnim vatrenim oružjem.

Erton je skinuo sa soške jedan revolver i proverio da li je napunjen i otkočen. Nije mu trebalo ništa više za obavljanje svog razornog dela. Zatim se provukao ka krmi da bi dospeo ispod kajute brika gde je zacelo bila barutana.

Međutim, po toj skoro mračnoj palubi bilo je teško puzati a ne gurnuti nekog robijaša koji nije tvrdo spavao. Otuda su nastale psovke i udarci. Erton je ne jednom bio primoran da zastane. Ali je, najzad, stigao do pregrade koja je zatvarala krajnje odeljenje i našao je vrata koja su morala voditi u samu barutanu.

Pošto je bio primoran da ih obije, Erton se dao na posao. To je veoma teško obaviti bez buke, jer je trebalo slomiti katanac. Ali pod snažnom Ertonovom rukom katanac je pukao i vrata su se otvorila…

U tom trenutku se jedna ruka spustila na Ertonovo rame.

– Šta ćeš ti tu? – upitao je grubim glasom čovek visoka rasta, uspravivši se u senci, i smesta prineo Ertonovom licu svetlost jednog fenjera.

Erton je odskočio unazad. U kratkom blesku fenjera poznao je svog bivšeg saučesnika Boba Harveja, ali ovaj njega nije mogao da pozna, jer je sigurno smatrao da je Erton odavno mrtav.

– Šta ćeš ti tu? – rekao je Bob Harvej, zgrabivši Ertona za pojas od pantalona.

Ali je Erton, umesto odgovora, snažno odgurnuo vođu razbojnika i pokušao da uleti u skladište. Revolverski hitac u tu burad s barutom, i sve bi bilo gotovo.

– Ovamo momci! – viknuo je Bob Harvej.

Probuđeni njegovim uzvikom, dva-tri gusara su ustala i, bacivši se na Ertona, pokušala su da ga obore. Snažni Erton se otrgao iz njihovog zagrljaja. Odjeknula su dva pucnja iz njegovog revolvera i dva robijaša su pala: ali udar nožem koji nije mogao da odbije zasekao mu je mišiće na ramenu.

Ertonu je postalo jasno da više neće moći da ostvari svoj plan. Bob Harvej je zatvorio vrata na barutani, a na međupalubi je nastalo komešanje koje je pokazivalo opšte buđenje gusara. Erton je trebalo da se sačuva da bi se borio pored Sirasa Smita. Ostalo mu je samo da beži.

Ali da li je bekstvo još bilo moguće? To je bilo sumnjivo, mada je Erton bio rešen da sve pokuša kako bi se vratio svojim drugovima.

Ostalo mu je još četiri metka. Tada su odjeknula dva pucnja od kojih je onaj namenjen Bobu Harveju promašio ili ga bar nije ozbiljno ranio, i Erton je, iskoristivši trenutno uzmicanje svojih protivnika, jurnuo ka lestvicama do kapka da bi se dohvatio palube brika. Prolazeći pored fenjera razbio ra je revolverskom drškom, pa je nastao gusti mrak, koji je trebalo da mu olakša bekstvo.

U tom trenutku niz lestvice su silazila dva-tri gusara, probuđena bukom. Peti pucanj iz Ertonovog revolvera oborio je jednog pod stepenice, a ostali su uzmakli ne shvatajući šta se dešava. Erton se u dva skoka našao na palubi brika, a tri sekunde kasnije, pošto je ispalio poslednji put revolver u lice gusara koji ga je bio uhvatio za gušu, opkoračio je ogradu i skočio u more.

Erton nije ni šest puta zamahnuo plivajući, kad su kao grad zapraštali meci oko njega.

Kako su morali biti uzbuđeni Penkrof, zaklonjen ispod jedne stene na ostrvcetu, Siras Smit, novinar, Harbert i Nab, pritajeni u Odžacima kad su začuli kako odjekuje ta pucnjava na briku! Potrčali su na žalo i sa naperenim puškama bili su spremni da odbiju svaki napad.

Za njih nije bilo više sumnje! Ertona su gusari iznenadili i iskasapili, pa će moći ti bednici iskoristiti noć za iskrcavanje na ostrvo.

Pola časa je prošlo u samrtnoj stravi. U svakom slučaju, pucnjava je prestala a ni Erton ni Penkrof se nisu pojavljivali. Da li je onda ostrvce zauzeto? Da nije trebalo priteći u pomoć Ertonu i Penkrofu? Ali kako? Zbog nadolaska plime kanal se nije mogao preći. Piroge nije više bilo tu. Lako je zamisliti kakav je užasan nemir obuzeo Sirasa Smita i njegove drugove.

Najzad, oko pola časa po ponoći, piroga sa dva čoveka je pristala uz žalo. To su bili Erton, lako ranjen u rame, i Penkrof, živ i zdrav i prijatelji su ih dočekali raširenih ruku.

Odmah su se svi povukli u Odžake. Tamo je Erton ispričao šta se desilo, a nije prećutao ni onaj plan koji je pokušao da ostvari, da baci brik u vazduh.

Sve su se ruke pružile ka Ertonu, koji nije uopšte krio koliko je ozbiljno stanje. Gusari su se bili uzbunili. Sad su znali da je Linkolnovo ostrvo naseljeno. Iskrcaće se samo u većem broju i dobro naoružani, ništa neće poštovati. Ako im naseljenici padnu u ruke, ne treba nikakvom sažaljenju da se nadaju!

– Pa lepo, umećemo da umremo! – reče novinar.

– Vratimo se i bdijmo! – odgovorio je inženjer,

– Ima li kakve mogućnosti da se izvučemo, gospodine Sirase? – upitao je mornar.

– Da, Penkrofe.

– Hm, šestorica protiv pedesetorice!

– Da! Šestorica!… ne računajući…

– Koga to? – upita Penkrof.

Siras nije odgovorio već je rukom neodređeno pokazao.

GLAVA III

MAGLA SE DIŽE. – INŽENJEROV RASPORED. – TRI UPORIŠTA. – ERTON I PENKROF. – PRVI ČAMAC. – DVA DRUGA ČUNA. – NA OSTRVCETU. – ŠEST ROBIJAŠA NA KOPNU. – BRIK DIŽE KOTVU. – GRANATE SA „HITROG” – BEZNADEŽNO STANJE. – NEOČEKIVANI RASPLET.

Noć je prošla bez ikakvog događaja. Naseljenici su bili na mrtvoj Straži i nisu nikako napuštali stražarsko mesto kod Odžaka. A gusari kao da nisu ni pokušavali da se iskrcaju. Otkako su poslednji puščani hici bili ispaljeni na Ertona, nikakav pucanj, nikakav znak nije više odavao prisustvo brika u blizini ostrva. U krajnjem slučaju, moglo se poverovati da su digli sidro pošto su mislili da imaju posla sa suviše jakim protivnikom i da su se udaljili iz ove okoline.

Ali sve to nije uopšte bilo tako i kal je zora počela da se beli, naseljenici su mogli kroz jutarnju maglu da nazru jednu nejasnu masu. Bio je to »Hitri«.

– Evo, prijatelji, – rekao je tala inženjer – mere koje bi, mislim, trebalo preduzeti, pre no što se magla sasvim digne. Ona nas štiti od gusarskih očiju i moći ćemo da delamo a da im ne privučemo pažnju. Važno je, naročito, da robijaši poveruju da su stanovnici ostrva mnogobrojni i prema tome u stanju da im se odupru. Predlažem vam dakle da se podelimo u tri grupe, od kojih će prva zauzeti položaj u samim Odžacima, druga na ušću Zahvalnosti a treću mislim da bi valjalo postaviti na sa mom ostrvcetu, da bi sprečili ili bar zadržali svaki pokušaj iskrcavanja. Imamo za svoje potrebe dva karabina i četiri puške. Svaki od nas će dakle biti naoružan i pošto smo obilno snabdeveni mecima i barutom, nećemo štedeti hice. Ne moramo se plašiti pušaka, pa čak ni topova sa brika. Šta bi oni mogli ovim stenama? A pošto nećemo pucati sa prozora Granitnog dvorca, gusarima neće pasti na pamet da na njega ispaljuju granate koje bi mogle da nanesu nepopravljivu štetu. Samo se treba bojati da ne dođe do borbe prsa u prsa, jer su robijaši brojno jači. Znači, trebalo bi da pokušamo da se suprotstavimo svakom iskrcavanju, ali ne otkrivajući se. Prema tome, ne štedimo municiju! Pucajmo često, ali gađajmo tačno! Svaki od nas ima osam ili deset neprijatelja da ubije i on treba da ih ubije!

Siras Smit je jasno označio njihovo stanje, govoreći najmirnijim glasom, kao da su u pitanju radovi kojima treba upravljati a ne bitka koju treba voditi. Bez ijedne reči drugovi su mu odobrili te mere. Svakome je još ostalo da zauzme svoj položaj pre no što se magla sasvim raziđe.

Nab i Penkrof su se odmah popeli u Granitni dvorac i odande su doneli dovoljno municije. Gedeon Spilet i Erton, obojica vrlo dobri strelci, naoružali su se sa dva odlično ugođena karabina čiji je domet bio oko jedne milje. Četiri preostale puške razdelili su Siras Smit, Nab, Penkrof i Harbert.

Evo kako su se rasporedili po uporištima.

Siras Smit i Harbert ostali su u zasedi kod Odžaka i tako su na priličnoj dužini držali na oku žalo ispod Granitnog dvorca.

Gedeon Spilet i Nab su se pritajili usred stena na ušću Zahvalnosti, još su most i mostiće uklonili, tako da spreče svaki prelaz čamcem, pa čak i svako iskrcavanje na suprotnu obalu.

A Erton i Penkrof su otisnuli pirogu u vodu i spremili su se da pređu kanal da bi zauzeli, svaki za sebe, po jedno uporište na ostrvcetu. Tako će pucnji koji budu odjekivali sa četiri različite tačke, dati utisak robijašima da je ostrvo i dovoljno naseljeno i čvrsto branjeno.

U slučaju da dođe do iskrcavanja koje oni ne bi mogli da spreče, pa ako vide i da ih je neki čun sa brika zaobišao, Penkrof i Erton bi morali odmah da se vrate pirogom, da se iskrcaju na pribrežju i upute se ka najugroženijem mestu.

Pre no što će otići na svoje uporište, naseljenici su se poslednji put rukovali. Penkrof je uspeo da prilično zagospodari sobom i savlada uzbuđenje kad je poljubio Harberta, svoje dete! I razdvojili su se.

Nekoliko trenutaka kasnije, Siras Smit i Harbert jedne strane a novinar i Nab sa druge strane nestali su iza stenja, i posle pet minuta Erton i Penkrof, pošto su srećno prešli kanal, iskrcali su se na ostrvce i sakrili su se u šupljinama na istočnoj obali.

Nijedan od njih nije mogao da bude opažen, jer su oni sami jedva nazirali brik kroz maglu.

Bilo je šest i po časova ujutro.

Uskoro se magla malo-pomalo razišla u gornjim slojevima vazduha i kroz parenje su izronile jabuke na katarkama brika. Teško pramenje magle se još nekoliko trenutaka vuklo iznad morske površine a zatim je povetarac brzo rasterao to magleno klupče.

»Hitri« se pojavio ceo, ukotvljen sa oba sidra, s pramcem prema severu i levim bokom okrenut ostrvu.

Kao što je bio ocenio Siras Smit, brik nije bio udaljen od obale više od milje i četvrt.

Zlokobna crna zastava vila se na njemu.

Inženjer je pomoću dvogleda video da su četiri topa, koji su sačinjavali brodsku artiljeriju, bili upereni na ostrvo. Očevidno su bili spremni da opale na prvi znak.

U međuvremenu je »Hitri« ostao nem. Videlo se muvanje jedno tridesetak gusara po palubi. Nekolicina ih je bila na krmi; dvojica su bili na prečkama gornjeg jedra i s durbinima su veoma pažljivo osmatrali ostrvo. Bobu Harveju i njegovoj posadi bilo je nesumnjivo vrlo teško da shvate šta se noću desilo na briku. Da li je taj polunagi čovek, koji je došao da obije vrata na barutani i protiv koga su se borili, koji je šest puta pucao iz svog revolvera na njih, i jednog od njihovih ubio a drugu dvojicu ranio, da li je umakao njihovim mecima? Da li je mogao da stigne plivajući do obale? Odakle je došao? Šta li je tražio na brodu? Da li je zaista imao nameru da baci brod u vazduh, kao što je to mislio Bob Harvej? Sve je to moralo biti prilično mutno u svesti robijaša. Ali oni nisu mogli više sumnjati da je nepoznato ostrvo pred kojim je »Hitri« bio usidren bilo naseljeno i da je na njemu bila možda čitava naseobina spremna da ga brani. A međutim nigde nikoga nije bilo, ni na žalu, ni na bregovima. Kao da je obala bila potpuno pusta. U svakom slučaju nije bilo nikakvog traga naseljenosti. Zar su svi stanovnici pobegli u unutrašnjost? Eto šta se morao pitati gusarski vođa pa se nesumnjivo, kao oprezan čovek, trudio da izvidi pojedine tačke pre no što će tamo uputiti svoju bandu.

Prošao je još jedan i po čas a da se nikakav znak napada ni iskrcavanja nije mogao primetiti na brodu. Bilo je očigledno da se Bob Harvej kolebao. Izvesno mu nije ni njegov najbolji dvogled omogućio da primeti ijednog od naseljenika skrivenih među stenama. Nije čak bilo verovatno da mu je pažnju privukao onaj zastor od zelenog granja i lijana koji je prikrivao prozore Granitnog dvorca i odudarao od gole litice. Zaista, kako bi mogao i da zamisli da je na toj visini u golom granitu izdubljeno neko stanište? Od Kandžinog rta do rta Čeljusti, na celom polukrugu zaliva Jedinstva, ništa mu nije moglo pokazati da je ostrvo bilo i moglo da bude nastanjeno.

Međutim, u osam časova, naseljenici su opazili nekakvo kretanje na »Hitrom«. Izvlačili su čekrcima nosače čamaca i jedan čamac su spustili u more. Sedmorica su sišla u njega. Bili su naoružani puškama, jedan od njih se smestio na krmi, četvorica za vesla, a dvojica su čučnula na pramac i, spremni da pucaju, pogledom su ispitivali ostrvo. Njihov je cilj bio, nesumnjivo, da izvrše prvo izviđanje, ali ne i da se iskrcaju, jer bi ih u tom slučaju bilo više.

Gusari, načičkani po katarkama do najviših prečaga, mogli su naravno da vide da je neko ostrvce zaklanjalo obalu i da ga je od nje razdvajao kanal širok oko pola milje. Pa ipak, Siras Smit je bio uskoro ubeđen da čamac, sudeći po njegovom pravcu kretanja, neće odmah pokušati da prodre u kanal već će pristati uz ostrvce, što je uostalom bila opravdana mera predostrožnosti.

Penkrof i Erton, sakriveni svaki u po jednoj šupljini stena, videli su kako čamac dolazi pravo k njima i čekali su da im priđe na potreban domet.

Čamac je išao sa krajnjom opreznošću. Vesla su zaranjala u vodu u dugim razmacima. Videlo se i da jedan od onih robijaša na pramcu drži u ruci kanap dubinskog viska i da traži jaz koji je izdubila matica Zahvalnosti. To je pokazivalo nameru Boba Harveja da koliko god može više brik približi obali. Tridesetak gusara, rastureni po jarbolnim užadima nisu ispuštali iz vida nijedan pokret čamca i uočavali su pojedine isturene tačke koje bi im omogućile pristajanje bez opasnosti.

Čamac je bio na samo dve dužine palamara od ostrvceta kad, se zaustavio. Kormilar je stojeći tražio najbolje mesto gde bi mogao da pristane.

U jedan mah odjeknula su dva pucnja. Lak dim se zakovitlao iznad stenja na ostrvcetu. Kormilar i čovek sa dubinskim viskom su pali unatrag u čamac. Ertonovi i Penkrofovi meci pogodili su ih obojicu u istom trenutku.

Skoro odmah odjeknuo je snažniji pucanj, suknuo je sjajan oblak dima iz bokova brika i jedno đule je udarilo o vrh stena koje su zaklanjale Ertona i Penkrofa, rasprštalo ih u parčiće, ali oba strelca nisu bila ni taknuta.

Užasne psovke su se razlegale iz čamca koji je odmah nastavio svoj put. Kormilara je smesta zamenio jedan od njegovih drugova a vesla su hitro zaranjala vodu.

Ipak, umesto da se vrate na brod, kao što se moglo očekivati, čamac je zaplovio uz obalu ostrvceta da bi ga zaobišao pored južnog rta. Gusari su veslali iz sve snage da bi izmakli dometu metka.

Tako su stigli na pet dužina palamara od uvučenog dela pribrežja koji se završavao rtom Olupine i pošto su ga polukružno zaobišli, stalno pod zaštitom topova sa broda, uputili su se ka ušću Zahvalnosti.

Očevidna im je namera bila da prodru u kanal i tako zađu za leđa naseljenicima koji su stražarili na ostrvcetu, te da ovi, ma koliko ih bilo, budu između vatre sa čamca i vatre sa brika i da se nađu u vrlo nepovoljnom položaju.

Tako je prošlo četvrt časa dok je čamac napredovao u tom pravcu. Potpuna tišina, savršen mir u vazduhu i na vodi.

Mada su shvatili da se izlažu opasnosti opkoljavanja Penkrof i Erton nisu napustili svoja mesta, bilo zato što još nisu hteli da se pokažu napadačima i da se izlože topovima sa »Hitrog« bilo zato što su se pouzdavali u Gedeona Spileta i Naba, koji su čuvali ušće reke, i u Sirasa Smita i Harberta u zasedi u stenama kod Odžaka.

Dvadeset minuta posle prvih pucnjeva, čamac je bio za manje od dve dužine palamara ispred Zahvalnosti. Pošto je plima počela da nadolazi sa uobičajenom žestinom zbog uskog tesnaca, robijaši su osetili kako ih ona vuče ka reci i samo su snažnim veslanjem uspeli da se održe na sredini kanala. Ali kad su prolazili na zgodan domet od ušća Zahvalnosti, dva su ih hica pri prolazu pozdravila i opet su njih dvojica polegla u čamac. Nab i Spilet nisu uopšte promašili.

Brik je smesta ispalio drugo đule na uporište koje je odavao dim vatrenog oružja, ali jedini ishod bio je nekoliko okrnjenih stena.

U tom trenutku ostalo je još samo tri čitava čoveka u čamcu. Povučen strujom, on je brzo kao strela poleteo kanalom, ispred Sirasa Smita i Harberta koji su, ocenjujući da je domet slab, ostali nemi; zatim je čamac zaobišao severni ostrvcetov rt i sa dva vesla koja su ostala, prestrojio se za povratak na brik.

Naseljenici dosad nisu mogli uopšte da se požale. Stvar je loše počela io njihove protivnike. Ovi su već imali četiri teško ranjena čoveka, možda i mrtva; a oni, naprotiv, nepovređeni, nisu izgubili nijedan metak. Ako gusari budu nastavili da ih ovako napadaju, ako budu ponovo pokušali iskrcavanje čamcem, moći će da ih jednog po jednog unište.

Sad se vidi koliko je inženjerov raspored bio probitačan. Gusari su mogli da poveruju kako imaju posla sa brojnim i dobro naoružanim protivnicima, s kojima neće lako na kraj izaći.

Pola časa je prošlo pre no što je čamac, boreći se sa strujom na pučini, stigao do »Hitroga«. Začula se užasna dreka kad se on sa ranjenicima vratio na brod i tri-četiri topovska pucnja bila su bez uspeha ispaljena.

Ali tada su drugi robijaši, pijani od besa a možda još od sinoćne pijanke, njih dvanaestak, uskočili u čamac. Još jedan čamac su spustili u more, u koji je ušlo osam ljudi i dok se prvi uputio pravo na ostrvce da bi odatle isterao naseljenike, drugi se kretao tako da bi prodro u ušće Zahvalnosti.

Stanje je očigledno postalo vrlo opasno, pa su Penkrof i Erton shvatili da moraju da se vrate na kopno.

Ipak sačekali su da im prvi čamac dođe na metu i dva vešto nanišanjena hica opet su unela nered među posadom. Zatim su Penkrof i Erton napustili svoje uporište, pretrpevši zviždanja desetak metaka oko sebe, i koliko ih noge nose pretrčali su preko ostrvceta, uskočili u pirogu, prešli kanal u trenutku kad je drugi čamac stizao do suprotnog rta i trkom su se sklonili u Odžake.

Tek što su stigli do Sirasa Smita i Harberta, a ostrvce je bilo već zauzeto i gusari iz prvog čamca krstarili su njim u svim pravcima.

Skoro u, istom trenutku odjeknuli su novi pucnji sa uporišta na Zahvalnosti, kome se drugi čamac brzo približavao. Gedeon Spilet i Nab su smrtno ranili dvojicu od osam ljudi u čamcu koji se, neodoljivo nošen ka stenju, razbio na ušću Zahvalnosti. Ali su šestorica preživelih, digavši oružje iznad glave da bi ga zaštitili od kvašenja, uspeli da izađu na desnu obalu reke. Zatim su, videći da su suviše blizu izloženi vatri sa uporišta, pobegli koliko ih noge nose u pravcu rta Olupine, van dometa metaka.

Sad je dakle stanje bilo ovakvo: na ostrvcetu dvanaest robijaša među kojima je verovatno bilo nekoliko ranjenika, ali su još imali čamac na raspolaganju; na ostrvu, šest iskrcanih ali u nemogućnosti da dopru do Granitnog dvorca jer nisu mogli da pređu reku čiji su mostovi bili podignuti.

– Dobro je – rekao je Penkrof, dotrčavši do Odžaka – dobro je, gospodine Sirase. Šta vi mislite?

– Mislim – odgovorio je inženjer – da će borba dobiti nov oblik, jer se ne može pretpostaviti da su ovi robijaši toliko glupi da nastave pod ovako nepovoljnim uslovima za sebe!

– Kanal ipak neće preći! – rekao je mornar. – Karabini Ertona i gospodina Spileta su tu da ih spreče. Znate i sami da im je domet veći od milje.

– Nesumnjivo, – odgovorio je Harbert – ali šta mogu dva karabina protiv topova na briku.

– Eh, brik još nije u kanalu, čini mi se! – odgovorio je Penkrof.

– A ako uđe u njega? – zapitao je Siras Smit.

– Nemoguće, jer bi se izložio opasnosti da se nasuče i da tu propadne.

– To je mogućno – odgovorio je tada Erton. – Robijaši mogu da iskoriste plimu da bi ušli u kanal, čak i da se nasuču za vreme oseke, i tala se naša uporišta ne mogu više održati pod vatrom njihovih topova.

– Sto mu paklenih gromova! – uzviknuo je Penkrof – izgleda, zaista, da se bitange spremaju da dignu sidro!

– Možda ćemo biti primorani da se povučemo u Granitni dvorac! – primetio je Harbert.

– Sačekajmo – odgovorio je Siras Smit.

– Ali Nab i gospodin Spilet!… – reče Penkrof.

– Znaće već da nam se pridruže kad zatreba. Budite spremni, Ertone. Sad vaš i Spiletov karabin treba da progovore.

To je bila prava istina! »Hitri« je počeo da se okreće oko svog sidra i pokazivao je jasnu nameru da se približi ostrvcetu. Plima će trajati još oko čas i po a pošto se nadolaženje već smirilo brik će lako da se kreće. Ali što se tiče njegovog ulaženja u kanal, Penkrof, suprotno Ertonovom mišljenju, nije mogao da prihvati da će se brik usuditi da to pokuša.

Za to vreme su gusari sa ostrvceta malo-pomalo prešli na suprotnu obalu i od kopna ih je delio jedino kanal. Naoružani samo puškama, nisu mogli ništa da naškode naseljenicima u zasedi kod Odžaka i na ušću Zahvalnosti; ali pošto nisu znali da su naseljenici naoružani dalekometnim karabinima nisu ni mislili da se izlažu opasnosti. Zato su slobodno krstarili ostrvcetom i duž njegove ivice.

Zabluda im je bila kratkog veka. Tad su karabini Ertona i Gedeona Spileta progovorili i verovatno rekli neprijatne stvari dvojici robijaša, jer su se ovi izvrnuli.

Nastalo je opšte bežanje. Onih ostalih deset se nisu zadržali čak ni toliko da pokupe svoje ranjene ili mrtve drugove, već što su brže mogli prešli su na drugu stranu ostrvceta, poskakali u čamac kojim su došli i veslajući usiljeno vratili su se na brod.

– Osmorica manje! – uzviknuo je Penkrof. – Zaista, reklo bi se da su se Erton i gospodin Spilet dogovorili da zajednički rade.

– Gospodo, – odgovori Erton puneći ponovo svoj karabin – sad će biti ozbiljnije. Brik se sprema da krene.

– Sidro se uspravilo – uzviknuo je Penkrof.

– Da, i već se otkačinje.

Zaista, razgovetno se čulo kako zvecka gvozdena šipka udarajući vodoravno o čekrk, tačno kako ga je okretala posada sa brika. »Hitri« je prvo pošao povučen sidrom, a kad se ono otkačilo sa dna, on je zaplovio ka kopnu. Vetar je duvao sa pučine, razapeli su veliko prednje trouglasto i mala četvrtasta bočna jedra, ia se brod malo-pomalo približavao kopnu.

Sa oba uporišta, sa ušća Zahvalnosti i kod Odžaka, gledali su kretanje broda ne dajući ni glasa od sebe, ali prilično uzbuđeni. Stanje naseljenika postalo bi užasno ako budu izloženi topovskoj vatri sa brika a oni budu u nemogućnosti da na nju uspešno odgovore. Kako bi onda mogli da spreče gusare da se iskrcaju?

Siras Smit je to dobro ocenio i pitao se šta bi moglo da se učini. Ubrzo će morati da donese neku odluku. Ali koju? Da se zatvore u Granitni dvorac da puste da ih opsednu, da se onde drže nedeljama, čak i mesecima, pošto su imali u izobilju hrane? Dobro. A posle? Gusari će ipak zagospodariti ostrvom, koje će do mile volje pustošiti, i na kraju krajeva savladaće i zarobljenike Granitnog dvorca.

Međutim, postojala je još jedna mogućnost, da se Bob Harvej ne usudi da uće u kanal i da ostane s onu stranu ostrvceta. Još ih je pola milje razdvajalo od obale i na toj razdaljini njegovi hici ne bi mogli toliko da im naškode.

– Nikad, – ponavljao je Penkrof – nikad taj Bob Harvej, pošto je dobar pomorac, neće ući u kanal! On dobro zna da bi to značilo izložiti brik opasnosti, ako se samo malo more uzburka! A šta bi s njim bilo bez broda?

U međuvremenu, brik se približio ostrvcetu i moglo se videti da pokušava da dođe do njegovog donjeg jezička. Duvao je lak povetarac, i pošto je struja dosta oslabila, Bob Harvej je mogao potpuno slobodno da se kreće.

Put kojim su prethodno prešli čamci omogućio mu je da pronađe moreuz i on se drsko u njega uputio. Namera mu je bila sasvim razumljiva: hteo je da se usidri bočno pred Odžacima i da odatle odgovara granatama i đuladima na tanad koja su mu dosad desetkovala posadu.

Ubrzo je »Hitri« dospeo do ostrvcetovog jezička i obišao ga s lakoćom, onda su razvili četvorouglasto jedro i ploveći ukoso uz vetar, brod se našao pred ušćem Zahvalnosti.

–Razbojnici! Evo, dolaze ovamo!

U tom trenutku Sirasu Smitu, Ertonu, mornaru i Harbertu pridružili su se Nab i Gedeon Spilet.

Novinar i njegov drug su smatrali da treba da napuste položaj na Zahvalnosti, odakle ništa više nisu mogli da učine protiv broda, i mudro su učinili. Bolje je bilo da naseljenici budu zajedno u času kad će nesumnjivo otpočeti odlučujuća borba. Gedeon Spilet i Nab su stigli provlačeći se iza stena, ali ipak su prošli kroz kišu metaka koji ih nisu pogodili.

– Spilete! Nabe! – uzviknuo je inženjer. – Niste ranjeni?

– Ne! – odgovorio je novinar – samo nekoliko uboja, od odbijenog kamenja! Ali ovaj prokleti brik ulazi u kanal.

– Da, – odvratio je Penkrof – i za manje od deset minuta usidriće se pred Granitnim dvorcem.

– Jeste li nešto smislili, Sirase? – upitao je mornar.

– Treba da se na vreme povučemo u Granitni dvorac, dok još robijaši ne mogu da nas vide.

– To je i moje mišljenje – prihvatio je Gedeon Spilet – ali kad se jednom zatvorimo tamo…

– Zavisiće od okolnosti – odgovorio je inženjer.

– Onda pođimo i požurimo! – rekao je novinar.

– Zar nećemo, gospodine Sirase, Erton i ja ostati ovde? – upitao je mornar.

– Čemu to, Penkrofe? – odgovorio je Siras Smit. – Ne, nemojmo se rastajati!

Nije bilo ni trenutka za gubljenje. Naseljenici su napustili Odžake. Mala krivina granitne litice sprečavala je one sa brika da ih vide: ali dva ili tri praska i tresak đuladi o stene otkrili su im da je »Hitri« stigao blizu njih.

Za tren oka su utrčali u dizalicu, popeli se do vrata Granitnog dvorca, u kome su Top i Džap bili još od sinoć zatvoreni, i jurnuli u veliku dvoranu.

Bilo je krajnje vreme, jer su naseljenici kroz granje videli kako »Hitri« obavijen dimom leti kroz kanal. Morali su čak da se sa prozora uklone, jer je pucanje bilo neprekidno i đulad iz četiri topa nasumce su udarala čas u uporište na Zahvalnosti, čas u Odžake, mada tamo nije bilo više nikog. Stene su se razbijale, a svaku lomljavu jedno »ura« je propratilo.

Međutim, mogli su se nadati da će Granitni dvorac biti pošteđen, zahvaljujući predostrožnosti Sirasa Smita, koji je prikrio njegove prozore, kad jedno đule, okrznuvši otvor na vratima, ulete u hodnik.

– Prokletstvo! Otkriveni smo! – uzviknuo je Penkrof.

Možda nisu ni videli naseljenike, ali je izvesno Bob Harvej smatrao za umesno da pošalje jedno topovsko zrno kroz to sumnjivo granje, koje je skrivalo taj deo visoke zidine. A uskoro je udvostručio paljbu pa je jedno drugo đule rascepilo zavesu od zelenila i otkrilo razjapljen otvor u granitu.

Položaj naseljenika bio je beznadežan. Skrovište im je bilo otkriveno. Nisu mogli da suprotstave nikakvu prepreku tim topovskim zrnima, niti da zaštite kamen čiji su komadi oko njih leteli kao karteč. Ostalo im je samo da se povuku u gornji hodnik Granitnog dvorca i da prepuste svoj stan svim mogućim razaranjima, kad se neki potmuli zvuk začuo, a za njim užasni krici.

Siras Smit i njegovi prijatelji pojurili su ka jednom prozoru.

Brik, neodoljivo dignut u vazduh jednim vodenim stubom, prelomio se nadvoje i, za manje od deset sekundi, potonuo je sa svojom zločinačkom posadom!

GLAVA IV

NASELJENICI NA ŽALU. – ERTON I PENKROF RADE NA SPASAVANJU. – RAZGOVOR ZA VREME RUČKA – PENKROFOVA GLEDIŠTA. – PAŽLJIVO ISPITIVANJE TRUPA BRIKA. – NETAKNUTA BARUTANA. – NOVA BOGATSTVA. – POSLEDNJI OSTACI. – KOMAD RAZBIJENOG VALJKA.

– Odleteli su u vazduh! – viknuo je Harbert.

– Da, odleteli su, kao da je Erton zapalio barut! – odgovorio je Penkrof uskačući u dizalicu zajedno sa Nabom i dečakom.

– Ma šta li se to desilo? – upitao je Gedeon Spilet, još zaprepašćen tim neočekivanim raspletom.

– Ah, ovoga puta ćemo saznati! – brzo je odgovorio inženjer.

– Šta ćemo saznati?

– Kasnije! Kasnije! Hajdete, Spilete! Važno je da su gusari istrebljeni.

I Siras Smit je povukao sa sobom novinara i Ertona i pridružio se Penkrofu, Nabu i Harbertu na žalu.

Ništa se više nije videlo od brika, čak ni katarke. Pošto ga je podigao onaj vodeni stub on je polegao bočno i tako je i potonuo, verovatno usled nekog ogromnog prodiranja vode. Ali, pošto kanal na tom mestu nije bio dublji od dvadeset stopa, bilo je izvesno da će se bokovi potopljenog brika ponovo pojaviti prilikom oseke.

Nekoliko olupina je plivalo na površini mora. Videli su se čitav jedan rogalj od pričuvnih katarki i prečki, kavezi sa još živim kokoškama, sanduci i burad koji su se malo-pomalo popeli do površine pošto su se provukli kroz otvor na palubi: ali okolo nije plutao nikakav otpadak, ni daske sa palube ni daske sa trupa, tako da je ovo iznenadno potapanje »Hitrog« bilo prilično neobjašnjivo.

Uskoro su, međutim, obe katarke koje su se slomile na nekoliko stopa iznad otvora na gornjoj palubi, pošto su prvo pokidale podupirače i užad, izronile na površinu kanala, zajedno sa jedrima od kojih su neka bila razvijena a druga skupljena. Ali nije trebalo pustiti oseku da odnese sva ta bogatstva, pa su Erton i Penkrof skočili u pirogu u nameri da prikupe sve te olupine bilo uz obalu ostrva bilo uz ostrvce.

Ali ih je u času samog ukrcavanja zaustavila jedna primedba Gedeona Spileta.

– A onih šest robijaša koji su se iskrcali na desnoj obali Zahvalnosti? – rekao je on.

Zaista, nisu smeli da zaborave da se šest ljudi čiji se čamac razbio o stenje, iskrcalo na rtu Olupine.

Pogledali su u tom pravcu. Nije se video nijedan od begunaca. Verovatno da su oni, kad su videli kako brik tone u kanal pobegli u unutrašnjost ostrva.

 – Kasnije ćemo se njima pozabaviti – rekao je tad Siras Smit. – Još mogu da budu opasni, jer su naoružani, ali najzad šestorica protiv šestorice, mogućnosti su jednake. Pobrinimo se prvo za najpreče.

Erton i Penkrof su se ukrcali u pirogu i snažno zaveslali ka olupinama.

Plima je bila na vrhuncu i vrlo visoka, jer je već dva dana bio mlad mesec. Trebalo je znači da prođe pun čas pre no što se trup brika pojavi iz kanala.

Erton i Penkrof su imali vremena da privežu katarke i jelove motke konopcima čije su krajeve privukli na žalo ispred Granitnog dvorca. Tamo su udruženim snagama naseljenici uspeli da izvuku te olupine. Posle toga je piroga pokupila sve što je plutalo: kaveze sa kokoškama, burad, sanduke, i sve su to odmah preneli u Odžake.

Nekoliko je leševa takođe isplivalo. Među ostalima Erton je raspoznao Boba Harveja i pokazao ga svom drugu, rekavši uzbuđenim glasom:

– To sam i ja bio, Penkrofe!

– Ali to više niste, dobri Ertone! – odgovorio je mornar.

Bilo je dosta neobično što je tako malo leševa isplivalo. Bilo ih je jedva pet-šest, i već ih je oseka počela da odvlači ka pučini. Vrlo verovatno da, iznenađeni potapanjem, robijaši nisu imali vremena da pobegnu i pošto je brod polegao na bok, ostali su pod ogradom na palubi. A oseka će odvući na pučinu leševe ovih bednika i tako uštedeti naseljenicima žalosnu dužnost da ih sahrane u nekom kutku svog ostrva.

Dva puna časa su Siras Smit i njegovi prijatelji samo izvlačili jelove motke na pesak i skidali jedra sa prečaka, zatim su porazmeštali jedra, koja su bila u odličnom stanju da se suše. Malo su govorili, toliko su bili zauzeti poslom, ali koliko im je misli prolazilo kroz glavu! Bilo je pravo blago imati ovaj brik ili tačnije sve ono što je u njemu. Zaista, jedan brod je kao neki potpuno snabdeven mali svet i oprema naseobine obogatiće se velikim brojem korisnih predmeta. To će vredeti »na veliko« isto toliko kao sanduk nađen na rtu Olupine.

»Pored toga«, mislio je Penkrof, »zašto bi bilo nemoguće izvući sa dna ovaj brik? Ako je samo na jednom mestu probušen, lako će se ta rupa zapušiti, a lađa od trista do četiri stotine tona, to je prava lađa u poređenju sa našom »Bonadventurom«. I sa tim se može daleko otići! I otići kad se hoće! Treba da gospodin Siras, Erton i ja ispitamo gu stvar! Ona vredi truda!«

Odista, ako je brik još bio u stanju da plovi, mogućnosti povratka naseljenika u domovinu izuzetno će porasti. Ali, da bi se to važno pitanje rešilo, trebalo je sačekati da se more sasvim povuče, da bi se delovi brodskog trupa mogli sa svih strana da pregledaju.

Kad su valjano smestili olupine na žalu, Siras Smit i njegovi drugovi dopustili su sebi nekoliko trenutaka za ručak. Bukvalno su umirali od gladi. Srećom, kuhinja nije bila daleko, a Nab se mogao smatrati za okretnog glavnog kuvara. Jeli su dakle kod Odžaka i naravno da se za vreme tog obeda govorilo samo o neočekivanom događaju koji je tako čudesno spasao naseljenike.

– Čudesno je prava reč, – ponavljao je Penkrof, – jer treba priznati da su bitange baš u pravi čas odletele u vazduh. Granitni dvorac počeo je da biva neobično neugodan za stanovanje.

– A kako vi zamišljate, Penkrofe, – upitao je novinar – kako se to desilo i šta je moglo izazvati to razaranje na briku?

– Eh, gospodine Spilete, ništa jednostavnije – odgovorio je Penkrof. – Gusarska lađa se ne održava kao ratni brod! Robijaši nisu mornari! Verovatno su skladišta sa barutom na briku bila otvorena, pošto su nas neprestano gađali, i dovoljan je jedan neoprezan čovek ili neki nespretnjaković pa da sprava odleti u vazduh.

– Gospodine Sirase – rekao je Harbert – veoma me čudi što to razaranje nije imalo jače dejstvo. Pucanj nije bio jak i, u stvari, malo je otpadaka i pokidanih užadi. Reklo bi se da je brod pre potopljen no što je odleteo u vazduh.

– To te čudi, dete moje? – upitao je inženjer.

– Da, gospodine Sirase.

– I mene, Harberte, – odgovorio je inženjer – i mene to čudi, ali kad budemo pregledali trup broda verovatno ćemo naći objašnjenje toga.

– Ih, gospodine Sirase, – zapitao je Penkrof – nećete valjda da tvrdite da je »Hitri« prosto potonuo kao lađa koja je naletela na podvodnu stenu?

– Što da ne – primetio je Nab – ako ima stena u kanalu?

– Dobro, Nabe! – odgovorio je Penkrof. – Nisi u pravi čas otvorio oči. Vrlo dobro sam to video, trenutak pre no što će potonuti, ogromni talas je podigao brik i on je pao prevrnuvši se na levi bok. A da če samo nasukao, mirno bi potonuo, kao što svaka poštena lađa tone.

– E, ali to baš i nije bila poštena lađa! – odgovorio je Nab.

– Najzad, videćemo, Penkrofe! – nastavio je inženjer.

– Videćemo, – dodao je mornar – ali bih glavu dao da nema stenja u kanalu. Zaboga, gospodine Sirase, otvoreno rečeno, da nećete da kažete da opet ima nečeg čudesnog u tom događaju?

Siras Smit nije odgovorio.

– U svakom slučaju, – rekao je Gedeon Spilet – udar ili razaranje, priznaćete, Penkrofe, da je to došlo u pravi čas?

– Da! Da! – odgovorio je mornar – ali nije o tome reč. Pitam ja gospodina Smita da li on u svemu tome vidi nešto natprirodno.

– Ne mogu sad ništa da kažem, Penkrofe! – rekao je inženjer. – Eto, to je sve što mogu da vam odgovorim.

Odgovor nije nimalo zadovoljio Penkrofa. On je verovao u »razaranje« i nikako nije hteo od toga da odustane. Nikad ne bi pristao da prihvati da u tom kanalu sa koritom od sitnog peska, kao i samo žalo, i koji je često prelazio kad je oseka, može da postoji nepoznata podvodna stena. Uostalom, u času kad je brik tonuo, bila je plima, što znači da je bilo više vode no što mu je bilo potrebno da pređe, ne dokačivši ih, sve podvodne stene koje oni nisu mogli da otkriju prilikom oseke. Dakle, to nije mogao da bude udar. Znači, brod se nije nasukao. Prema tome, odleteo je u vazduh.

I treba priznati da su mornarovi zaključci imali izvesnu tačnost.

Oko jedan i po čas naseljenici su se ukrcali u pirogu i uputili se na mesto potapanja. Bila je šteta što dva čamca sa brika nisu mogla da se spasu, ali jedan se, kao što je poznato, razbio na ušću Zahvalnosti, i bio je potpuno neupotrebljiv, a drugi je nestao prilikom tonjenja brika pa ga je ovaj nesumnjivo smrskao i više se nije pojavio.

U tom trenutku je trup »Hitrog« počeo da se pomalja iz vode. Brik je ležao više nego bočno, jer pošto je polomio katarke pod težinom brodske pretege koja se pomerila usled pada, ležao je skoro sa kobilicom u vazduhu. Stvarno je bio prevrnut neobjašnjivim ali stravičnim podmorskim dejstvom, koje se istovremeno ispoljilo uzdizanjem ogromnog vodenog stuba.

Naseljenici su obišli trup i, kako se more povlačilo, mogli su da vide ako ne uzrok koji je izazvao propast, a ono bar njegove posledice.

Napred, sa obe strane kobilice, na sedam do osam stopa od početka brodskog kljuna, bokovi brika bili su strahovito rascepljeni bar u dužini od dvadeset stopa. Tu su zjapila dva široka otvora koje bi bilo nemogućno zapušiti. Ne samo da su unutrašnja bakarna i spoljna drvena oplata nestale, jamačno u prah satrte, već i od samog kostura, gvozdenih i hrastovih čivija koje ga spajaju, nije bilo više ni traga. Od pramca do krme, uzdužne daske pri dnu trupa bile su raskomadane i nisu se više držale. Potporni hrbat bio je odvojen neobjašnjivom žestinom, a sama kobilica, odvaljena na više mesta od središta unutrašnje grede u trupu, bila je izlomljena celom dužinom.

– Do sto đavola! – uzviknuo je Penkrof. – Evo lađe koja bi se mučno ponovo podigla sa dna.

– To je čak nemoguće – rekao je Erton.

– U svakom slučaju, – primetio je Gedeon Spilet mornaru – razaranje je, ako je to bilo, imalo čudno dejstvo. Probijen je brodski trup u donjim delovima, umesto da je raznesena paluba i gornji deo trupa. Ovi široki otvori izgledaju pre kao da ih je naneo udar o neke podvodne stene nego dizanje u vazduh barutane.

– Nema podvodnih stena u kanalu! – odgovorio je mornar. – Prihvatam sve što hoćete, izuzev udara o stenu!

– Pokušajmo da prodremo u unutrašnjost brika – rekao je inženjer. – Možda ćemo saznati uzrok njegove propasti.

To je bilo najbolje što su mogli učiniti, a trebalo je uostalom pregledati sve brodsko blago i preduzeti sve mere za njegovo spasavanje.

Sad se lako moglo ući u unutrašnjost brika. Voda je i dalje opadala, a po donjoj palubi koja je sada posle izvrtanja trupa došla gore, moglo se koračati. Brodska pretega od teških gvozdenih odlivaka, probila je na nekoliko mesta donju palubu. Čulo se kako more šumi, ističući kroz procepe na trupu.

Siras Smit i njegovi drugovi, sa sekirom u ruci, kretali su se preko upola slomljene palube. Bila je zakrčena svakovrsnim sanducima, a pošto su ovi prilično kratko proveli u vodi, možda im sadržina nije bila oštećena.

Potrudili su se dakle da sav taj tovar sklone na bezbedno mesto. Voda će nadoći tek za nekoliko časova, pa su to vreme iskoristili što su najbolje umeli. Erton i Penkrof su privezali za otvor na trupu čekrk kojim su izvlačili sanduke i burad. Spuštali su ih u pirogu i odmah ih prebacivali na pržinu. Uzimali su sve bez razlike, s tim da kasnije proberu te stvari.

U svakom slučaju, naseljenici su odmah mogli da zaključe sa velikim zadovoljstvom da je brik imao vrlo raznovrstan tovar, zbirku svakovrsnih stvari, posuđa, industrijske robe i alata, kao što su obično tovari velikih trgovačkih lađa koje plove po Polineziji. Verovatno da će se tu naći pomalo od svega, a to je baš sve ono što je i bilo potrebno naseobini na Linkolnovom ostrvu.

U svakom slučaju, i Siras Smit je to primetio čudeći se ćutke, ne samo da je trup broda, kao što je već bilo rečeno, teško oštećen nekim potresom koji je izazvao propast broda, već su i uređaji bili razoreni, naročito na pramcu. Pregrade i podupirači su bili polomljeni tako kao da se neka ogromna granata rasprsla u unutrašnjosti brika. Naseljenici su lako mogli da se kreću od pramca do krme, pošto su pomerili sanduke koje su redom izvlačili. Nisu to bile teške bale čije bi premeštanje bilo mučno, već obični paketi čiji se red slaganja uopšte više nije raspoznavao.

Naseljenici su tada dospeli do krme na briku do onog dela na kome je nekad bila gornja kajuta. Tu je, po Ertonovom uputstvu, trebalo tražiti barutanu. Siras Smit je mislio da ona nije razorena, te da će se moći poneko bure da spase, i da barut, obično zatvoren u metalne omotače, nije bio oštećen od do dira sa vodom.

Odista, tako je i bilo. Našli su usred velike količine granata, dvadesetak buradi koja su iznutra bila obložena bakrom, i oprezno su ih izvlačili. Penkrof se rođenim očima uverio da uništenje »Hitroga« nije moglo da se pripiše razaranju barutane. Deo trupa gde se barutana nalazila baš je najmanje štete pretrpeo.

– Mogućno! – odgovarao je tvrdoglavo mornar – ali što se tiče stene, nema stene u kanalu.

– Pa šta se onda desilo? – upitao je Harbert.

– Ne znam ništa – odgovorio je Penkrof. – Gospodin Siras ništa ne zna, niko ništa ne zna, niti će ikad saznati.

Prošlo je nekoliko časova prilikom tih raznih pretraživanja i nadolaženje plime počelo je da se oseća. Trebalo je prekinuti rad na spasavanju. Uostalom, nije se trebalo plašiti da će trup brika more odvući, jer se već bio uglavio i to tako čvrsto kao da se na oba sidra ukotvio.

Mogli su dakle bez bojazni sačekati sledeću oseku da bi nastavili posao. A što se tiče samog broda on je bio konačno osuđen i trebalo je čak požuriti sa spasavanjem ostataka trupa, jer će i‘ on uskoro nestati u živom pesku kanala.

Bilo je pet časova po podne. Dan je za radnike bio težak. Jeli su s velikom slašću i ma koliko da su bili umorni, nisu odoleli želji da posle jela pregledaju sanduke iz tovara sa »Hitrog«.

U većini sanduka bila su gotova odela i možete misliti kako je dobro dočekano. Bilo je toliko odela da se mogla obući jedna cela naseobina, rublja za svakovrsnu upotrebu, obuće za svaku nogu.

– Eto, sad smo prebogati! – uzviknuo je Penkrof. – Ali šta ćemo da radimo sa svim tim?

I svaki čas je odjekivalo »ura!« veselog mornara, kad bi otkrio burad sa rakijom od šećerne trske, nepromočivu burad s duvanom, vatreno i hladno oružje, bale pamuka, poljoprivredne alate, stolarski i kovački alat, sanduke sa svakovrsnim semenom, koje kratko bavljenje u vodi ništa nije oštetilo. Ah, kako bi dve godine ranije sve ove stvari dobro došle. Ali, najzad, čak i sad kad su se ovi vredni naseljenici sami opremili, ova će blaga moći da se iskoriste.

Bilo je dosta mesta u skladištima Granitnog dvorca, ali toga dana nisu više imali vremena, nisu mogli sve da sklone. Ipak, nije trebalo zaboraviti da su se šestorica preživelih od posade sa »Hitrog« iskrcali na ostrvo i da su to po svoj prilici bile poslednje bitange, te se trebalo čuvati od njih. Iako su i most i mostići preko Zahvalnosti bili dignuti, te robijaše neće zbuniti reka ili potok i gonjeni očajanjem, takve hulje mogle su da budu opasne.

Docnije će videti kakav stav da zauzmu u odnosu na njih; ali zasad je trebalo paziti na sanduke i bale nagomilane pored Odžaka, te su naizmenično naseljenici to i radili cele noći.

Noć je međutim prošla a da robijaši nisu pokušali nikakav napad. Majstor Džap i majstor Top, na straži u podnožju Granitnog dvorca, brzo bi objavili njihov dolazak.

Iduća tri dana, 19, 20 i 21 oktobra, iskoristili su da spasu sve što je moglo da vredi ili koristi, bilo od tovara bilo od brodske opreme. Za vreme oseke iznosili su stvari sa dna lađe. Dok je plima trajala unosili su u skladišta spasene stvari. Dobar deo bakarne oplate uspeli su da iščupaju iz trupa koji se svakog dana sve više zarivao u živi pesak. Ali pre no što će pesak progutati teške predmete koji su propali kroz brodsko dno, Erton i Penkrof su nekoliko puta ronili do korita kanala i pronašli su lance i sidra sa brika, odlivke brodske pretege pa su čak četiri topa uspeli pomoću praznih buradi da dovuku na kopno.

Tako je i oružarnica naseobine dobila ovim spasavanjem isto toliko koliko i ostava za hranu i skladišta Granitnog dvorca. Uvek zanesenjak u svojim zamislima, Penkrof je već govorio o postavljanju ležišta za topove koji bi upravljali kanalom i ušćem reke. Sa četiri topa on je preuzimao na sebe da spreči svaku flotu, »ma kako ona bila moćna«, da zađe u vode Linkolnovog ostrva.

Kad je od brika ostao samo bezvredan kostur, uto je naišlo ružno vreme i dovršilo ga sasvim. Siras Smit je imao nameru da ga baci u vazduh da bi posle prikupio njegove ostatke po obali, ali silan severoistočni vetar i burno more su mu uštedeli barut.

Zaista, u noći izmeću 23. i 24. oktobra, trup broda se potpuno raspao i jedan deo olupine nasukao se na obalu.

A mada je pažljivo pretražio ormane u kapetanovoj odaji na mostu, Siras Smit nije ni traga od brodskih isprava našao. Gusari su očigledno uništili sve što se odnosilo bilo na kapetana bilo na vlasnika »Hitrog«, a pošto ime matične luke nije bilo upisano na ploči na krmi, ni po čemu se nije mogla zaključiti njegova narodnost. Međutim, po nekim oblicima pramca, Erton i Penkrof kao da su mislili da je engleske gradnje.

Osam dana posle propasti, ili bolje reći posle srećnog ali neobjašnjivog raspleta kome je naseobina dugovala spasenje, ništa se više od broda nije videlo, čak ni kad je oseka. Ostaci su mu se rasturili, a Granitni dvorac se obogatio uskoro svim onim što je u brodu bilo.

Međutim, tajna koja je obavijala njegovo čudno uništenje ne bi zacelo nikad bila rasvetljena da nije Nab, lutajući po žalu, 30. oktobra, našao komad nekakvog debelog gvozdenog valjka koji je nosio tragove rasprskavanja. Valjak je bio iskrivljen i na krajevima iskidan, kao da je bio izložen dejstvu neke razorne materije.

Nab je odneo taj komad metala svom gospodaru, koji je sa svojim drugovima radio u radionici Odžaka.

Siras Smit je pažljivo razgledao taj valjak, pa je, okrenuvši se Penkrofu, rekao:

– Vi i dalje ostajete pri tome, prijatelju, da tvrdite kako »Hitri« nije stradao usled udara o stenu?

– Da, gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – vi, isto tako dobro kao i ja, znate da nema stenja u kanalu.

– Ali ako je udario o ovo parče gvožđa? – rekao je inženjer, pokazujući mu napukli valjak.

– Šta, o to parče cevi? – uzviknuo je Penkrof s potpunom nevericom u glasu.

– Prijatelji, – produžio je Siras Smit – pamtite li kako se brik, pre nego što će se prevrnuti i potonuti, podigao na vrh pravog vodenog stuba?

– Da, gospodine Sirase! – odgovorio je Harbert.

– Pa, želite li da znate šta je izazvalo taj vodeni stub? To je bilo ovo ovde! – rekao je inženjer pokazujući napuklu cev.

– Ovo? – odvratio je Penkrof.

– Da! taj valjak je sve što ostaje od jednog torpeda!

– Torpedo! – uzviknuli su inženjerovi drugovi.

– A ko je tamo postavio taj torpedo? – pitao je Penkrof koji nije hteo da se preda.

– Sve što mogu da vam kažem, to je da nisam ja! – odgovorio je Siras Smit – ali on je tu bio, i vi ste mogli da ocenite njegovu neuporedivu snagu!

GLAVA V

INŽENJEROVE TVRDNJE. – PENKROFOVE VELELEPNE PRETPOSTAVKE. – VISINSKA BATERIJA. – ČETIRI GRANATE. – O PREŽIVELIM ROBIJAŠIMA. – ERTONOVO KOLEBANJE. – PLEMENITA OSEĆANJA SIRASA SMITA. – PENKROF SE PREDAJE PREKO VOLJE.

To se dakle sve objasnilo podvodnim razaranjem tog torpeda. Siras Smit, koji je za vreme rata Sjedinjenih Država imao prilike da proveri te užasno razorne naprave, nije se mogao prevariti. Pod dejstvom tog valjka, ispunjenog nekom eksplozivnom smesom, nitroglicerinom, pikratom ili nekom drugom sličnom materijom, u kanalu se podigao vodeni stub, tako da je brik kao gromom pogođen u svoje dno odmah potonuo, i zato je bilo nemoguće izvući ga iz vode, toliko je mnogo bio njegov trup oštećen. »Hitri« nije mogao da odoli torpedu koji bi uništio i oklopnjaču kao i običnu ribarsku barku!

– Da, sve se objasnilo, sve… izuzev prisustva tog torpeda u vodama kanala?

– Prijatelji, – nastavio je Siras Smit – više ne možemo sumnjati u prisustvo nekog tajanstvenog bića, brodolomnika možda, kao i mi, napuštenog na našem ostrvu, i ja to ponavljam zato da bih i Ertona uputio u sve one neobične pojave koje su se dogodile u toku ove dve godine. Ko je taj nepoznati dobrotvor koji se uvek, u po nas povoljan čas, toliko puta umešao? Nisam mogao to da naslutim. Zbog čega se tako ponaša, zašto se krije posle tolikih učinjenih usluga? Ne mogu da razumem. Ali njegove usluge nisu tim ništa manje stvarne i takve su da bi samo čovek čudesne moći bio u stanju da nam ih učini. I Erton je njegov dužnik kao i mi, jer ako me je on spasao iz talasa posle pada iz balona, onda je očigledno on napisao onaj dokumenat, stavio ga u bocu koja je došla određenom strujom u kanal i time nas obavestio o položaju našeg druga! Dodaću i to da je onaj sanduk, tako dobro opremljen svim onim što nam je nedostajalo, on dovukao i nasukao na rt Olupine; da je onu vatru na ostrvskim visovima, koja vam je omogućila da pristanete, on zapalio; da je olovno zrno u pekariju on ispalio; da je ovaj torpedo koji je uništio brik, on postavio u kanal; jednom reči, sve one neobjašnjive činjenice koje nismo mogli da shvatimo, delo su tog tajanstvenog bića. Dakle, bio on brodolomnik ili izgnanik na ovom ostrvu, bili bismo nezahvalnici kad bismo smatrali da mu ne dugujemo nikakvu zahvalnost. On nas je zadužio i nadam se da ćemo mu vratiti jednog dana.

– U pravu ste što tako govorite, dragi Sirase! – odgovorio je Gedeon Spilet. – Da, ovde postoji jedno biće, skoro svemoćno, skriveno negde na ostrvu, i čiji je uticaj bio neobično koristan za našu naseobinu. Dodaću i to da mi se čini da taj nepoznati raspolaže delotvornim sredstvima, koja bi bila natprirodna kad bi u stvarima svakidašnjeg života natprirodno bilo prihvatljivo. Da li to on iz potaje opšti sa nama kroz bunar Granitnog dvorca i da li on tako doznaje sve naše planove? Da li nam je on to doturio onu bocu, kad je barka pošla na svoj prvi izlet na more? Da li je on odbacio Topa u jezero i ubio dugonga? Da li vas je on, Sirase, kao što bi se po svemu reklo, spasao iz talasa u okolnostima koje bi za svakog drugog običnog čoveka bile nemogućne? Ako je to on, onda on ima neku moć koja mu dozvoljava da gospodari prirodom.

Novinarova primedba bila je tačna i svi su to dobro osećali.

– Da, – odgovorio je Siras Smit – ako u mešanje jednog ljudskog bića ne možemo više da sumnjamo, priznajem da ono raspolaže delotvornim sredstvima izvan onih kojima raspolaže čovečanstvo. To je još jedna tajna, ali ako nađemo čoveka i tajnu ćemo otkriti. Pitanje je dakle u ovome: treba li da poštujemo nepoznatost tog plemenitog bića ili treba sve da učinimo da bismo došli do njega? Šta vi mislite o tome?

– Moje je mišljenje – odgovorio je Penkrof – da je taj čovek, ma ko on bio, dobar čovek i da ga poštujemo.

– Dobro, – odgovorio je Siras Smit – ali to nije odgovor, Penkrofe.

– Gospodaru, – tada će Nab – ja mislim da možemo da tražimo koliko hoćemo gospodina o kome je reč, ali otkrićemo ga tek kad on to bude hteo.

– Nije glupo to što kažeš, Nabe! – odgovorio je Penkrof.

– I ja mislim kao i Nab, – prihvatio je Gedeon Spilet – ali to nije razlog da ne okušamo sreću. Našli mi ili ne našli to tajanstveno biće, bar ćemo ispuniti svoju dužnost prema njemu.

– A ti, dete moje, šta ti misliš – rekao je inženjer obrativši se Harbertu.

– Ah! – uzviknuo je Harbert, dok su mu oči blistale – hteo bih da mu zahvalim, zato što je prvo vas spasao a posle i nas.

– Ništa manje, dečače, – smesta je odvratio Penkrof – i ja isto tako, i mi bismo svi to hteli! Nisam radoznao, ali bih rado dao jedno oko da se licem u lice ogledam s tom osobom! Čini mi se da bi trebalo da je lep, veliki, jak, sa lepom bradom, svetle kože kao zraci i da jamačno stoji na oblacima, s velikom kuglom u ruci.

– E, Penkrofe, pa vi nam to slikate boga-oca!

– Može biti, gospodine Spilete, ali ja ga tako zamišljam.

– A vi, Ertone? – upitao je inženjer.

– Gospodine Smite, – odgovorio je Erton – ne mogu da kažem svoje mišljenje o ovom slučaju. Što god budete učinili, biće dobro. Kad budete hteli da me pozovete da učestvujem u vašim istraživanjima, biću spreman da pođem sa vama.

– Hvala vam, Ertone, – odgovorio je Siras Smit – ali hteo bih određeniji odgovor na svoje pitanje. Vi ste naš drug, već ste se nekoliko puta žrtvovali za nas pa, kao i sve ostale ovde, treba i vas da pitamo kad je nužno da se donese neka važna odluka. Dakle, recite!

– Gospodine Smite, – odgovorio je Erton – mislim da sve treba da učinimo da bismo pronašli tog nepoznatog dobrotvora. Možda je sam? Možda pati? Možda je to čovek čiji život treba ponovo da započne? I ja lično, dobro ste rekli, treba da mu vratim dug zahvalnosti. On je došao, samo je on to mogao, na ostrvo Tabor i našao tamo bednika, koga ste vi upoznali, on vas je obavestio da tamo ima jedan nesrećnik koga treba spasti!… Zahvaljujući njemu ja sam, znači, opet postao čovek. Ne, to nikad neću zaboraviti!

– Dakle, rešili smo! – na to je rekao Siras Smit. – Otpočinjemo istraživanja što pre. Nećemo ostaviti nijedan deo ostrva neispitan. Pretražićemo najskrovitije kutke i neka nam to naš nepoznati prijatelj oprosti, jer namera nam je čista.

Nekoliko dana su naseljenici vredno kosili i žnjeli. Hteli su da završe sve neophodne radove pre no što ostvare svoju nameru da istraže još nepoznate delove ostrva. To je bilo i doba branja raznog povrća donetog kao rasad sa ostrva Tabora. Sve je dakle trebalo skloniti u skladište, a srećom mesta je bilo dovoljno u Granitnom dvorcu gde su mogla da se smeste sva ostrvska blaga. Proizvodi naseobine su onde lepo sređeni i sklonjeni na potpuno bezbedno mesto, zaštićeno i od životinja i od ljudi. Nije se trebalo bojati nikakve vlage usred tog neprobojnog granita. Nekoliko prirodnih udubljenja u gornjem hodniku bila su povećana i izdubljena, bilo pijukom bilo minama, i tako je Granitni dvorac postao glavno slagalište za namirnice, municiju, za pričuvni alat i pribor, jednom rečju za celokupni materijal naseobine.

A topovi sa brika bili su tako lepi primerci od livenog čelika da su ih, na Penkrofovo navaljivanje, podigli pomoću užadi i čekrka do samog praga Granitnog dvorca; napravili su otvore između prozora i uskoro su se mogli videti kako pružaju svoja blistava ždrela kroz granitni zid. Sa te visine su ova vatrena usta zaista gospodarila celim zalivom Jedinstva. Bio je to kao neki mali Gibraltar i svaka lađa, koja bi se usidrila na pučini ispred ostrvceta, neizbežno bi se izložila vatri te visinske baterije.

– Gospodine Sirase, – rekao je jednog dana Penkrof, bilo je to 8. novembra – pošto je ovo naoružavanje završeno, trebalo bi ipak da proverimo domet naših sprava.

– Mislite li da je to korisno? – odgovorio je inženjer.

– Ne samo korisno već i potrebno! Kako ćemo inače saznati rastojanje na koje možemo da ispalimo jedno od ovih lepih đuladi kojima smo se snabdeli?

– Pa da proverimo, Penkrofe! – odgovorio je inženjer. – Mislim da bi to ipak trebalo proveriti ne sa običnim barutom, jer želim da sačuvam tu zalihu nedirnutu, već sa piroksilom, koji ćemo uvek imati dovoljno.

– Hoće li ovi topovi izdržati razbuktavanje piroksila? – upitao je novinar, koji je želeo isto toliko koliko i Penkrof da proveri artiljeriju Granitnog dvorca.

– Mislim da hoće! Uostalom, – dodao je inženjer – postupaćemo oprezno.

Inženjer je sa razlogom mislio da su ovi topovi odlično izrađeni, a on se u tome razumevao. Napravljeni od kovanog čelika, punili su se otpozadi pa je samim tim trebalo da mogu da izdrže znatan pritisak i prema tome da imaju ogroman domet. U stvari, sa gledišta korisnog dejstva, putanja topovske kugle treba da je koliko god je to moguće pod manjim nagibom, a taj se nagib može postići jedino pod uslovom vrlo velike početne brzine izbacivanja granate.

– Dakle, – reče Siras Smit svojim drugovima – početna brzina je srazmerna količini upotrebljenog baruta. Celo se pitanje svodi, prilikom proizvodnje ovog oružja, na korišćenje što je moguće otpornijeg materijala a čelik je neosporno najotporniji od svih metala. Zato ja mislim da će naši topovi bez opasnosti izdržati širenje piroksilnih gasova i da će dati odlična rešenja.

– To ćemo mnogo bolje znati kad ih budemo proverili! – odgovorio je Penkrof.

Ne treba ni govoriti da su sva četiri topa bila u odličnom stanju. Otkako su ih izvukli iz vode, mornar je prionuo na posao i savesno ih očistio. Koliko je časova proveo trljajući ih, podmazujući ih, glačajući ih, čisteći zatvarač, zapornik i zavrtak pritezača. I sad su topovi blistali kao da su na nekoj fregati mornarice Sjedinjenih Država.

Tog dana, dakle, u prisustvu svih članova naseobine, uključujući i majstor-Džapa i Topa, redom su sva četiri topa proverili. Nalili su ih piroksilom, vodeći računa o njegovoj razornoj snazi, koja je, rekli smo to već, četiri puta veća od snage običnog baruta; granata koju je trebalo da ispale bila je valjkastog oblika sa kupastim vrhom.

Penkrof je držao kraj fitilja, i bio spreman da opali.

Na znak Sirasa Smita, hitac je izleteo. Upravljeno ka moru, đule je prešlo iznad ostrvceta i izgubilo se na pučini, uostalom, na daljini koju nisu mogli da ocene tačno.

Drugi top su uperili na najisturenije stene rta Olupine i, udarivši u oštar kamen na blizu tri milje od Granitnog dvorca, granata ga je u paramparčiće raznela.

Harbert je bio nišandžija i taj top je on ispalio, te je bio vrlo ponosan na svoj opitni hitac. Jedino je Penkrof bio još ponosniji od njega! Kakav hitac, kojim se moglo dičiti njegovo drago dete!

Treća granata, ovog puta ispaljena na dune severne obale zaliva Jedinstva, udarila je u pesak na daljini od bar četiri milje, i pošto se odbila ona se izgubila u moru u oblaku pene.

Siras Smit je malo pojačao punjenje četvrtom topu da bi mu proverio krajnji domet. Zatim su se svi uklonili zbog mogućnosti rasprskavanja a fitilj su upalili jednim dugačkim konopcem.

Snažni pucanj se začuo, ali je top izdržao, i naseljenici su, pošto su pritrčali prozorima, videli kako je granata okrnjila stene na rtu Čeljusti, na oko pet milja od Granitnog dvorca, u nestala u Ajkulinom zalivu.

– Pa, gospodine Sirase, – uzviknuo je Penkrof čije se »ura!« moglo takmičiti sa pucnjavom – šta kažete za našu artiljeriju? Svi gusari Tihog okeana mogu da dođu pred Granitni dvorac. Nijedan se sad više neće iskrcati bez naše dozvole!

– Kad biste mi verovali, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – bolje bi bilo da do tog ne dođe.

– E, baš dobro, – nastavio je mornar – a šta ćemo sa onih šest hulja što bazaju ostrvom? Hoćemo li ih pustiti da tumaraju po našim šumama, našim poljima i livadama? Ti gusari su pravi jaguari, i čini mi se da bi bez kolebanja sa njima trebalo tako i da postupimo? Šta mislite Ertone? – dodao je Penkrof, okrećući se svom drugu.

Erton je oklevao sa odgovorom, a Siras Smit je zažalio što mu je Penkrof, malo brzopleto, postavio to pitanje. Zato ga je vrlo dirnulo kad je Erton poniznim glasom odgovorio:

– I ja sam bio jedan od tih jaguara, gospodine Penkrofe i nemam prava da govorim…

I laganim koracima se udaljio.

Penkrof je razumeo.

– Baš sam prokleta budala! – uzviknuo je. – Jadni Erton! A on međutim ima ovde isto toliko prava da govori koliko i bilo ko drugi!

– Da, – rekao je Gedeon Spilet – ali ta mu uzdržanost služi na čast i treba poštovati to osećanje koje ima o svojoj tužnoj prošlosti.

– Razumem, gospodine Spilete, više mi se to neće desiti! Više bih voleo jezik da progutam no da nanesem Ertonu bol! Ali da se vratimo na stvar! Čini mi se da ti razbojnici nemaju nikakva prava na milost i da treba što pre da oslobodimo ostrvo od njih.

– Mislite li zaista tako, Penkrofe? – upita inženjer.

– Baš tako mislim.

– A pre no što počnete da ih gonite bez milosti, zar nećete da sačekate da ponovo preduzmu nešto neprijateljski protiv nas?

– Zar ono što su učinili nije dovoljno? – upitao je Penkrof, koji, nikako nije shvatio to kolebanje.

– Mogu da promene osećanje! – rekao je Siras Smit – i možda da se pokaju…

– Oni da se pokaju! – uzviknuo je mornar sležući ramenima.

– Penkrofe, pomisli na Ertona! – kazao je tada Harbert, uzimajući mornara za ruku. – On je opet postao pošten čovek.

Penkrof je redom pogledao svoje prijatelje. Nikad ne bi ni pomislio da njegov predlog može da naiđe ma na kakvo kolebanje. Njegova gruba priroda nije mogla da prihvati da se izmiče pred nitkovima koji su se iskrcali na ostrvo, pred saučesnicima Boba Harveja, pred ubicama iz posade na »Hitrom«, a on je na njih gledao kao na divlje zveri, koje je trebalo uništiti bez kolebanja i bez griže savesti.

– Gle! – izrekao je. – Svi su protiv mene. Hoćete da budete plemeniti prema tim bitangama! Neka bude! Samo da se zbog toga ne pokajemo!

– Kakvoj se opasnosti izlažemo, – rekao je Harbert – ako se pobrinemo da budemo oprezni?

– Hm! – promrmljao je novinar koji se Nije mnogo izjašnjavao. – Njih je šest i dobro su naoružani. Neka svaki od njih bude u nekom uglu u zasedi i pripuca na nekog od nas, i uskoro će biti gospodari naseobine!

– A zašto to dosad nisu učinili? – odgovorio je Harbert. – Nesumnjivo zato što im to nije odgovaralo. Uostalom, i nas je šest.

– Dobro, dobro! – odgovorio je Penkrof, koga nikakvi razlozi nisu mogli da ubede. – Ostavimo te dobričine da gledaju svoja posla i nemojmo više na njih misliti!

– De, Penkrofe, – izrekao je Nab – ne Pravi se gori nego Što si! Da je jedan od tih nesrećnika tu, pred tobom, na nišanu tvoje puške, da ne bi pucao na njega…

– Pucao bih na njega kao na besnog psa, Nabe! – odgovorio je hladno Penkrof.

– Penkrofe, – rekao je na to inženjer – često ste sa poštovanjem slušali moje mišljenje. Hoćete li i u ovom slučaju opet na mene da se oslonite?

– Učiniću kako vi budete hteli, gospodine Smite! – odgovorio je mornar koji nimalo nije bio ubeđen.

– Dobro, onda da sačekamo i napašćemo samo ako budemo napadnuti.

Tako su odlučili da se drže prema gusarima, mada Penkrof nije ništa dobro predosećao. Neće ih napadati, ali će biti na oprezu. Naposletku, ostrvo je bilo veliko i plodno. Ako im je na dnu duše ostalo i malo poštenja, ti bednici su mogli da se iskupe. Zar nije za njih bilo bolje, u ovim uslovima u kojima je trebalo da žive, da započnu novi život. U svakom slučaju, trebalo je zbog čovečnosti sačekati. Možda naseljenici neće više moći kao ranije da se kreću bez zaziranja. Dosad su se morali čuvati samo od zveri, a sad je šest robijaša, možda najgore vrste, tumaralo njihovim ostrvom. To je zacelo bila ozbiljna stvar i to bi za manje hrabre ljude značilo izgubljenu bezbednost.

Šta mari! Zasad su naseljenici bili u pravu a Penkrof nije. Hoće li im budućnost dati za pravo? To će se videti.

GLAVA VI

PLANOVI ZA POHOD. – ERTON U KORALU. – POSETA BALONOVOM PRISTANIŠTU. – PENKROFOVA ZAPAŽANJA NA „BONADVENTURI”. – TELEGRAM POSLAT KORALU. – BEZ ERTONOVOG ODGOVORA. – POLAZAK SUTRADAN. – ZAŠTO JE VEZA PREKINUTA. – PUCANJ.

Međutim, glavna naseljenička briga bila je da izvrše to potpuno istraživanje ostrva, kao što su već rešili, istraživanje sa dvostrukim ciljem: pre svega da otkriju tajanstveno biće čije je postojanje bilo nepobitno i istovremeno da saznaju šta je bilo sa gusarima, koje su sklonište izabrali, kakav život vode i povodom čega bi se mogli plašiti od njih.

Siras Smit je želeo da pođu što pre, ali pohod je morao da traje nekoliko dana, pa je bilo pametno natovariti kola priborom za logorovanje i posuđem koji će olakšati uređenje odmorišta. Ali u to vreme jedna onagra je bila povredila nogu, pa nije mogla da se preže; bio joj je potreban odmor od nekoliko dana, te su mislili da mogu bez nezgode da odlože polazak za nedelju dana, to jest za 20. novembar. Bilo je znači lepo doba. Sunce se približavalo južnoj polulopti i ovde su počinjali najduži dani u godini. Godišnje doba je prema tome bilo vrlo povoljno za predviđeni pohod, koji ako i ne postigne svoj osnovni cilj, može da bude plodonosan naročito u otkrićima prirodnih blaga, pošto je Siras Smit imao nameru da istraži duboke šume Divljeg zapada koje su se pružale do kraja Zmijskog poluostrva.

Dogovorili su se da će tokom tih devet dana pred polazak dovršiti poslednje radove na visoravni Velikog vidika.

Međutim, bilo je potrebno da se Erton vrati u koral gde je domaćim životinjama bilo neophodno njegovo staranje. Rešili su dakle da će on tamo provesti dva dana i da će se vratiti tek pošto bude obilato snabdeo torove.

U času kad se spremao da pođe, Siras Smit ra je upitao hoće li da neko od njih pođe sa njim, primetivši da je ostrvo sad manje bezbedno nego ranije.

Erton je odgovorio da je to nepotrebno, da može sam da svrši posao i da se, uostalom, ničega ne plaši. Ako se nešto i desi u koralu ili okolini odmah će obavestiti naseljenike telegramom poslatim u Granitni dvorac.

Erton je dakle pošao 9. novembra, u zoru, terajući kola u koja je bila upregnuta samo jedna onagra, i dva časa docnije električno zvonce je objavilo da je u koralu sve zatekao u redu.

Za ta dva dana Siras Smit se posvetio izvođenju jednog plana koji je trebalo da konačno obezbedi Granitni dvorac od svakog iznenađenja. Trebalo je potpuno prikriti gornji otvor nekadašnjeg odvoda, koji je već bio ozidan i upola skriven travom i biljkama, na južnom kraju Grantovog jezera. Bilo je to sasvim lako, pošto je bilo dovoljno samo za dve-tri stope podići visinu vode u jezeru, koja će onda potpuno preplaviti otvor.

A da bi podigli vodu trebalo je samo sagraditi brane na oba prokopa, napravljena na jezeru, koji su snabdevali vodom Glicerinski potok i potok Velikog vodopada. Smit je pozvao naseljenike da krenu na posao i dve su brane, koje uostalom nisu prelazile sedam do osam stopa u širinu i tri u visinu, brzo podignute od blokova stena čvrsto zamalterisanih.

Kad je taj posao završen, bilo je nemogućno posumnjati da na nekom kraju jezera postoji podzemni hodnik kojim je nekad oticao suvišak vode.

Sasvim je razumljivo da je mali odvod koji je vodom snabdevao rezervoar Granitnog dvorca i služio za pokretanje dizalice, brižljivo sačuvan i da voda ni u kom slučaju neće nedostajati. Kad se podigne dizalica, ovo udobno i bezbedno sklonište prkosilo je svakom iznenađenju ili prepadu. Ovaj je posao brzo završen, pa su Penkrof, Gedeon Spilet i Harbert našli vremena da odu malo do Balonovog pristaništa. Mornar je žarko želeo da sazna da li su robijaši posetili malu uvalu gde je bila usidrena »Bonadventura«.

 – Baš zato – primetio je on – što su se ta gospoda iskrcala na južnoj obali, ako su pošli duž mora, treba se bojati da su oktrili malo pristanište, i u tom slučaju ne bih dao ni pola dolara za našu »Bonadventuru«.

Penkrofove strepnje nisu bile baš neosnovane, pa je izgledalo da je obilazak Balonovog pristaništa sasvim umestan.

Mornar i njegovi drugovi krenuli su dakle posle ručka, 10. novembra, i to dobro naoružani. Penkrof je, stavljajući upadljivo po dva metka u svaku cev svoje puške, vrteo glavom, što nije predskazivalo ništa dobro za svakoga ko bi mu prišao suviše blizu, »čovek ili životinja«, – govorio je. Gedeon Spilet i Harbert uzeli su takođe svoje puške, te su oko tri časa sva trojica napustila Granitni dvorac.

Nab ih je otpratio do okuke na Zahvalnosti, i pošto su oni prešli, on je podigao most. Bilo je ugovoreno da će naseljenici najaviti povratak pucnjem iz puške i da će Nab na taj znak doći da ponovo uspostavi vezu između obe rečne obale.

Mala družina krenula je pravo putem za pristanište, ka južnoj obali ostrva. Rastojanje nije bilo veće od tri i po milje, ali Gedeonu Spiletu i drugovima trebalo je dva sata da ga pređu. Zato što su pretresli svu okolinu puta, i prema gustoj šumi, i prema Utvinoj močvari. Nisu naišli ni na kakav trag begunaca, koji su se, pošto još nisu znali broj naseljenika i kakvim odbrambenim sredstvima raspolažu, verovatno povukli u manje pristupačne delove ostrva.

Čim je stigao u Balonovo pristanište, Penkrof je sa velikim zadovoljstvom video da je »Bonadventura« spokojno usidrena u uskoj dragi. Uostalom, Balonovo pristanište je bilo tako dobro skriveno među visokim stenama da ni sa mora ni sa kopna nije moglo da bude otkriveno, sem ako čovek nije iznad njega ili u njemu.

 – Dobro je, – kazao je Penkrof – oni nevaljalci još nisu ovamo dolazili. Visoka trava gmizavcima više priliči, i očevidno ćemo ih naći na Divljem zapadu.

– I to je sva sreća, jer da su našli »Bonadventuru« – dodao je Harbert – ščepali bi je da pobegnu, što bi nam onemogućilo da sledeći put ponovo odemo na ostrvo Tabor.

– Zbilja, – odgovorio je novinar – bilo bi važno da tamo odnesemo jedan dokumenat koji će objasniti položaj Linkolnovog ostrva i novo Ertonovo prebivalište, za slučaj da škotska jahta dođe po njega.

– Pa »Bonadventura« je još uvek tu, gospodine Spilete! – odvratio je mornar. – I spremna je, kao i njena posada, da krene na prvi znak.

– Mislim, Penkrofe, da je to prva stvar koju treba da učinimo čim završimo naš pohod po ostrvu. Najzad, možda onaj neznanko, ako uspemo da ga nađemo, zna mnogo i o Linkolnovom ostrvu i ostrvu Taboru. Ne zaboravimo da je on neosporni pisac onog dokumenta, i on verovatno zna kako stoji sa povratkom jahte.

– Do sto đavola! – uzviknuo je Penkrof – ko bi to mogao da bude? To lice nas poznaje, a mi njega ne poznajemo! Ako je to običan brodolomnik, zašto se krije? Mi smo pošteni ljudi, pretpostavljam, a društvo poštenih ljudi nikom nije neprijatno! Da li je dobrovoljno došao ovamo? Može li da napusti ostrvo ako to hoće? Da li je još ovde? Ili nije više?

Dok su tako razgovarali, Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet su se ukrcali i švrljali po »Bonadventuri«. Odjednom je mornar, razgledajući bitvu oko koje je bio obavijen palamar sidra, viknuo:

– Vidi, molim te! – uzviknuo je. – E, ovo je premnogo!

– Šta je, Penkrofe? – upitao je novinar.

– To je, da nisam ja napravio ovaj čvor!

I Penkrof je pokazao uže koje je vezivalo palamar uz samu bitvu da ne bi mogao da sklizne.

– Kako, zar to niste vi? – upitao je Gedeon Spilet.

– Ne, zakleo bih se to. Ovo je pljosnat čvor, a ja imam običaj da pravim dvostruki polu-ključ.{30}

– Biće da se varate, Penkrofe!

– Ne varam se! – tvrdio je mornar. – To se nesvesno radi prstima, a prsti se ne varaju.

– Onda su, znači, robijaši dolazili na brod? – upitao je Harbert.

– Ništa ne znam, – odgovorio je Penkrof – ali izvesno je da je neko dizao »Bonadventurinu« kotvu i da ju je ponovo spustio. Pogledajte, evo još jednog dokaza. Spuštali su kotvin palamar i zaštitna platnena obloga nije više u visini brodskog otvora za kotvu! Opet vam kažem, neko se našom barkom poslužio.

– Ali da su se robijaši njom poslužili, ili bi je opljačkali ili bi s njom pobegli…

 – Pobegli! A kuda to! Na ostrvo Tabor? – odgovorio je Penkrof. – Zar mislite da bi se usudili da krenu lađicom ovako male tonaže.

– Trebalo bi, uostalom, pretpostaviti da su i za ostrvce znali – odgovorio je novinar.

– Kako bilo da bilo, – rekao je mornar – ako sam ja Bonadventura Penkrof iz Vajnjarda, onda je i naša »Bonadventura« plovila bez nas!

Mornar je bio toliko ubedljiv da ni Gedeon Spilet ni Harbert nisu mogli da pobiju njegov govor. Bilo je očevidno da je barka bila manje ili više pomerana, otkako ju je Penkrof vratio u Balonovo pristanište. Za mornara nije više bilo nikakve sumnje da je sidro dizano a zatim opet vraćeno na dno. A zašto bi bile potrebne te dve radnje, ako barka nije bila korišćena za neko putovanje?

– Ali kako to da nismo videli »Bonadventuru« na pučini ispred ostrva? – primetio je novinar, kome je bilo stalo da iznese sve moguće primedbe.

– Eh, gospodine Spilete, – odgovorio je mornar – treba samo poći noću sa dobrim vetrom i za dva časa ste izvan dogleda ostrva.

– Pa dobro, – nastavio je Gedeon Spilet – pitam se opet, u kom bi se cilju robijaši poslužili »Bonadventurom«, i zašto bi je, pošto su se njom poslužili, vratili u pristanište?

– Eh, gospodine Spilete, – odgovorio je mornar – upišimo i to među neobjašnjive stvari i nemojmo više na to misliti! Važno je da je »Bonadventura« bila tu i da je opet tu! Na žalost, ako bi je robijaši ponovo uzeli, moglo bi da se desi da se više ne nađe na svom mestu.

– Onda bi, Penkrofe, možda – kazao je Harbert – bilo pametno vratiti »Bonadventuru« pred Granitni dvorac.

– I bi i ne bi, – odgovorio je Penkrof – ali pre ne bi. Ušće Zahvalnosti je loše mesto za lađu i more je tamo opasno.

– Ali ako je izvučemo na pesak, do samog podnožja Odžaka?

– Može biti… da… – odgovorio je Penkrof. – Pošto u svakom slučaju treba da napustimo Granitni dvorac zbog dosta dugog pohoda, mislim da će »Bonadventura« biti ovde bezbednija za vreme našeg odsustva i da bismo dobro učinili da je ovde ostavimo dok ne očistimo ostrvo od tih nitkova.

– I ja tako mislim – rekao je novinar. – Ovde bar neće u slučaju lošeg vremena biti toliko izložena kao što bi to bila na ušću Zahvalnosti.

– Ali ako robijaši ponovo dođu do barke! – rekao je Harbert.

– Pa, dečače, – odgovorio je Penkrof – ako je ne nađu ovde, brzo će je potražiti u blizini Granitnog dvorca, a za vreme našeg odsustva ništa ih neće sprečiti da je se dočepaju! Mislim, dakle, kao i gospodin Spilet, da je treba ostaviti u Balonovom pristaništu. Ali kad se budemo vratili, ako ne budemo očistili ostrvo od tih nevaljalaca, bilo bi mudro dovesti barku pred Granitni dvorac gde bi ostala sve dok joj više ne bude pretila nikakva nepoželjna poseta.

– Rešeno! A sad na put! – rekao je novinar.

Penkrof, Harbert i Gedeon Spilet, po povratku u Granitni dvorac, obavestili su inženjera šta se desilo i ovaj se složio i za sadašnjost i za budućnost sa njihovim rešenjem. Čak je obećao mornaru da će proučiti onaj deo kanala između ostrvceta i obale, da bi video da li ne bi bilo moguće da se onde pomoću brane napravi veštačko pristanište. Na taj način bi »Bonadventura« bila uvek na domaku, pred očima naseljenika, ako zatreba i pod ključem.

Iste večeri, poslali su telegram Ertonu da bi ga zamolili da dovede par koza koje je Nab hteo da prilagodi životu na livadama visoravni. Čudna stvar, Erton nije potvrdio prijem telegrama, kao što je to obično činio. To je inženjera začudilo. Ali moglo se desiti da Erton u tom trenutku nije bio u koralu ili čak da je na putu za Granitni dvorac. Zaista, dva su dana prošla od njegovog odlaska, a on je odlučio da će se vratiti 10. uveče ili najkasnije 11. rano ujutru.

Naseljenici su dakle očekivali da se Erton pojavi na visovima Velikog vidika. Nab i Harbert su čak stražarili u blizini mosta da bi ga spustili čim bi se njihov drug pojavio.

Ali oko deset časova uveče nije bilo ni traga ni glasa od Ertona. Smatrali su da je umesno da pošalju nov telegram, tražeći hitan odgovor.

Zvonce u Granitnom dvorcu je ostalo nemo.

Tada su se naseljenici ozbiljno uznemirili. Šta ti se desilo? Zar Erton nije bio u koralu, ili, ako je još bio tamo, zar nije imao slobodu kretanja? Da li je trebalo otići u koral po ovoj mrkloj noći?

Raspravljali su o tome. Jedni su hteli da idu, drugi da ostanu.

– Ali, – rekao je Harbert – možda se desio samo neki kvar u telegrafu, pa sad više ne radi.

– To je mogućno – kazao je novinar.

– Sačekajmo do sutra – odgovorio je Siras Smit. – Erton možda zbilja nije dobio naš telegram ili pak mi nismo primili njegov.

Očekivali su, razume se, prilično uznemireni.

U cik zore, 11. novembra, Siras Smit je opet pustio električnu struju kroz žicu i nije dobio odgovor.

On je ponovio – opet isto.

– Na put za koral! – rekao je.

– I to dobro naoružani! – dodao je Penkrof.

Rešili su odmah da Granitni dvorac neće ostaviti pust i da će Nab u njemu ostati. Pošto bude otpratio drugove do Glicerinskog potoka, dići će most i u zasedi iza drveta vrebaće njihov ili Ertonov povratak.

U slučaju da se pojave gusari i da pokušaju da preću, on će nastojati da ih zaustavi pucanjem iz puške a u krajnjoj nuždi će se povući u Granitni dvorac, gde će, pošto podigne dizalicu, biti u bezbednosti.

Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert i Penkrof će otići pravo u koral i ukoliko tamo ne nađu Ertona, pretražiće obližnju šumu.

U šest časova ujutro, inženjer i njegovi drugovi su prešli Glicerinski potok, a Nab se smestio da stražari iza male uzvišice, koju je na levoj obali potoka nekoliko velikih dragonija ukrašavalo.

Čim su napustili visoravan Velikog vidika, naseljenici su odmah krenuli putem za koral. Nosili su puške preko ruke, spremni da opale na najmanji neprijateljski znak. Oba karabina i dve puške su bile napunjene ubojnim zrnima.

Sa obe strane puta grmlje je bilo gusto i moglo je lako da prikrije zločince, koji bi zbog svog oružja zaista bili opasni.

Naseljenici su išli brzo i u tišini. Top je bio ispred njih, čas trčeći putem čas skrećući u šumu, ali uvek bezglasno i kao da nije predosećao ništa neobično. A mogli su da računaju da verni pas neće dati da ga iznenade i da će zalajati na najmanji znak opasnosti.

Dok su išli putem, Siras Smit i drugovi su istovremeno pratili telegrafsku žicu koja je vezivala koral sa Granitnim dvorcem. Pošto su prešli oko dve milje, još nigde nisu primetili prekid. Stubovi su bili u dobrom stanju, izolatori netaknuti, žica ravnomerno zategnuta. Ipak od tog mesta pa dalje inženjer je opazio da žica izgleda manje zategnuta a kad su najzad stigli do 74. stuba, Harbert, koji je bio na čelu, zastao je vičući:

– Žica je prekinuta!

Drugovi su mu ubrzali korak i stigli do mesta gde je dečak bio zastao.

Onde je oboreni stub ležao preko širine puta. Prekid veze je dakle ustanovljen i bilo je očigledno da koral nije mogao da primi telegrame iz Granitnog dvorca, ni ovaj telegrame iz korala.

– Vetar nije oborio ovaj stub – primetio je Penkrof.

– Ne – odgovorio je Gedeon Spilet. – Zemlja je iskopana u njegovom podnožju i ljudska ruka ga je iščupala.

– Pored toga, i žica je prekinuta – dodao je Harbert, pokazujući oba kraja gvozdene žice koja je bila nasilno pokidana.

– Da li je prelom svež? – upitao je Siras Smit.

– Da, – rekao je Harbert – i verovatno je nedavno prekinuta.

– U koral, u koral! – uzviknuo je mornar.

Naseljenici su bili sad na pola puta izmeću Granitnog dvorca i korala. Ostalo im je dakle da preću još dve i po milje. Oni su trkom pošli.

Trebalo se odista plašiti da se neki ozbiljan događaj nije odigrao u koralu. Erton je verovatno morao poslati telegram koji nije stigao, i nije to plašilo njegove drugove, već okolnost koju je bilo teže objasniti: Erton je obećao da će se prethodnog dana vratiti uveče, a nije se pojavio. Najzad, nije bez razloga prekinuta svaka veza a ko bi drugi, do robijaši, imao razloga da tu vezu prekine?

Naseljenici su dakle trčali, a srce im se stezalo od uzbuđenja. Hoće li ga zateći dotučenog rukom onih kojima je nekad bio starešina.

Uskoro su stigli do mesta gde je put išao duž potočića koji je oticao iz Crvenog potoka i napajao koralove livade. Usporili su korak da ne bi bili zadihani u času kad će možda biti potrebno da se bore. Puške više nisu bile zakočene, već zapete. Svaki je motrio na jednu stranu šume. Top je nekoliko puta potmulo zarežao što nije slutilo na dobro.

Najzad se kroz drveće pojavila ograda od kolja. Nije se video nikakav trag oštećenja. Kapija je bila zatvorena kao i obično. Duboka tišina je vladala u koralu. Nije se čulo ni uobičajeno blejanje muflona ni Ertonov glas.

– Uđimo! – rekao je Siras Smit.

I inženjer je pošao napred, dok su njegovi drugovi vrebali na dvadeset koraka od njega spremni da pripucaju.

Siras Smit je digao unutrašnju rezu na kapiji i baš je hteo da odgurne jedno krilo kad je Top žestoko zalajao. Odjeknuo je pucanj iznad ograde i krik bola mu je odgovorio.

Harbert je, pogođen puščanim zrnom, ležao ria zemlji!

GLAVA VII

NOVINAR I PENKROF U KORALU. – PRENOŠENJE HARBERTA. – MORNAREVO OČAJANJE. – SAVETOVANJE NOVINARA I INŽENJERA. – NAČIN LEČENJA. – MALO NADE. – KAKO OBAVESTITI NABA? – SIGURAN I VERAN GLASNIK. – NABOV ODGOVOR

Na Harbertov krik, Penkrof je bacio oružje i poleteo k njemu.

– Ubili su ga! – uzviknuo je. – Moje dete! Ubili su mi ga!

Siras Smit i Gedeon Spilet pritrčali su Harbertu. Novinar je osluškivao da li srce jadnog deteta još kuca.

– Živ je – rekao je. – Ali ga treba preneti.

– U Granitni dvorac? To je nemoguće! – odgovorio je inženjer.

– Onda u koral! – uzviknuo je Penkrof.

– Samo trenutak! – kazao je Siras Smit.

I potrčao je ulevo da bi zaobišao ogradu. Onde se našao pred jednim robijašem koji je nišanio na njega i probio mu šešir zrnom. Posle nekoliko sekundi, pre no što je stigao po drugi put da opali, pao je pogođen u srce nožem Sirasa Smita, koji je bio pouzdaniji no njegova puška.

Za to vreme su se Gedeon Spilet i mornar uspeli uz šiljke ograde, opkoračili je i skočili u dvorište, oborili podupirače koji su iznutra pridržavali kapiju i jurnuli u kuću koja je bila prazna, i uskoro je jadni Harbert ležao na Ertonovom krevetu.

Samo nekoliko trenutaka docnije, Siras Smit je bio kraj njega.

Kad je video Harberta bez svesti, mornar je osetio strašan bol. Plakao je, jecao je, hteo je da razbije glavu o zid. Ni inženjer ni novinar nisu mogli da ga umire. I njih je uzbuđenje gušilo. Nisu mogli da govore.

Ipak, oni su sve učinili što je od njih zavisilo da otmu od smrti jadno dete koje se pred njihovim očima borilo sa smrću. Gedeon Spilet je, posle tolikih događaja na koje je nailazio u životu, nešto znao iz svakidašnje medicine. Znao je pomalo od svega i bivao je u raznim okolnostima kad je morao da leči rane izazvane hladnim ili vatrenim oružjem. Uz pomoć Sirasa Smita, počeo je da ukazuje negu koju je zahtevalo Harbertovo stanje.

Novinara je pre svega iznenadila opšta ukočenost koja je Harberta obuzela, ukočenost izazvana krvoliptanjem ili čak potresom mozga, ako je puščano zrno udarilo u neku kost dovoljno jako da izazove snažan potres.

Harbert je bio izuzetno bled, a bilo mu je tako slabo radilo da ga je Gedeon Spilet osećao kako kuca samo u dugim razmacima, kao da će uskoro zauvek stati. Istovremeno nastupila je skoro potpuna obamrlost čula i svesti. Ti su znaci bili vrlo ozbiljni.

Razotkrili su Harbertu grudi i, pošto su maramicama pokupili krv, oprali su ih hladnom vodom.

Povrede ili tačnije rana od povrede se pojavila. Duguljasta rupa je bila između trećeg i četvrtog rebra. Tu je puščano zrno pogodilo Harberta.

Siras Smit i Gedeon Spilet su onda okrenuli jadno dete kome se otelo tako slabo ječanje da se moglo pomisliti da mu je to poslednji izdisaj.

Druga rana okrvavila je Harbertova leđa i metak koji ga je pogodio odmah je iz nje ispao.

– Hvala bogu! – rekao je novinar – metak nije ostao u telu i nećemo morati da ga vadimo.

– Ali srce? – upitao je Siras Smit.

– Srce nije povređeno, inače bi Harbert bio mrtav.

– Mrtav! – viknu Penkrof i zaječa.

Mornar je čuo samo poslednje reči koje je novinar izgovorio.

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – ne, nije mrtav. Bilo mu i dalje kuca! Čak je i jauknuo. Ali baš zbog svog deteta, umirite se. Potrebna nam je potpuna hladnokrvnost. Nemojte da je zbog vas izgubimo, prijatelju.

Penkrof je ućutao, ali su mu zbog unutrašnjeg preokreta krupne suze oblile lice.

U međuvremenu je Gedeon Spilet pokušavao da prikupi svoja sećanja i da postupa smišljeno. Pošto je dobro razmotrio, za njega nije bilo sumnje da je metak, ušavši spreda, izašao pozadi. Ali kakvu li je pustoš to zrno počinilo pri svom prolasku? Koji su glavni organi povređeni? To bi i hirurg od zanata teško mogao da kaže u ovom trenutku, a novinar pogotovu.

Međutim, znao je jedno da treba da spreči upaljeno stezanje oštećenih delova, zatim da se bori protiv zapaljenja pluća na tom mestu i groznice koji će doći zbog te rane, možda smrtne! A koje umesne lekove treba da upotrebi, šta da učini protiv te vatre? Kako da otkloni to zapaljenje.

U svakom slučaju bilo je važno da se obe rane bez odlaganja previju. Gedeonu Spiletu nije izgledalo neophodno da izazove novo oticanje krvi time što bi ih oprao mlakom vodom i stezao im ivice. Krvavljenje je bilo obilno, a Harbert je već toliko oslabio od gubitka krvi.

Novinar se zato zadovoljio time da rane samo opere hladnom vodom.

Harbert je ležao na levoj strani i tako su ga i ostavili.

– Ne treba da se pokreće – rekao je Gedeon Spilet. – Sad je u najpovoljnijem položaju da iz rane, i na leđima i na grudima, gnoj može slobodno da otiče i potrebno mu je savršeno mirovanje.

– Šta, ne možemo da ga prenesemo u Granitni dvorac? – upitao je Penkrof.

– Ne, Penkrofe! – odgovorio je novinar.

– Prokletstvo! – uzviknuo je mornar, dižući pesnicu ka nebu.

– Penkrofe! – rekao je Siras Smit.

Gedeon Spilet je opet vrlo pažljivo pregledao bolesno dete. Harbert je i dalje bio stravično bled, tako da se novinar uznemirio.

– Sirase, – rekao je on – ja nisam lekar… u užasnoj sam nedoumici… Treba da mi pomognete svojim savetima, svojim iskustvom!

– Umirite se… prijatelju! – odgovorio je inženjer, stežući novinarovu ruku – Rasuđujte hladnokrvno… Mislite samo na jedno: treba spasti Harberta!

Ove reči vratile su Gedeonu Spiletu poverenje u sebe koje je, u jednom trenutku obeshrabrenja, izgubio zbog snažnog osećanja svoje odgovornosti. On je seo pored kreveta. Siras Smit je stajao. Penkrof je pocepao svoju košulju i nesvesno pravio zavoje.

Gedeon Spilet je onda objasnio Sirasu Smitu da on smatra pre svega da se mora zaustaviti krvavljenje, ali ne i da se zatvore obe rane niti da se izazove njihovo brzo zarašćivanje, jer postoje i unutrašnje ozlede, pa se ne sme dopustiti unutrašnje gnojenje u grudima.

Siras Smit se u svemu složio s njim i odlučili su da će previti obe rane i ne pokušavajući da ih zatvore neposrednim priljubljivanjem. Srećom, činilo se da nema potrebe da se ivice rasecaju.

Gedeon Spilet i Siras Smit su tako zaključili na osnovu svog zdravog razuma i postupali su kao što bi to učinio i najbolji hirurg. Stavili su hladne obloge na dve rane jadnog Harberta i one su morale stalno da se hladnom vodom kvase.

Mornar je prvo zapalio vatru u ognjištu, a u kućici je bilo dovoljno stvari potrebnih za život, šećera od javorovog soka, lekovite biljke, baš one biljke koje je dečak brao na obalama Grantovog jezera, te su mogli da skuvaju osvežavajuće čajeve i njima su ga napajali a da on toga nije ni bio svestan. Imao je vrlo jaku groznicu i prošli su ceo dan i noć a da on nije došao k svesti. Harbertov život je visio o koncu, a taj se konac mogao svakog časa prekinuti.

Sutradan, 12. novembra, Sirasu Smitu i njegovim drugovima se vratilo malo nade. Harbert se povratio iz duge obamrlosti. Otvorio je oči, poznao Sirasa Smita, novinara, Penkrofa. Izgovorio je tri reči, nije znao šta se desilo. Rekli su mu, a Gedeon Spilet ga je preklinjao da leži, potpuno mirno, govoreći mu da mu život nije u opasnosti i da će mu rane za nekoliko dana zarasti. Uostalom, Harbert skoro i nije imao bolove, a hladna voda kojom su neprestano natapali rane sprečavala je njihovo zapaljivanje. Oticanje gnoja se pravilno odvijalo, vatra se nije pela i mogli su se nadati da ova užasna rana neće zadati nesreću. Penkrof je osećao kako mu na srcu biva malo-pomalo lakše. Ličio je na milosrdnu sestru ili na majku kraj uzglavlja svog deteta.

Harbert je opet zadremao, ali san kao da mu je sad bio čvršći.

– Recite mi opet da se nadate, gospodine Spilete! – rekao je Penkrof. – Recite mi, ponovo, da ćete spasti Harberta.

– Da, spašćemo ga! – odgovorio je novinar. – Rana je teška, možda je metak čak prošao kroz pluća, ali probijanje tog organa nije smrtno.

– Iz vaših usta u božje uši! – ponovio je Penkrof.

Sasvim razumljivo je bilo da za poslednjih dvadeset i četiri časa, koliko su bili u koralu, naseljenici nisu mislili ni na šta drugo osim na negovanje Harberta. Nisu se brinuli ni za opasnost koja im je mogla da zapreti ako se robijaši vrate, ni na mere predostrožnosti koje je trebalo preduzeti za budućnost.

Ali toga dana, dok je Penkrof bdeo nad bolesnikom, Siras Smit i novinar su se dogovorili šta bi trebalo da se učini.

Prvo su pretraživali koral. Nigde ni traga o Ertonu. Da li su nesrećnika njegovi bivši saučesnici odvukli? Jesu li ga iznenadili u koralu? Da li se borio i pao u borbi? Ova poslednja pretpostavka je bila vrlo verovatna. U času kad se uspinjao uz ogradu Gedeon Spilet je sasvim jasno video jednog od robijaša kako beži uz južni ogranak Franklinovog brega, dok je Top potrčao za njim. To je bio jedan od onih čiji se čamac razbio o stenje, na ušću Zahvalnosti. Uostalom, onaj koga je Siras Smit ubio i čiji su leš našli izvan ograde, pripadao je zbilja bandi Boba Harveja.

A sam koral nije pretrpeo nikakvu štetu. Kapija je bila zatvorena i domaće životinje nisu mogle da se rasture po šumi. Isto tako se nigde nije video nikakav trag borbe, nikakva šteta, ni na kući ni na ogradi. Samo je Ertonova zaliha municije nestala zajedno sa njim.

– Biće da su nesrećnika iznenadili, – rekao je Siras Smit – a kako je on bio čovek koji se bori, on je nastradao.

– Da, toga se i ja plašim! – reče novinar. – Zatim su se verovatno robijaši nastanili u koralu gde ima svega u izobilju, i pobegli su tek kad su videli da mi dolazimo. Očigledno je to da Erton, živ ili mrtav, već nije u tom času bio ovde.

– Treba pretražiti šumu, – rekao je inženjer – i očistiti ostrvo od tih bednika. Penkrof se nije varao u svojim predosećanjima kad je hteo da ih gonimo kao zveri. To bi nam uštedelo mnoge nesreće.

– Da, – rekao je Penkrof – ali sad imamo prava da budemo bez milosti.

– U svakom slučaju – primetio je inženjer – primorani smo da sačekamo neko vreme i da ostanemo u koralu dok ne budemo mogli da Harberta bez opasnosti prebacimo u Granitni dvorac.

– A Nab? – upitao je novinar.

– Nab je na bezbednom mestu.

– A ako se, uznemiren našim nedolaskom, usudi da pođe ovamo?

– Ne treba da dolazi! – odgovorio je smesta Siras Smit – ubiće ga na putu!

– Vrlo je verovatno da će gledati da nam se pridruži.

– Eh, da telegraf još radi, mogli bismo da ga obavestimo. Ali sad je to nemoguće. A ne možemo ni da ostavimo Penkrofa i Harberta same. Pa lepo, otići ću sam do Granitnog dvorca.

– Ne, ne, Sirase, – odgovorio je novinar – ne treba da se izlažete opasnosti! Vaša hrabrost tu ništa ne može. Ti bednici očigledno motre na koral, zaseli su u gustoj šumi koja ga okružuje i ako pođete uskoro ćemo da oplakujemo dve nesreće umesto jedne.

– A Nab? – ponavljao je inženjer. – Evo, već dvadeset četiri sata je bez vesti od nas! On će hteti da dođe!

– I pošto će on biti još manje nego mi oprezan, – odgovorio je Gedeon Spilet – pogodiće ga!

– Zar nema načina da ga obavestimo?

Dok je inženjer razmišljao, pogled mu je pao na Topa, koji kao da je govorio, trčkarajući tamo-amo: »Zar nisam ja tu?«

– Tope! – uzviknu Siras Smit.

Pas skoči na poziv svog gospodara.

– Da, Top će otići! – rekao je novinar, koji je shvatio inženjera. – Top će proći kud mi ne bismo prošli. Odneće vesti iz korala i doneće vesti iz Granitnog dvorca.

– Brzo! – odgovorio je Siras Smit. – Brzo!

Gedeon Spilet je smesta otcepio list iz svoje beležnice i napisao ove redove:

»Harbert ranjen. Mi smo u koralu. Budi oprezan. Ne napuštaj Granitni dvorac. Jesu li se pojavili robijaši u okolini? Odgovori po Topu.«

U ovoj sažetoj cedulji bilo je sve što je Nab trebalo da dozna i istovremeno je postavljeno pitanje o svemu onome što je bilo potrebno da naseljenici znaju. Savili su cedulju i privezali je na Topovu ogrlicu tako da se dobro vidi.

– Tope, psetance moje, – govorio je sad inženjer milujući psa – Nab, Tope! Nab! Idi, idi!

Top je na te reči skočio. Razumeo je, pogodio je šta se od njega tražilo. Put do dvorca mu je bio poznat. Može da ga pređe za manje od pola časa i mogli su se nadati da će Top nezapaženo proći, trčeći kroz travu ili okrajkom šume, onuda kuda ni Siras Smit ni novinar ne bi mogli da se usude bez opasnosti.

Inženjer je otišao do kapije u koralu i gurnuo jedno krilo.

– Nab, Tope, Nab! – ponovio je inženjer još jednom pružajući ruku u pravcu Granitnog dvorca.

Top je jurnuo napolje i skoro odmah nestao.

– Stići će! – reče novinar.

– Da, i vratiće se verna životinja!

– Koliko je sati? – upitao je Gedeon Spilet.

– Deset časova.

– Za jedan čas može da bude ovde. Vrebaćemo njegov povratak.

Zatvorili su kapiju na koralu. Inženjer i novinar su ušli u kuću. Harbert je bio u dubokom snu. Penkrof je stalno kvasio obloge. Gedeon Spilet, pošto je video da za sad nema šta da se radi, počeo je da sprema nešto za jelo, pažljivo motreći na onaj deo ograde što se naslanjao na planinski ogranak odakle je moglo da dođe do napada.

Naseljenici su čekali Topov povratak ne bez strepnje. Malo pre jedanaest časova, Siras Smit i novinar su sa karabinom u rukama bili iza kapije, spremni da otvore na prvi lavež svog psa. Nisu ni posumnjali da bi Nab Topa odmah poslao natrag, ako je ovaj srećno stigao do Granitnog dvorca.

Stajali su tu obojica oko desetak minuta, kad je odjeknuo jedan pucanj, a za njim se začuo učestao lavež.

Inženjer je otvorio kapiju, pa videći još malo dima na stotinu koraka od njih, u šumi, on je u tom pravcu opalio.

Skoro istog časa, Top je uskočio u koral, a za njim se brzo zatvorila kapija.

– Tope, Tope! – uzviknuo je inženjer uzimajući i zagrlivši dobroćudnu veliku glavu psa.

Oko njegovog vrata bila je privezana cedulja i Siras Smit je pročitao ove reči, ispisane krupnim Nabovim rukopisom:

»Nigde gusara u okolini Granitnog dvorca. Neću se micati. Jadni gospodin Harbert!«.

GLAVA VIII

ROBIJAŠI U OKOLINI KORALA. – PRIVREMENI SMEŠTAJ. – HARBERTOVO LEČENJE SE NASTAVLJA. – PRVO PENKROFOVO LIKOVANJE. – POVRATAK U PROŠLOST. – ŠTA PRIPREMA BUDUĆNOST. – MIŠLJENJE SIRASA SMITA O TOME.

Robijaši su prema tome još bili tu, motreći na koral i rešeni da poubijaju naseljenike jednog za drugim! Ostalo je samo da sa njima postupaju kao sa divljim zverima. Ali morali su da preduzmu velike mere predostrožnosti, jer su u ovom trenutku ti gadovi bili u prednosti: oni su mogli da vide a da sami ne budu viđeni, mogli su da iznenade naglim napadom a da sami ne budu zatečeni.

Siras Smit se tako zadovoljio da žive u koralu, čije su namirnice uostalom mogle da traju prilično dugo. Ertonova kuća je bila snabdevena svim što je potrebno za život, a robijaši, uplašeni nailaskom naseljenika, nisu imali vremena da je opljačkaju. Verovatno su se, kako je primetio Gedeon Spilet, stvari ovako odigrale: pošto su se iskrcali na ostrvo, šestorica robijaša su pošli južnim pribrežjem i posle obilaženja Zmijskog poluostrva, nikako nisu bili orni da zađu u gustiš Divljeg zapada, došli su do ušća Bukove rečice. Odatle su, idući desnom obalom rečice, stigli do ogranaka Franklinovog brega među kojima su prirodno tražili neko sklonište i ubrzo su otkrili koral, u to doba nenastanjen. Tu su se po svoj prilici smestili, čekajući trenutak da ostvare svoje podle namere. Ertonov dolazak ih je iznenadio, ali oni su uspeli da se dočepaju nesrećnog čoveka i… ostalo je lako pogoditi.

Sad su robijaši, istina svedeni na petoricu, ali dobro naoružani, lutali po šumi, pa u nju zaći značilo bi izložiti se njihovim hicima, bez mogućnosti da se odbiju ili da se predvide.

– Čekati! Ništa se drugo ne da učiniti! – ponavljao je Siras Smit. – Kad Harbert ozdravi moći ćemo da poduzmemo pretresanje celog ostrva i da savladamo te robijaše. Što će biti cilj našeg velikog pohoda a, istovremeno…

– I traženje našeg tajanstvenog zaštitnika – dodao je Gedeon Spilet, završavajući inženjerovu rečenicu. – Eh, treba priznati, dragi Sirase, da nam je ovoga puta njegova zaštita nedostajala i to u času kad nam je bila najpotrebnija.

– Ko zna! – odgovorio je inženjer.

– Šta hoćete da kažete? – upitao je novinar.

– Da nismo još sve pretrpeli, dragi Spilete, i možda će još biti prilike da dođe do moćnog uplitanja. Ali sad to nije u pitanju. Harbertov život pre svega.

To je bila najbolnija briga naseljenika. Nekoliko je dana prošlo i stanje jadnog dečaka srećom se nije pogoršalo. A već je mnogo i dobijeno vreme u bolesti. Hladna voda, održavana uvek na određenoj toploti, savršeno je sprečila zapaljenje rana. Novinaru se čak učinilo da je ova pomalo sumporovita voda, što se objašnjavalo vulkanskim susedstvom, imala neposrednije dejstvo na zarašćivanje. Gnojenje je bilo mnogo manje i, zahvaljujući stalnoj nezi, Harbert se vraćao u život a vatra je stalno opadala. Uostalom, bio je na strogo određenoj hrani, pa je zbog toga takođe morao biti vrlo slab; ali čajeve je dobijao dovoljno a potpuno nekretanje mu je vrlo dobro činilo.

Siras Smit, Gedeon Spilet, i Penkrof su se izveštili u previjanju mladog ranjenika. Sve rublje u kući je žrtvovano. Pokrivene oblogama i zavojima, Harbertove rane su bile taman toliko stegnute da bi moglo doći do zarašćivanja a da se ne izazove zapaljenje. Novinar je tom previjanju posvećivao naročitu pažnju, pošto je dobro znao koliko je ono važno i stalno je ponavljao i svojim drugovima ono što većina lekara priznaje: da se reće nađe dobro napravljen zavoj nego dobro obavljena operacija.

Posle deset dana, 22. novembra, Harbertu je bilo znatno bolje. Počeo je da uzima nešto hrane. Rumenilo mu se vraćalo u obraze, a blage oči su mu se smešile na one koji su ga negovali. Govorio je pomalo, uprkos Penkrofovim naporima, koji je neprestano tavorio samo da bi ga sprečio da uzme reč, i pričao mu najneverovatnije priče. Harbert je pitao za Ertona, i iznenadio se što ga ne vidi kraj sebe, jer je mislio da je u koralu. Ali mornar nije hteo da ražalosti Harberta i odgovorio je da je Erton otišao kod Naba, da bi branili Granitni dvorac.

– Aha! – govorio je on – ti gusari! Ta ti gospoda nemaju više prava ni na kakve obzire! A gospodin Smit je hteo da me uhvati na bolećivost! Dobiće oni moju bolećivost, i to u vidu dobranog olova!

– I niste ih više videli? – upitao je Harbert.

– Ne, dete moje, – odgovorio je mornar – ali naći ćemo ih, i kad ozdraviš videćemo da li te kukavice što udaraju s leđa, smeju da nas napadnu oko u oko!

– Ja sam još tako slab, jadni moj Penkrofe!

– Eh, snaga će se po malčice vraćati! Šta je jedan metak kroz grudi? Prosto šega! Doživeo sam ja još i mnogo gore, pa mi ipak ništa ne fali!

Najzad se činilo da je sve ne može biti bolje i, pošto nije došlo ni do kakvog pogoršanja, Harbertovo ozdravljenje se moglo smatrati kao pouzdano. A kakav bi bio položaj naseljenika da mu se stanje pogoršalo, da mu je na primer zrno ostalo u telu, da su mu morali seći ruku ili nogu!

– Ne, – rekao je ne jednom Gedeon Spilet – nikad nisam bez jeze pomišljao na takvu mogućnost.

– A međutim da je trebalo delati, – odgovorio mu je jednog dana Siras Smit – ne biste oklevali?

– Ne, Sirase, – rekao je Gedeon Spilet – ali hvala bogu što smo pošteđeni te nevolje.

Kao i u tolikim drugim okolnostima, naseljenici su se oslonili na zdrav razum koji im je toliko puta pomogao, i opet su, zahvaljujući svome opštem znanju, uspeli! Ali neće li doći trenutak kad će celo njihovo znanje biti dovedeno u pitanje? Bili su sami na tom ostrvu. A ljudi se dopunjavaju u okviru društva, potrebni su jedni drugima. Siras Smit je to dobro znao i pitao se neće li doći do slučaja koji neće moći da reše.

Činilo mu se uostalom da su on i njegovi drugovi, dotle tako srećni, ušli u jedno zlokobno doba. Za ove dve i po godine, otkako su pobegli iz Ričmonda, može se reći da im je sve išlo na ruku. Ostrvo im je u izobilju pružilo minerale, biljke, životinje i ako ih je priroda stalno darivala, njihovo znanje je umelo da iskoristi ono što im je ona pružala. Materijalno blagostanje naseobine bilo je tako reći potpuno. Pored toga, u izvesnim okolnostima, neobjašnjiv uticaj im je priticao u pomoć!… Ali sve to nije moglo večito da traje!

Jednom reči, Sirasu Smitu se činilo da im sreća okreće leća.

Zaista, robijaška lađa se pojavila u vodama ostrva i mada su ti gusari bili tako reći čudesno uništeni, ipak su njih šestorica izbegli propast. Oni su se iskrcali na ostrvo i petorica preživelih bili su skoro neuhvatljivi. Ti gadovi su Ertona verovatno iskasapili, a imali su i vatreno oružje i prvi put kad su ga upotrebili, Harbert je pao, pogođen skoro smrtno. Jesu li to bili prvi udarci koje je sreća, okrenuvši im leća, nanosila naseljenicima? Tako se sam pitao Siras Smit. A to je često ponavljao i novinaru, pa im se čak činilo da ih se sad odreklo i ono onako čudno, ali uspešno uplitanje, koje im je dosad toliko puta pomagalo. Da nije ono tajanstveno biće, ma ko ono bilo, čije postojanje nisu mogli da poriču, napustilo ostrvo? Da nije i ono samo podleglo?

Nikakav odgovor se nije mogao dati na ovo pitanje. Ali ne treba misliti da su Siras Smit i njegov drug, zato što su govorili o tim stvarima, bili ljudi koji će da očajavaju! Daleko od toga. Gledali su stvarima u oči, proučavali mogućnosti, pripremali se za svaki slučaj, stajali su čvrsto i uspravno pred budućnošću, i ako je već trebalo da ih nesreća zadesi, naići će na ljude spremne za borbu.

GLAVA IX

NEMA VESTI OD NABA. – PENKROFOV I NOVINAREV PREDLOG NIJE PRIHVAĆEN. – NEKOLIKO IZLETA GEDEONA SPILETA. – KOMAD TKANINE. – PORUKA. – NAGLI POLAZAK. – DOLAZAK NA VISORAVAN VELIKOG VIDIKA.

Oporavljanje mladog bolesnika odvijalo se pravilno. Samo su još želeli da se njegovo stanje toliko popravi da bi ga mogli vratiti u Granitni dvorac. Ma koliko da je dobro uređena i snabdevena, kuća u koralu nije bila udobna kao zdrav stan u granitu. Pored toga nije bila ni tako bezbedna i domaćinima je i pored stalnog motrenja stalno pretilo neko robijaško tane. A tamo se, naprotiv, ispred neosvojive i nepristupačne neprobojne stene, nisu imali čega plašiti i svaki pokušaj protiv njih morao bi neminovno da propadne. Zato su s nestrpljenjem čekali čas kad će Harbert bez opasnosti po ranu moći da se prenese i rešili su da to prenošenje izvrše iako je prolaz kroz Jakamarsku šumu bio vrlo težak.

Bili su bez vesti od Naba, ali se nisu brinuli za njega. Hrabri crnac, dobro utvrđen u dubinama Granitnog dvorca neće dozvoliti da ga iznenade. Nisu mu ponovo slali Topa, nije im se činilo potrebno da izlažu vernog psa nekom puščanom hicu koji bi lišio naseljenike njihovog najkorisnijeg pomoćnika.

Čekali su dakle, ali se naseljenicima žurilo da svi budu na okupu u Granitnom dvorcu. Inženjeru je bilo teško što su im snage razjedinjene, jer je to išlo gusarima u korist. Od Ertonovog nestanka bilo ih je samo četvorica protiv petorice, pošto na Harberta još nije moglo da se računa, što je hrabrom dečaku zadavalo dosta brige, jer je shvatio kakve je nezgode prouzrokovao.

Siras Smit, Gedeon Spilet i Penkrof, 29. novembra, su do sitnica raspravljali kako da postupaju u sadašnjim uslovima protiv robijaša. Za to vreme je Harbert spavao i nije mogao da ih čuje.

– Prijatelji, – rekao je novinar, pošto je bilo reči o Nabu i nemogućnosti da se s njim uspostavi veza – ja mislim kao i vi da bi krenuti koralovim putem značilo izložiti se puščanoj vatri koju ne možemo da uzvratimo. Ali, zar ne mislite da bi najbolje bilo sad početi otvoreno gonjenje tih bednika?

– Na to sam i ja mislio – odgovorio je Penkrof. – Pretpostavljam da nismo onakvi koji se plaše jednog hica, i što se mene tiče, ako se gospodin Siras slaže, ja sam spreman da jurnem u šumu! Do vraga! Jedan čovek vredi samo koliko i jedan drugi!

– Da, ali jedan na petoricu? – zapitao je inženjer.

– Ja ću poći sa Penkrofom, – odgovorio je novinar – i nas dvojica, dobro naoružani, praćeni Topom…

– Dragi moj Spilete, i vi Penkrofe, – nastavio je Siras Smit – da hladno razmislimo. Da su se robijaši smestili na jednom mestu ostrva, da znamo to mesto i da ih samo treba isterati odatle, ja bih razumeo neposredan napad. Ali, zar se ne treba, naprotiv, plašiti da je njima obezbeđen prvi pucanj?

– Eh, gospodine Sirase, – uzviknuo je Penkrof – ne stiže svako tane uvek na pravo mesto!

– Ono što je Harberta pogodilo, nije se izgubilo – odgovorio je inženjer. – Uostalom, ne zaboravite da ću ja, ako vas dvojica napustite koral, ostati sam da ga branim. Možete li da tvrdite da vas robijaši neće videti kad ga budete napuštali, da vas neće pustiti da zađete u šumu i da ga neće napasti u vašem odsustvu, znajući da je ovde ostalo samo jedno ranjeno dete i jedan čovek?

– U pravu ste, gospodine Sirase, – odgovorio je Penkrof, dok mu je potmuli bes nadimao grudi – u pravu ste. Sve će učiniti da opet zauzmu koral, jer znaju da je dobro snabdeven. A sami ne možete da se održite protiv njih! Ah, da smo u Granitnom dvorcu!

– Da smo u Granitnom dvorcu, – odgovorio je inženjer – stanje bi bilo sasvim drukčije! Tamo bih smeo da ostavim Harberta sa jednim od nas, a ostala trojica bi otišla da pretresaju šumu na ostrvu. Ali mi smo u koralu i ovde moramo ostati do časa kad ćemo moći svi zajedno da ga napustimo.

Ništa se nije moglo zameriti razlozima Sirasa Smita i drugovi su ga dobro shvatili.

– Da je samo Erton sa nama! – rekao je Gedeon Spilet. – Jadni čovek! Njegov povratak u društveni život nije dugo trajao.

– Ako je mrtav?… – dodao je Penkrof dosta neobičnim glasom.

– Zar se nadate, Penkrofe, da su ga oni gadovi poštedeli? – upitao je Gedeon Spilet.

– Da, ako im je to išlo u račun!

– Šta, vi biste mogli da pretpostavite da je Erton, našavši svoje ranije saučesnike, zaboravio sve ono što nam duguje…

– Šta znamo? – odgovorio je mornar upuštajući se ne bez kolebanja u tu nezgodnu pretpostavku.

– Penkrofe, – rekao je Siras Smit uzimajući mornara za ruku – nije lepo to što mislite i mnogo biste me ražalostili ako ostanete pri tome. Ja jamčim za Ertonovu ispravnost!

– I ja! – žustro je dodao novinar.

– Da… da… gospodine Sirase… pogrešio sam! – odgovorio je Penkrof. – To je zaista gadno, i ništa me ne opravdava. Ali šta ćete! Nisam više sasvim pri sebi! Ovo zatočeništvo u koralu mi užasno teško pada i nikad nisam bio tako nemiran kao što sam sad.

– Smirite se, Penkrofe! – odgovorio je inženjer. – Šta mislite, dragi Spilete, kad ćemo Harberta moći da prenesemo u Granitni dvorac?

– To je teško reći, Sirase, – odgovorio je novinar – jer bi neopreznost mogla da dovede do kobnih posledica. Ali najzad, njegovo ozdravljenje se razvija pravilno i ako mu se za osam dana povrati snaga, pa, videćemo!

Osam dana! To je odlagalo odlazak u Granitni dvorac tek za prve dane u decembru.

U to doba su protekla već dva prolećna meseca. Vreme je bilo lepo, a vrućine su počinjale. Šume na ostrvu bile su se uveliko razlistale i približavao se trenutak kad će morati da se obavi uobičajeno branje plodova. Stoga će po povratku na visoravan Velikog vidika slediti veliki poljoprivredni radovi koje će prekinuti samo zbog predviđenog pohoda na ostrvu.

Lako je dakle zamisliti koliko je ovo zatočeništvo štetilo naseljenicima. Ali ako su već morali da se povinuju nuždi, nisu to činili bez nestrpljivosti.

Jednom ili dvaput, novinar se usudio da izađe na put i obišao je u krug celu ogradu. Top ga je pratio i Gedeon Spilet je sa zapetim karabinom bio na sve spreman.

Nije naišao ni na kakvu nezgodu niti na kakav sumnjiv trag. Pas bi ga upozorio na opasnost a pošto Top nije lajao, mogao je po tome da zaključi da nema čega da se plaši, bar u tom trenutku, i da su se robijaši bavili na nekom drugom delu ostrva.

Međutim, kada je, 27. novembra, Gedeon Spilet drugi put izašao i oko četvrt milje južno od planine zašao u šumu, on je primetio da je Top nešto nanjušio. Top više nije bio ravnodušan, išao je tamo-amo, njuškajući po travi i žbunju, kao da je njuhom otkrio nešto sumnjivo.

Gedeon Spilet pošao je za Topom, hrabrio ga i glasom podsticao, sve vreme na oprezu, sa zapetim karabinom i koristeći drveće kao zaklon. Nije bilo verovatno da je Top osetio prisustvo nekog čoveka, jer bi to u tom slučaju objavio uzdržanim lajanjem i potmulim režanjem. A pošto nije režao, znači da opasnost nije bila ni bliska ni neposredna.

Prošlo je tako oko pet minuta dok je Top njuškao a novinar oprezno išao za njim, kad je pas najednom jurnuo ka jednom gustom žbunu i izvukao odande parče tkanine.

To je bio dronjak od odela, uprljan, iscepan, koji je Gedeon Spilet smesta odneo u koral.

Tu su ga naseljenici razgledali i poznali u njemu parče Ertonovog kaputa, parče onog sukna koje je proizvodila jedino radionica Granitnog dvorca.

– Vidite li, Penkrofe, – primetio je Siras Smit – jadni Erton se opirao. Robijaši su ga odvukli protiv njegove volje! Sumnjate li i dalje u njegovo poštenje?

– Ne, gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – i već odavno sam odustao od svog trenutnog nepoverenja! Ali, čini mi se da se iz ovoga može da izvuče jedan zaključak.

– Kakav? – upitao je novinar.

– Da Erton nije bio ubijen u koralu? Odvukli su ga živog, pošto im se odupirao. Prema tome je možda još živ!

 – Možda, zaista! – odgovorio je inženjer, i udubio se u misli.

Bilo je opet nade za koju su se Ertonovi drugovi mogli uhvatiti. Zaista, dosad su mogli da veruju da je Erton, iznenađen u koralu, pao od nekog hica, kao i Harbert. Ali ako ga robijaši nisu odmah ubili, ako su ga odveli živog na neki drugi kraj ostrva, zar se nije moglo pretpostaviti da je još njihov zarobljenik? Možda je čak i neki od njih poznao u Ertonu starog drugara iz Australije, Bena Džojsa, voću odbeglih robijaša? A ko zna da li im se nije javila nemoguća nada da primame Ertona opet sebi? On bi im toliko koristio, ako bi od njega uspeli da naprave izdajicu!

Stoga su ovaj događaj povoljno protumačili u koralu i nije im se više činilo nemogućno da pronađu Ertona. A Erton će opet, ako je zarobljenik, svakako gledati sve da se otme iz ruku tih razbojnika i tako će postati silan pomagač naseljenicima.

– U svakom slučaju, – primetio je Gedeon Spilet – ako nekom srećom Erton uspe da pobegne, on će otići pravo u Granitni dvorac, jer on ne zna za pokušaj ubistva čija je žrtva bio Harbert, te prema tome ne može ni da pomisli da smo zatvoreni u koralu.

– Ah, tako bih voleo da je u Granitnom dvorcu – uzviknuo je Penkrof – i da smo i mi tamo! Jer, najzad, ako bitange ne mogu ništa da pokušaju protiv našeg stana, oni bar mogu da opustoše visoravan, naše useve, naš živinarnik!

Penkrof je postao pravi zemljoradnik, svim srcem privezan za svoje useve. Ali treba reći da je Harbert bio najnestrpljiviji od svih da se vrati u Granitni dvorac, jer je znao koliko je prisustvo naseljenika tamo potrebno. A on ih je zadržavao u koralu! Tako ga je jedna jedina misao zaokupljala, da napuste koral, da ga bilo kako napuste! Mislio je da može da podnese prenošenje do Granitnog dvorca. Uveravao je da će mu se snaga brže povratiti u njegovoj sobi, zbog morskog vazduha i pogleda na more.

Nekoliko je puta navaljivao na Gedeona Spileta, ali ovaj nije izdavao naređenje za polazak, plašeći se opravdano da se Harbertove nedovoljno zarasle rane ne otvore na putu.

Međutim, desilo se nešto što je primoralo Sirasa Smita i njegova dva prijatelja da popuste pred dečakovim željama, a ko zna koliko će ta odluka da im nanese bola i kajanja.

Bio je 29. novembar u sedam časova ujutro. Trojica naseljenika razgovarali su u Harbertovoj sobi, kad su začuli Topa kako glasno laje.

Siras Smit, Penkrof i Gedeon Spilet zgrabili su puške, uvek spremni da otvore vatru i izašli su iz kuće.

Top je trčeći ispod ograde od kolja skakao, lajao je, ali zadovoljno, nikako besno.

– Neko dolazi!

– Da.

– To nije neprijatelj!

– Možda Nab?

– Ili Erton?

Samo što su inženjer i njegova dva druga izmenjali te reči kad se neko telo prevalilo preko ograde i palo na tle korala.

Bio je to Džap, glavom majstor Džap, koga je Top istinski dočekao kao pravog prijatelja.

– Džap! – uzviknuo je Penkrof.

– To nam ga Nab šalje – rekao je novinar.

– Onda, – prihvatio je inženjer – on zacelo ima neku cedulju pri sebi.

Penkrof je jurnuo ka orangutanu. Očevidno, ako je Nab trebalo da saopšti neku važnu činjenicu svom gospodaru mogao je da upotrebi samo najsigurnijeg i najbržeg glasnika, koji bi prošao tamo gde ni naseljenici, ni sam Top, ne bi možda prošli.

Siras Smit se nije prevario. Džap je oko vrata nosio kesicu i u kesici je bila cedulja ispisana Nabovom rukom.

Lako je zamisliti očajanje Sirasa Smita i njegovih drugova kad su pročitali ove reči:

»Petak, 6 časova ujutro.

Visoravan osvojili robijaši!

Nab«

Oni su se ne izgovorivši ni reči, samo zgledali, zatim ušli u kuću. Šta treba da rade? Robijaši na visoravni Velikog vidika su značili užas, uništenje, propast!

Kad je video inženjera, novinara i Penkrofa kako ulaze, Harbert je shvatio da se stanje pogoršalo, a kad je ugledao Džapa nije ni posumnjao da je neka nesreća zapretila Granitnom dvorcu.

– Gospodine Sirase, – rekao je – hoću da pođem. Mogu da izdržim put! Hoću da pođem!

Gedeon Spilet prišao je Harbertu. Zatim će, pošto ga je pogledao, reći:

– Hajde da onda pođemo!

Brzo su rešavali kako da prebace Harberta, nosilima ili kolima koje je Erton dovezao u koral. Nosila bi manje truckala ranjenika, ali bi zahtevala dva nosača, to znači dve puške bi nedostajale za odbranu, ako dođe do napada na putu.

Zar ne bi, uzimajući kola, ostavili sve ruke slobodne? Zar je nemogućno staviti na njih dušek na kome je ležao Harbert i ići tako oprezno da se izbegne svaki potres? Mogućno je.

Priveli su kola a Penkrof je u njih upregao onagru. Siras Smit i novinar podigli su Harbertov dušek i spustili ga na dno kola, izmeću merdevina.

Vreme je bilo lepo. Sjajni sunčevi zraci provlačili su se kroz drveće.

– Je li oružje napunjeno? – upitao je Siras Smit.

Bilo je napunjeno. Inženjer i Penkrof, naoružani obojica dvocevkama, a Gedeon Spilet karabinom, mogli su sad da pođu.

– Da li ti je dobro, Harberte? – upitao je inženjer.

– Ah, gospodine Sirase, – odgovorio je dečak – budite mirni, neću uz put umreti!

Po tome kako je govorio, videlo se da se jadno dete upelo svom silom da krajnjim naporom volje zadrži snagu koja je bila na izmaku.

Inženjer je osetio kako mu se bolno steže srce. Još je oklevao da da znak za polazak. Ali to bi za Harberta značilo očajanje, a možda bi ga i ubilo.

– Na put! – rekao je Siras Smit.

Otvorili su vrata na koralu. Džap i Top, koji su znali da ćute kad treba, pojurili su napred. Kola su izašla, kapiju su zatvorili i onagra, koju je vodio Penkrof, krenula je laganim korakom.

Bolje bi bilo svakako da su krenuli nekim drugim putem a ne ovim koji je vodio pravo iz korala u Granitni dvorac, ali bi se kola vrlo teško kretala kroz šumu. Morali su dakle ići tim putem, iako su robijaši za njega znali.

Siras Smit i Gedeon Spilet su išli sa strane kola, spremni da odgovore na svaki napad. Ipak, nije bilo verovatno da su robijaši već napustili Veliki vidik. Nab je očigledno napisao i poslao cedulju čim su se robijaši tamo pojavili. A cedulja je napisana u šest časova ujutro, pa je hitri orangutan, naviknut da često dolazi u koral, prešao za manje od tri četvrti časa tih pet milja od Granitnog dvorca. Put je dakle bio bezbedan u ovom trenutku, pa ako i dođe do pucanja, to će verovatno biti tek u blizini Granitnog dvorca.

Ipak, naseljenici su bili što je moguće oprezniji. Top i Džap, ovaj drugi naoružan svojom batinom, čas napred čas zalazeći sa obe strane puta u šumu, nisu najavljivali nikakvu opasnost.

Kola su se polako kretala, dok ih je Penkrof vodio. Koral su napustili u sedam i po časova. Posle jednog časa već su prešli četiri od pet milja a nikakva im se nezgoda nije dogodila.

Put je bio pust kao i ceo taj deo Jakamarske šume koji se pružao izmeću Zahvalnosti i jezera. Nije bilo nikakve uzbune. Čestar se činio pust kao i onog dana kad su se naseljenici iskrcali na ostrvo.

Približavali su se visoravni. Još jednu milju i ugledaće mostić Glicerinskog potoka. Siras Smit nije ni sumnjao da je taj mostić na svom mestu, bilo da su robijaši išli tim putem bilo da su ga spustili, pošto su već na nekom drugom mestu pregazili vodu koja je bila svud okolo, da bi sebi osigurali odstupnicu.

Najzad, kroz poslednje razređeno drveće nazirao se morski vidik. Ali kola su nastavila put, jer nijedan njihov branilac nije mogao ni da pomisli da ih napusti.

U tom trenutku Penkrof je zaustavio onagru i povikao užasnutim glasom:

– Ah, bednici!

I rukom je pokazivao gust dim koji se vio iznad vetrenjače, torova i zgrade živinarnika.

Jedan čovek je trčkarao usred tog dima.

Bio je to Nab.

Njegovi drugovi su kriknuli. On ih je čuo i potrčao ka njima…

Robijaši su napustili visoravan oko pola časa ranije, pošto su je opustošili.

– A gospodin Harbert? – uzviknuo je Nab.

Gedeon Spilet se u tom trenutku vratio do kola.

Harbert se bio onesvestio!

GLAVA X

HARBERT PRENET U GRANITNI DVORAC. – NAB PRIČA ŠTA SE DOGODILO. – SIRAS SMIT OBILAZI VISORAVAN. – RASULO I PUSTOŠ. – NASELJENICI BESPOMOĆNI PRED BOLEŠĆU. – VRBOVA KORA. – SMRTONOSNA GROZNICA. – TOP OPET LAJE!

O robijašima, o opasnostima koje su pretile Granitnom dvorcu, o pustoši koja prekriva visoravan, nije više bilo reči. Harbertovo stanje je sve bacilo u zasenak. Da li je prenošenje bilo zlokobno po njega, izazvavši neku unutrašnju povredu? Novinar to nije mogao da kaže, ali i on i njegovi drugovi su bili očajni.

Dovezli su kola do okuke reke. Onda su preko nekoliko ukrštenih grana kao nosila stavili dušek na kome je ležao onesvešćeni Harbert. Posle deset minuta Siras Smit, Gedeon Spilet i Penkrof bili su u podnožju granitne zidine, ostavljajući Nabu da vrati kola na visoravan Velikog vidika.

Pokrenuli su dizalicu i uskoro je Harbert bio na svom krevetu u Granitnom dvorcu.

Obasuli su ga negom koja mu je povratila život. On se za tren osmehnuo videći da je u svojoj sobi, ali jedva je mogao da izgovori nekoliko reči, toliko je bio iznemogao.

Gedeon Spilet mu je pregledao rane. Plašio se da se nisu ponovo otvorile, jer nisu bile dobro zarasle… ali to se nije desilo. Odakle onda ta malaksalost? Zašto se Harbertovo stanje pogoršalo?

Dečak je posle toga pao u nekakav grozničav san, a novinar i Penkrof su ostali pored njegovog kreveta.

Za to vreme je Siras Smit obavestio Naba o svemu što se desilo u koralu, a Nab je ispričao svom gospodaru događaje koji su se odigrali na visoravni.

Tek su se prethodne noći robijaši pojavili na ivici šume, u blizini Glicerinskog potoka, Nab je stražario kod živinarnika i nije oklevao da odmah opali na jednog od gusara koji se spremao da pređe potok, ali u toj dosta mračnoj noći nije mogao da vidi da li je pogodio tog bednika. U svakom slučaju to nije bilo dovoljno da otera razbojničku družinu i Nab je jedva stigao da se popne u Granitni dvorac gde je bar bio u bezbednosti.

Ali šta sad da radi? Kako da spreči pustošenje kojim su robijaši zapretili visoravni? Da li je Nab imao načina da obavesti svog gospodara i ko zna u kakvom su položaju bili i sami domaćini u koralu?

Siras Smit i drugovi otišli su 11. a sad je bio već 29. novembar. Već devetnaest dana dakle Nab nije imao drugih vesti osim onih koje mu je doneo Top, kobne vesti: Erton nestao, Harbert teško ranjen, a inženjer, novinar i mornar tako reći zarobljeni u koralu.

»Šta da radim?« pitao se jadni Nab. Za sebe lično nije imao čega da se plaši, robijaši nisu mogli da dospeju do njega u Granitni dvorac. Ali zgrade, usevi, sve što je urađeno, na milost i nemilost gusarima! Zar nije bilo bolje ostaviti Sirasu Smitu da odluči šta treba da se uradi i da ga bar upozori na opasnost koja mu je pretila?

Nabu je onda palo na pamet da upotrebi Džapa i da mu poveri cedulju. Znao je da je orangutan vrlo bistar, jer je to ovaj više puta dokazao. Džap je znao šta znači koral, jer su to ime često pred njim izgovarali, a znamo da je često sa Penkrofom vozio kola onamo. Dan još nije bio svanuo. Okretni orangutan će znati da prođe neopaženo kroz šumu a uostalom robijaši će ga smatrati za njenog prirodnog stanovnika.

Nab se nije kolebao. Napisao je cedulju, privezao ju je Džapu oko vrata i doveo, majmuna ds vrata Granitnog dvorca, odakle je pustio da se odvije dugačko uže do zemlje, pa je u nekoliko mahova ponovio:

– Džape! Džape! Koral! Koral!

Životinja je shvatila, zgrabila uže, brzo skliznula do žala i nestala u mraku, ne izazvavši uopšte pažnju robijaša.

– Dobro si učinio, Nabe, – odgovorio je Siras Smit, ali bi možda još bolje učinio da nas nisi obavestio.

A govoreći tako, Siras Smit je mislio na Harberta kome je izgleda prenošenje ozbiljno ugrozilo ozdravljenje.

Nab je završio svoju priču. Robijaši se uopšte nisu pojavili na žalu. Pošto nisu znali koliko ima stanovnika na ostrvu, mogli su da pretpostave da Granitni dvorac brani velika četa ljudi. Morali su se prisetiti da su ih prilikom napada sa brika dočekali mnogobrojni puščani meci i sa donjih i sa gornjih stena, pa zacelo nisu hteli da se izlože tome ponovo. Ali visoravan Velikog vidika im je bila otvorena, jer uopšte nije bila izložena vatri iz Granitnog dvorca. Oni su dakle pustili na volju svom pljačkaškom nagonu, razarajući, paleći, čineći zlo radi zla i povukli su se tek pola časa pre dolaska naseljenika, za koje su zacelo mislili da su još zatočeni u koralu.

Nab je jurnuo iz svog skloništa. Popeo se na visoravan po cenu da ga pogodi neki metak i pokušao je da ugasi požar koji je proždirao zgrade živinarnika, i borio se sa vatrom, ali uzalud, do časa kad su se kola pojavila na ivici šume.

Tako su protekli ti ozbiljni događaji. Prisustvo robijaša je predstavljalo stalnu pretnju za naseljenike Linkolnovog ostrva, koji su dosad bili tako srećni, dok su sad mogli da se nadaju najvećim nesrećama.

Gedeon Spilet je ostao u Granitnom dvorcu pored Harberta i Penkrofa, dok je Siras Smit u Nabovoj pratnji pošao da sam proceni veličinu razaranja.

Sreća je bila da robijaši nisu došli do podnožja Granitnog dvorca. Radionice u Odžacima ne bi izbegle razaranje. Ali, najzad, to bi se zlo lakše dalo popraviti no rasulo na visoravni Velikog vidika.

Siras Smit i Nab su se uputili prema Zahvalnosti i pošli uz levu obalu a da nisu naišli ni na kakav trag robijaškog prolaska. S druge strane reke, u gustoj šumi, nisu primetili ništa sumnjivo.

Uostalom, evo šta se po svemu sudeći moglo pretpostaviti: ili su robijaši znali za povratak naseljenika u Granitni dvorac, jer su mogli da ih vide kako prolaze koralovim putem ili su posle razaranja po visoravni zašli duboko u Jakamarsku šumu, idući pored Zahvalnosti, i onda nisu znali za taj povratak.

U prvom su se slučaju morali vratiti prema koralu, sad bez branilaca, u kome je za njih bilo dragocenih sredstava za život. A u drugom slučaju morali su se vratiti u svoj logor i čekati neku priliku da opet preću u napad.

Trebalo je znači preduprediti ih, ali svaki pokušaj sa ciljem da se ostrvo očisti od njih zavisio je još od Harbertovog stanja. Zaista, Sirasu Smitu neće biti dovoljni svi njegovi ljudi, i niko u ovom trenutku nije mogao da napusti Granitni dvorac.

Inženjer i Nab stigli su na visoravan gde je vladala prava pustoš. Njive su bile izgažene. Spremno za skoru žetvu, klasje je ležalo po zemlji. I ostali su usevi isto tako stradali. Povrtnjak je bio sav razriven. Srećom, Granitni dvorac je raspolagao zalihom semena koja će omogućiti da se ta šteta popravi.

A vatra je uništila i vetrenjaču i zgrade živinarnika, kao i štalu za onagre. Nekoliko izbezumljenih životinja tumaralo je po visoravni. Živina je pobegla ispred požara prema jezeru, sad se već vraćala na svoje uobičajeno mesto i brčkala se po obalama. Tu će sve morati da se počne iz početka.

Lice Sirasa Smita, bleđe nego obično, izražavalo je unutrašnji bes koji je s mukom uzdržavao, ali nije ni reč rekao. Još jednom je pogledao svoje opustošene njive i dim koji se još dizao iz ruševina, pa se vratio u Granitni dvorac.

Sledeći dani su bili za naseljenike najtužniji otkako su došli na ostrvo. Harbertova malaksalost je očevidno bivala sve veća. Kao da je sad pretilo da mu izbije neka ozbiljnija bolest, posledica dubokog poremećaja koji je podneo, pa je Gedeon Spilet predosećao takvo pogoršanje njegovog stanja, protiv koga on neće moći da se bori.

Zaista, Harbert je skoro stalno bio kao u nekom dremežu, a počeli su da se pojavljuju i neki znaci bunila. Jedino što su naseljenici imali bili su osvežavajući čajevi. Groznica još nije bila vrlo jaka, ali uskoro se činilo da će se ustaliti u redovnim napadima.

Gedeon Spilet je to uvideo 6. decembra. Jadno dete, čiji su prsti, nos i uši strašno pobledeli, obuzela je prvo laka drhtavica sa jezom i cvokotanjem. Bilo mu je bilo slabo i nepravilno, koža suva i strašno je žedneo. Posle toga je nastupila vatra; lice mu je oživelo, koža pocrvenela, bilo se ubrzalo, zatim se pojavio obilan znoj usled čega kao da je groznica opala. Napad je trajao oko pet časova.

Gedeon Spilet nije napuštao Harberta, koga će sad povremeno hvatati groznica, to je bilo sasvim izvesno, a tu je groznicu trebalo po svaku cenu preseći pre no što postane ozbiljnija.

– A da bismo je presekli, – rekao je Gedeon Spilet Sirasu Smitu – treba nam lek protiv groznice.

– Lek protiv groznice – odgovorio je inženjer. – A mi nemamo ni kinin ni kininov sulfat!

– Ne, – rekao je Gedeon Spilet – ali ima vrba na obali jezera, a vrbova kora može ponekad da zameni kinin.

– Da pokušamo onda, ne gubeći ni časa! – odgovorio je Siras Smit.

Vrbova kora se zaista smatrala kao zamena za kinin, kao i indijski kesten, list zelenike, kokotinja i slične biljke. Trebalo je očevidno pokušati sa tom korom, mada nije valjala koliko kinin i upotrebiti je u prirodnom stanju, jer nisu imali mogućnosti da iz nje izvuku alkaloid to jest salicil.

Siras Smit je lično otišao da odseče sa stabla jedne vrste crne vrbe nekoliko parčića kore, pa ih je doneo u Granitni dvorac, istucao ih u prah i taj prah su iste večeri dali Harbertu.

Noć je prošla bez ozbiljnog pogoršanja. Harbert je malo buncao, ali se vatra nije pojavljivala, ni te noći a ni sledećeg dana.

Penkrof je počeo malo da se nada. Gedeon Spilet nije ništa govorio. Moglo se desiti da napadi ne budu svakodnevni, da se groznica pojavljuje svakog trećeg dana, ukratko, da se sutra tek pojavi. Stoga su taj sutrašnji dan čekali sa velikom strepnjom.

Pored toga su mogli da primete kako je Harbert, u međuvremenu, između napada, sav izlomljen, nesabran i da je lako padao u zanos. Još jedna pojava je strašno uplašila novinara: Harbertova slezina je počela da otiče a uskoro je i jače bunilo pokazalo da mu je i mozak zahvaćen.

Gedeon Spilet je bio poražen tim novim pogoršanjem, pa je pozvao u stranu inženjera i rekao mu:

– Ovo je tropska groznica!

– Tropska groznica! – uzviknuo je Siras Smit. – Varate se, Spilete! Tropska groznica ne nastupa sama od sebe. Čovek treba da se zarazi.

– Ne varam se! – odgovorio je novinar. – Harbert se verovatno zarazio u baruštinama na ostrvu i to je dovoljno. Već je imao prvi napad. Ako dobije i drugi napad, i ako mi ne uspemo da sprečimo treći… izgubljen je!

– A ova vrbova kora?

– Očigledno je nedovoljna, – odgovorio je novinar – a treći napad tropske groznice, ukoliko se ne preseče kininom, smrtonosan je!

Srećom, Penkrof nije ništa čuo od ovog razgovora. Poludeo bi.

Shvatljivo je dakle koliko su se inženjer i novinar brinuli tog 7. decembra i noći koja je zatim dolazila.

Sredinom dana nastupio je drugi napad čiji je vrhunac bio strašan. Harbert je osećao da je izgubljen! Pružao je ruke ka Sirasu Smitu, Spiletu i Penkrofu. Nije hteo da umre!… Prizor je bio potresan, pa su morali da uklone Penkrofa. Napad je trajao pet časova. Bilo je očigledno da to Harbert neće izdržati i treći put.

Noć je bila užasna. Harbert je u bunilu govorio stvari koje su parale srce njegovih drugova. Gubio se, borio se sa robijašima, dozivao je Ertona! Preklinjao je ono tajanstveno biće, onog zaštitnika koji je sad nestao a čija ga je slika progonila… Zatim je padao u duboko mrtvilo koje ga je potpuno uništavalo… Nekoliko puta je Gedeon Spilet pomislio da je jadni dečak umro!

Sutradan, 8. decembra, slabosti su se samo smenjivale. Omršavele Harbertove šake grčile su se na čaršavu. Stalno su mu davali prah od vrbove kore, ali novinar od toga nije više očekivao nikakav uspeh.

– Ako mu u toku noći ne damo neki jači lek protiv groznice, – rekao je novinar – Harbert će umreti!

Noć je nastupila, verovatno poslednja noć tog hrabrog, dobrog, pametnog deteta, toliko iznad svojih vršnjaka, i koga su svi voleli kao svoje rođeno dete! Jedini lek koji je postojao protiv te strašne tropske groznice, jedini pravi lek koji je mogao da je pobedi, nije postojao na Linkolnovom ostrvu.

Te noći između 8. i 9. decembra, Harbert je pao u još jače bunilo. Slezina mu je bila strašno otekla, mozak zahvaćen, pa već više nikog nije mogao da pozna.

Da li će živeti do sutra, do trećeg napada koji će ga neumitno pokositi? Ni to više nije bilo verovatno. Snage su mu bile iscrpene, pa je izmeću dva nastupa bio kao bez života.

Oko tri časa ujutro Harbert je užasno kriknuo. Grčio se kao u poslednjem grču. Nab je bio pored njega i prestravljeno je jurnuo u susednu sobu gde su bdeli njihovi drugovi.

U tom trenutku Top je čudnovato zalajao…

Svi su odmah ušli i uspeli da umiruće dete zadrže, jer je htelo da iskoči iz kreveta. Kad mu je Gedeon Spilet opipao bilo osetio je kako mu se ono postepeno popravlja.

Bilo je pet časova ujutro. Prvi zraci sunca počeli su da ulaze u sobe Granitnog dvorca. Jutro je najavljivalo lep dan, a to će biti poslednji dan jadnog Harberta!

Jedan sunčev zrak kliznuo je do stola koji je bio pored kreveta.

Odjednom je Penkrof uzviknuo, pokazujući prstom neki predmet spušten na sto…

Bila je to mala duguljasta kutija, a na poklopcu su bile ove reči:

Kininov sulfat.

GLAVA XI

NEOBJAŠNJIVA ZAGONETKA. – HARBERTOV OPORAVAK. – DELOVI OSTRVA KOJE TREBA ISTRAŽIVATI. – PRIPREME ZA POLAZAK. – PRVI DAN. – HOR. – DRUGI DAN. – KAURI. – PAR KAZUARA. – OTISCI STOPALA U ŠUMI. – DOLAZAK NA GMIZAVČEVO PREDGORJE.

Gedeon Spilet je uzeo kutiju i otvorio je. U njoj je bilo oko sto grama nekog belog praška i on je prineo nekoliko njegovih čestica ustima. Velika gorčina te materije nije mogla da ga prevari. To je bio baš dragoceni kininov alkaloid, odličan lek protiv povremenih groznica.

Trebalo je bez oklevanja Harbertu dati taj prašak. A o tome kako se on našao tu, raspravljaće kasnije.

– Kafu! – zatražio je Gedeon Spilet.

Nekoliko trenutaka kasnije, Nab je doneo šolju toplog napitka. Gedeon Spilet ubacio je u nju jedan gram kinina i uspeli su da Harberta nateraju da popije tu mešavinu. Još nije bilo kasno, jer još nije došlo do trećeg napada opake groznice.

I dozvolite da dodamo da do njega neće ni doći. Uostalom, treba reći i to da se svima povratila nada. Tajanstvena pomoć se ponovo javila i to u poslednjem času, kad su već prestali da se u nju nadaju.

Posle nekoliko časova Harbert je ležao mirnije. Naseljenici su tada mogli da razgovaraju o ovom događaju. Uplitanje nepoznatog je bilo očiglednije no ikad. Ali kako je on mogao noću da prodre u sam Granitni dvorac. To se nikako nije dalo objasniti, pa je zaista i način postupanja »duha ostrva« bio isto toliko čudan koliko i sam »duh«.

U toku dana Harbertu su davali svaka tri časa kininov sulfat.

Već sutradan Harbert je osećao izvesno poboljšanje. Razume se, nije još ozdravio, i povremene groznice se često povraćaju, što je veoma opasno, ali o njemu je imao ko da se brine. Pa zatim i lek je bio tu, a i onaj koji ga je doneo nije verovatno bio daleko! Najzad se nada u sva srca ponovo vratila.

Ta nada ih nije izneverila. Posle deset dana, 20. decembra, Harbert je počeo da se oporavlja. Još je bio slab, i na strogo određenoj hrani, ali nije više imao groznice. A onda, poslušno dete se rado pokoravalo svemu onome što su mu prepisali! Toliko je želeo da ozdravi!

Penkrof je ličio na čoveka izvučenog sa dna ponora. Dobijao je ludačke napade radosti. Pošto je prošao trenutak kad je trebalo da se pojavi treći napad groznice, toliko je stegao novinara u zagrljaj da ga je skoro ugušio. Otada ga je zvao samo »doktor« Spilet.

Ostalo je bilo da se pravi doktor otkrije.

– Otkrićemo ga! – ponavljao je mornar.

I taj čovek, ma ko on bio, morao je da očekuje snažni zagrljaj uvaženog Penkrofa.

Prošao je i decembar a sa njim se završila i 1867. godina koja je naseljenicima donela teška iskušenja. Oni su ušli u 1868. sa velelepnim vremenom, divnom toplotom, sa tropskom temperaturom koju je srećom osvežavao morski povetarac. Harbert se vraćao u život i sa svog kreveta, smeštenog pored jednog prozora Granitnog dvorca, udisao je taj zdravi vazduh, pun slanih isparenja, koji mu je vraćao zdravlje. Počeo je da jede, a ko zna kakva mu je sve lepa, laka i ukusna jela kuvao Nab!

– Prosto da čovek poželi da bude na samrti! – govorio je Penkrof.

Za sve to vreme, robijaši se nijednom nisu pojavili u okolini Granitnog dvorca. Od Ertona ni glasa, pa ako su inženjer i Harbert još i gajili nekakvu nadu da će ga pronaći, njihovi drugovi više nisu sumnjali da je nesrećnik stradao. Ipak, te neizvesnosti nisu više mogle da traju i čim dečak stane na noge, krenuće se u pohod, čiji će ishod morati da bude tako važan. Ali trebalo je sačekati još možda mesec dana, jer će im biti potreban svaki čovek da bi savladali robijaše.

Uostalom, Harbertu je bilo sve bolje. Otečenost slezine je nestala a moglo se reći da su mu i rane konačno zarasle.

Tokom januara obavili su velike radove na visoravni Velikog vidika, ali to je bilo u stvari samo spasavanje onoga što je ostalo od uništenih useva žita ili povrća. Sakupili su seme i rasad da bi dobili novu žetvu pred zimu. A sa podizanjem zgrada, živinarnika, vetrenjače i staja Siras Smit je rešio da pričeka. Dok on i njegovi drugovi budu gonili robijaše, ovi bi mogli opet da se vrate na visoravan, pa im nije trebalo davati priliku da nastave sa svojim zanatom pljačkaša i palikuća. Kad očiste ostrvo od tih zločinaca, stići će da sve obnove.

Mladi bolesnik počeo je da ustaje drugom polovinom januara, najpre po čas dnevno, pa po dva i po tri časa. Snaga mu se naočigled brzo vraćala, toliko je bio snažne građe. Tada mu je bilo osamnaest godina. Bio je visok i obećavao da će biti krupan i lep čovek. Od tog trenutka, njegov oporavak, mada je još zahtevao negu a doktor Spilet je bio vrlo strog, pravilno se razvijao.

Pred kraj meseca Harbert se već šetao po Velikom vidiku i po žalu. Nekoliko puta se zajedno sa Nabom i Penkrofom okupao u moru i to mu je vrlo dobro činilo. Siras Smit je mislio da već može da odredi dan polaska, pa su ga utvrdili za 15. februar. Vrlo svetle u to doba godine, noći će biti pogodne za traganja koja je trebalo vršiti po celom ostrvu.

Stoga su počeli s pripremama koje je pohod zahtevao a one su morale biti značajne, jer su se naseljenici zarekli da se uopšte neće vraćati u Granitni dvorac pre no što postignu dvostruki cilj: prvo da unište robijaše i pronađu Ertona, ako je još živ; a drugo da otkriju onoga koji je tako delotvorno upravljao sudbinom naseobine.

Naseljenici su svestrano poznavali celu istočnu obalu Linkolnovog ostrva, od Kandžinog rta do rtova Čeljusti, prostranu Utvinu močvaru, okolinu Grantovog jezera, Jakamarsku šumu u onom delu između puta za koral i Zahvalnosti, tok te reke i Crvenog potoka, i najzad ogranke Franklinovog brega, između kojih se nalazio koral.

Oni su istraživali, ali samo nepotpuno, prostrano pribrežje Vašingtonovog zaliva od Kandžinog rta do Gmizavčevog predgorja, pošumljenu i močvarnu ivicu Zapadne obale i one beskrajne dune koje su se završavale kod razjapljenih čeljusti Ajkulinog zaliva.

Ali oni uopšte nisu upoznali široke pošumljene pojase Zmijskog poluostrva, celu desnu obalu Zahvalnosti, levu obalu Bukove rečice i splet onih ogranaka i dolina koji su podupirali tri četvrtine osnove Franklinovog brega na zapadu, severu i istoku, gde je nesumnjivo bilo mnogo dubokih jazbina. Prema tome, na ostrvu je ostalo neispitano još nekoliko hiljada jutara.

Zato su rešili da će pohod krenuti kroz Divlji zapad da bi obuhvatili ceo onaj deo na desnoj obali Zahvalnosti.

Mada je bilo bolje prvo krenuti ka koralu, jer je postojala bojazan da su se robijaši opet tamo sklonili, bilo da bi ga opljačkali bilo da bi se onde smestili. Ali, ili je pustošenje korala bilo već svršena stvar i onda je kasno da se to spreči, ili je robijašima išlo u račun da se tamo utvrde, pa onda nikad neće biti kasno da ih odande poteraju.

Zato su se posle raspravljanja zadržali na prvoj nameri i naseljenici su odlučili da kroz šumu stignu do Gmizavčevog predgorja. Sekirom će sebi krčiti put, pa će tako naznačiti nov put u dužini od šesnaest do sedamnaest milja, koji će vezivati Granitni dvorac sa krajnjom tačkom poluostrva.

Kola su bila u savršenom stanju. Odmorne onagre moći će da podnesu dugi put bez prekida. Na kola su natovarili namirnice, pribor za logorovanje, pokretnu kuhinju, razne sudove, kao i oružje i municiju, pažljivo odabrane iz dobro snabdevene oružarnice Granitnog dvorca. Ali nije trebalo zaboraviti da robijaši možda krstare šumom i da se usred tih gustih šuma može lako da ispali puška i lako da se zadobije rana. Otuda je bilo neophodno da mala naseljenička družina bude stalno na okupu i da se ni pod kakvim izgovorom ne razdvaja.

Takođe su rešili da niko neće ostati u Granitnom dvorcu. Čak će i Top i Džap učestvovati u pohodu. Nepristupačna kuća je mogla samu sebe da čuva.

Dan uoči polaska, 14. februara, bila je nedelja. Celu su posvetili odmoru. Sačuvali su mesto u kolima za Harberta, sad već oporavljenog, ali ipak još slabog.

Sutradan u zoru, Siras Smit preduzeo je potrebne mere da obezbedi Granitni dvorac od svake mogućnosti napada. U Odžake su odneli lestvice koje su nekad služile za penjanje i duboko ih zakopali u pesak, tako da mogu da im posluže po povratku, jer su sa dizalice skinuli čekrk, pa ništa više nije ostalo od uređaja. Penkrof je ostao poslednji u Granitnom dvorcu da bi sam obavio taj posao, a sišao je pomoću dvostrukog konopca čija su oba kraja ostali dole pridržavali. Zatim su i konopac skinuli dole i tako nije ostala više nikakva veza između gornjeg odmorišta i žala.

Vreme je bilo veličanstveno.

– Danas će biti vrućina! – rekao je veselo novinar.

– Eh, doktore Spilete, – odgovorio je Penkrof – putovaćemo po hladu ispod drveća i nećemo čak ni primetiti sunce!

– Na put! – rekao je inženjer.

Kola su čekala na obali, ispred Odžaka. Novinar je zahtevao da Harbert sedne u kola bar za prvo vreme putovanja, pa se dečak morao pokoriti propisima svog lekara.

Nab je išao uporedo sa onagrama. Siras Smit, novinar i mornar su pošli na čelu. Top je veselo trčkarao. Harbert je ponudio Džapu mesto u kolima, a Džap je bez prenemaganja pristao. Došao je čas polaska i mala družina je krenula.

Kola su najpre zaobišla ugao kod ušća, pa pošto su išla oko jednu milju uz levu obalu Zahvalnosti, ona su prešla preko mosta odakle se odvajao put za Balonovo pristanište. Istraživači su tu ostavili taj put i desno skrenuli u one ogromne šume koje su sačinjavale oblasti Divljeg zapada.

Guste krune drveća davale su svež hlad na zemlji. Deodari, daglasi, kasuarine, banksije, kaučukova drveta, dragonije i druge već poznate vrste drveća nizale su se dokle je oko dopiralo. Poznati ptičiji svet ostrva bio je tu ceo zastupljen: tetrebi, jakamari, fazani, lorije i cela brbljiva porodica papagaja, kakadui, are i mali papagaji. Aguti, kenguri, kabijei trčali su kroz travu i sve je to podsećalo naseljenike na one prve izlete po dolasku na ostrvo.

– U svakom slučaju, – rekao je Siras Smit – primećujem da su ove životinje, i četvoronošci i ptice, plašljiviji nego ranije. Znači da su ovom šumom nedavno prolazili robijaši, na čije ćemo tragove zacelo naići.

Na mnogim mestima mogao se odista videti trag manje-više nedavnog prolaska neke skupine ljudi: ovde zalomljene grane na stablima da bi se možda označio put, tamo pepeo ugašene vatre i otisci stopala koji su se očuvali na pojedinim glinastim mestima. Ali u stvari ništa što bi moglo da predstavlja stalno logorište.

Inženjer je preporučio svojim drugovima da se uzdrže od lova. Pucnji iz vatrenog oružja mogli bi da upozore robijaše koji su možda lutali šumom. Uostalom, lovci bi neophodno morali da se udalje od kola, a strogo je bilo zabranjeno da idu odvojeno.

Posle podne, na oko šest milja od Granitnog dvorca, put je postao prilično težak. Da bi prošli kroz neke čestare morali su da obaraju drveće i da prave nekakav put. Pre no što će se u to upustiti, Siras Smit je oprezno poslao Topa i Džapa u taj gustiš a ovi su savesno ispunili zadatak, pa kad su se pas i majmun vratili, ne oglasivši ništa, značilo je da se nemaju čega plašiti, ni robijaša ni divljih zveri, te dve vrste bića iz životinjskog carstva koje su njihovi krvoločni nagoni izjednačavali.

Uveče tog prvog dana, naseljenici su se ulogorili na oko devet milja od Granitnog dvorca, na obali jedne male pritoke Zahvalnosti, za koju nisu ni znali da postoji i koja je morala pripadati ovom rečnom slivu zahvaljujući kome je ova zemlja bila tako čudesno plodna.

Obilno su večerali, jer su bili veoma gladni, pa su preduzeli mere da provedu noć bez nezgoda. Da je inženjer imao posla samo sa divljim zverima, jaguarima i drugima, on bi prosto upalio vatre oko logora što bi bilo dovoljno za odbranu; ali robijaše bi vatra pre privukla nego što bi ih oterala i u tom slučaju bolje je bilo okružiti se dubokom tamom.

Uostalom, strogo su odredili stražarenje. Po dvojica naseljenika je stražarila zajedno a smenjivali su se svaka dva časa. No pošto su Harberta oslobodili stražarenja, uprkos njegovom bunjenju, Penkrof i Gedeon Spilet kao prva a inženjer i Nab kao druga straža, naizmenično su bdeli oko logora.

Međutim noć je trajala samo nekoliko časova. Mrak je dolazio više od razgranatog drveća nego zbog sunčevog iščezavanja. Tišinu je jedva remetio poneki prigušeni urlik jaguara i kikot majmuna koje izgleda da je naročito uznemiravao gospodar Džap.

Noć je protekla mirno i sutradan, 16. februara, nastavili su lagano, ali ne i mučno kretanje kroz šumu.

Tog su dana prešli samo šest milja, jer je svaki čas trebalo krčiti put sekirom. Pravi »pioniri«, naseljenici su štedeli lepo i visoko drveće čije bi obaranje uostalom zahtevalo ogromne napore, pa su žrtvovali omanje drveće, ali usled toga je put bio veoma krivudav i produžavao se zbog mnogih skretanja.

Toga dana Harbert je otkrio nove vrste drveća čije postojanje na ostrvu još nije bilo otkriveno, kao što je drvenasta paprat sa širokim lepezastim lišćem koje je izgledalo kao voda koja se razliva iz plitkog suda, drveće rogača čije su duge mahune onagre željno brstile, jer je u njima bilo slatko, vrlo ukusno jezgro. Na putu su naseljenici naišli i na veličanstvene skupine kaurija čija su se valjkasta stabla krunisana zelenom kupom dizala u visinu od dvesta stopa. To je zaista bilo kraljevsko drveće sa Novog Zelanda, slavno kao i libanski kedrovi.

U životinjskom svetu nije bilo drugih primeraka koje lovci već nisu dosada poznavali. Međutim ugledali su, ali nisu mogli da im se približe, par onih velikih ptica koje su osobene za Australiju, neku vrstu kazuara koje nazivaju »emu«, koji su visoki pet stopa, mrkog perja i pripadaju rodu štakora. Top je jurnuo za njima svom brzinom svojih nogu, ali su ga kazuari lako ostavili za sobom, toliko su to čudesno brze ptice bile.

Naišli su na još nekoliko tragova robijaša u šumi. Pored jedne vatre koja kao da je skoro bila ugašena, naseljenici su primetili otiske koje su vrlo pažljivo razgledali. Mereći ih jedne za drugima, i po širini i po dužini, lako su otkrili tragove stopala petorice ljudi. Pet robijaša su očevidno tu logorovali, ali nisu mogli da otkriju i šesti trag, koji bi u tom slučaju bio otisak Ertonovih stopala, zbog čega su i vršili to pažljivo ispitivanje.

– Erton nije bio sa njima! – rekao je Harbert.

– Ne, – odgovori Penkrof – a ako nije sa njima, znači da su ga ti bednici već ubili! Ma, zar te vucibatine nemaju neku rupu odakle bismo mogli da ih izgonimo kao tigrove.

– Ne! – odgovorio je novinar. – Verovatno je da idu nasumce, pošto im je korisnije da lutaju sve dok ne postanu gospodari ostrva.

– Gospodari ostrva! – uzviknuo je mornar. – Gospodari ostrva! – ponovio je a glas mu se prekidao kao da ga je neka gvozdena šaka stegla za gušu.

Zatim će mirnijim glasom:

– Znate li, gospodine Sirase, – rekao je – kakav sam metak gurnuo u pušku?

– Ne, Penkrofe!

– Onaj isti koji je prošao kroz Harbertove grudi, i obećavam vam da taj neće promašiti cilj.

Ali ta opravdana odmazda neće vratiti Ertonu život a posle ispitivanja otisaka po zemlji morali su, na žalost, zaključiti da više nije bilo nade da će ga ikad opet videti.

Te večeri su logorovali na četrnaest milja od Granitnog dvorca i Siras Smit je ocenio da ne mogu biti udaljeni više od pet milja od Gmizavčevog predgorja.

I, zbilja, sutradan su stigli do kraja poluostrva i tako prošli kroz celu šumu, ali nisu našli nikakav podatak koji bi im omogućio da pronađu skrovište gde su se sakrili robijaši, kao ni ono ne manje tajanstveno sklonište gde je prebivao tajanstveni nepoznati.

GLAVA XII

ISTRAŽIVANJE ZMIJSKOG POLUOSTRVA. – LOGOROVANJE NA UŠĆU BUKOVE REČICE. – ŠEST STOTINA KORAKA OD KORALA. – GEDEON SPILET I PENKROF IZVIÐAJU. – NJIHOV POVRATAK. – SVI NAPRED. – OTVORENA KAPIJA. – OSVETLJEN PROZOR. – NA MESEČINI.

Naseljenici su sutradan, 18. februara, istraživali ceo onaj pošumljeni deo obale od Gmizavčevog predgorja do Bukove rečice i uspeli su temeljno da pretraže tu šumu čija se širina kretala od tri do četiri milje, jer se prostirala između dveju obala Zmijskog poluostrva. Drveće je svojom visinom i razgranatošću svojih kruna potvrđivalo plodnost tla, još čudesniju ovde no i igde na ostrvu.

Ali naseljenicima nije bio cilj da se dive tim prirodnim čudima. Znali su već da je u tom pogledu Linkolnovo ostrvo moglo da se meri sa Kanarskim ostrvima čije je prvobitno ime bilo Srećna ostrva. Ali, na žalost, njihovo ostrvo im više nije celo pripadalo, drugi su ga preuzeli, zlikovci su gazili po njegovom tlu, pa ih je trebalo uništiti do poslednjeg.

Na zapadnoj obali nisu više naišli ni na kakav trag, ma koliko da su pažljivo tragali. Nije više bilo otisaka stopala, zalomljenih grančica, ohlađenog pepela ni napuštenih logorišta.

– To me ne čudi – rekao je Siras Smit svojim drugovima. – Robijaši su se iskrcali na ostrvo u blizini rta Olupine i odmah su zašli u šume Divljeg zapada pošto su prešli Utvinu močvaru. Znači da su išli skoro istim putem koji smo mi prošli otkako smo napustili Granitni dvorac. Ali, kad su stigli do pribrežja, robijaši su potpuno shvatili da tu neće naći pogodno sklonište, pa su onda krenuli prema severu i otkrili koral…

– Ili su se možda vratili. – rekao je Penkrof.

– Ne verujem u to, – odgovorio je inženjer – jer oni moraju pretpostaviti da će se naša traganja usmeriti na tu stranu. Za njih je koral samo izvor snabdevanja a ne konačno logorište.

– I ja mislim kao Siras, – rekao je novinar – i po mom mišljenju, robijaši su u ograncima Franklinovog brega potražili neko legalo.

– Onda, gospodine Sirase, pravo u koral! – uzviknuo je Penkrof. – S ovim treba svršiti, dosad smo samo dangubili.

– Ne, prijatelju! – odgovorio je inženjer. – Vi zaboravljate da nam je bilo potrebno da saznamo da li u šumama Divljeg zapada nema nekog staništa. Naš pohod ima dvostruki cilj, Penkrofe. Ako treba da kaznimo zločin, moramo i da odužimo dug zahvalnosti!

– Lepo rečeno, gospodine Sirase – odgovorio je mornar. – Ipak mislim da nećemo naći tog džentlmena koji nam misli dobro.

I zaista, Penkrof je samo izrazio opšte mišljenje. Bilo je verovatno da je sklonište nepoznatog isto toliko tajanstveno koliko i on sam.

Te večeri su se kola zaustavila na ušću Bukove rečice. Sutradan, 19. februara, naseljenici su napustili pribrežje duž kojeg su se, s one strane ušća, živopisno gomilale bazaltne stene svih oblika, i pošli su uz levu obalu reke. Put je delimično bio prokrčen ranijim pohodima od korala do zapadne obale. Naseljenici su bili sad udaljeni oko šest milja od Franklinovog brega.

Inženjerova namera je bila sledeća: da pažljivo pregledaju celu dolinu čija je udolina činila korito reke i da se oprezno primaknu koralu, pa ako je ovaj zauzet da ga otmu na prepad, a ako nije da se tu utvrde i stvore središte preduzetih istraživanja Franklinovog brega.

Taj plan su naseljenici jednoglasno prihvatili i istinski s nestrpljenjem žudeli da opet zagospodare ostrvom.

Išli su dakle uskom dolinom koja je razdvajala dva najveća ogranka Franklinovog brega. Gusto drveće na obalama reke razređivalo se ka gornjim predelima vulkana. To je bilo brdovito tle, dosta neravno, vrlo pogodno za zasede, pa su se po njemu sa velikom opreznošću kretali. Top i Džap su bili izvidnici i jurili su čas levo čas desno kroz gusti šiprag, takmičili su se u veštini i bistrini. Ali ni po čemu se nije dalo dokazati da je na obalama reke nedavno neko boravio, ništa nije ukazivalo na prisustvo ili blizinu robijaša.

Oko pet časova uveče, kola su se zaustavila na oko šest stotina koraka od ograde. Još uvek ju je zaklanjala polukružna zavesa od visokog drveća.

Sad je trebalo izvideti koral da bi se znalo da li je zauzet. Poći tamo otvoreno, po belom danu, značilo je izložiti se stradanju, ako su onde robijaši u zasedi, kao što je to bio slučaj sa Harbertom. Bolje je dakle bilo sačekati mrak.

Međutim, Gedeon Spilet je hteo da bez zadržavanja izvidi okolinu korala i Penkrof se, sav kao na žeravici, ponudio da pođe sa njim.

– Ne, prijatelji! – odgovorio je inženjer. – Sačekajte mrak. Neću dozvoliti nijednom od vas da se izlaže opasnosti usred dana.

– Ali, gospodine Sirase! – odvratio je mornar, malo sklon da posluša.

– Molim vas, Penkrofe! – rekao je inženjer.

– Dobro! – odgovorio je mornar i iskalio je svoj bes na tome što je glasno častio robijaše najgorim izrazima iz mornarskog rečnika.

Naseljenici su dakle ostali oko kola i pažljivo su motrili na obližnje krajeve šume.

Tako je prošlo tri časa. Vetar je prestao i vladala je potpuna tišina pod visokim drvećem. Bez muke bi se čulo lomljenje i najtanje grančice, šum koraka po suvom lišću, provlačenje nekog tela kroz travu. Sve je bilo mirno. Uostalom, Top je ležao na zemlji sa glavom na šapama i nije odavao nikakav znak uznemirenosti.

U osam časova već je izgledalo dovoljno mračno da bi se moglo obaviti izviđanje u prilično dobrim uslovima. Gedeon Spilet je izjavio da je spreman da pođe sa Penkrofom i Siras Smit se složio s tim. Top i Džap su morali da ostanu sa inženjerom, Harbertom i Nabom, jer sad nije smeo nikakav neumestan lavež ili krik da izazove uzbunu.

– Nemojte biti neoprezni – preporučio je Siras Smit mornaru i novinaru. – Nije vaše da zauzimate koral, već samo da utvrdite da li je prazan ili ima nekoga.

– Razumemo! – odgovorio je Penkrof.

I njih dvojica su pošli.

Pod drvećem je već bila prilična tama zbog gustog lišća, tako da se naokolo predmeti nisu videli više od trideset do četrdeset stopa. Novinar i mornar su se zaustavljali čim bi im se neki šum učinio sumnjiv i kretali su se sa krajnjom predostrožnošću.

Išli su podaleko jedan od drugog da bi bili manje izloženi hicima. A da budemo iskreni, oni su svakog časa očekivali da odjekne neki pucanj.

Posle pet minuta kako su napustili kola, Gedeon Spilet i Penkrof su stigli na ivicu šume ispred proplanka u dnu koga se uzdizala ograda od kolja.

Oni su se zaustavili. Pomalo neodređena svetlost obasjavala je još livadu bez drveća. Na trideset koraka odatle uzdizala se kapija korala, koja je izgledala zatvorena. Tih trideset koraka koje je trebalo preći između ivice šume i ograde predstavljali su brisani prostor, da se izrazimo vojnim rečnikom. Jedan ili više metaka ispaljenih sa vrha ograde zaista bi sravnili sa zemljom svakog ko bi se usudio da stupi u taj prostor.

Gedeon Spilet i mornar nisu uopšte bili ljudi koji će da uzmaknu, ali su znali da će njihova neopreznost, čije bi prve žrtve bili oni, zatim pogoditi i njihove drugove. Ako njih ubiju, šta će biti sa Sirasom Smitom, Nabom i Harbertom?

Ali, vrlo uzrujan što je tako blizu korala gde je mislio da su se sklonili robijaši. Penkrof je hteo da jurne napred, pa ga je novinar čvrsto zadržao rukom.

– Za koji trenutak pašće sasvim mrak, – prošaputao je Gedeon Spilet Penkrofu na uvo – i tad će biti trenutak da se pređe na delo.

Grčevito stežući kundak svoje puške, Penkrof se uzdržao i gunđajući je čekao.

Uskoro je nestala i poslednja svetlost sumraka. Kao da je izlazio iz guste šume, mrak je obavio proplanak. Franklinov breg se uzdigao kao ogroman zaklon ispred zapadnog vidika, pa je ubrzo mrak zavladao kao što to biva u oblastima manje geografske širine. Trenutak je nastupio.

Otkako su zastali na ivici šume, novinar i Penkrof nisu skidali pogled sa ograde od kolja. Koral je izgledao potpuno napušten. Gornja ivica ograde je obrazovala nešto tamniju liniju od okolne tame, i ništa nije remetilo njenu jednoličnost. Međutim, ako su robijaši bili tamo, morali su postaviti na stražu jednog između sebe, tako da se obezbede od svakog iznenađenja.

Gedeon Spilet je stegao šaku svom drugu i obojica su puzeći krenula ka koralu, sa puškama spremljenim na gotovs.

Stigli su do kapije na ogradi a da nijedan tračak svetlosti nije zaparao mrak.

Penkrof je pokušao da gurne kapiju koja je, kao što su to on i novinar pretpostavljali, bila zatvorena. Međutim, mornar je mogao da utvrdi da spoljne prečage nisu bile stavljene.

Iz toga su mogli onda zaključiti da se robijaši nalaze u koralu i da su verovatno poduprli kapiju da ne bi mogla da se silom otvori.

Gedeon Spilet i Penkrof su osluškivali.

Ništa se nije čulo iznutra. Mufloni i koze su verovatno spavali u svojim stajama i nisu uopšte remetili noćni mir.

Pošto ništa nisu čuli, novinar i mornar su se pitali da li treba da se uspužu uz ogradu pa da uđu u koral. To bi bilo protivno nalozima Sirasa Smita. Istina, možda bi taj pokušaj uspeo, ali je mogao i da propadne. A ako robijaši ništa ne slute, ako ne znaju za pohod preduzet protiv njih, najzad ako sad postoji mogućnost da ih iznenade, da li je trebalo dovesti tu mogućnost u pitanje neopreznim prelaženjem ograde.

Novinar nije tako mislio. On je smatrao da je pametnije da sačekaju da svi naseljenici budu okupljeni, pre no što pokušaju da prodru u koral. Bilo je sasvim pouzdano da se do ograde može stići neopaženo i da nju niko ne čuva. Pošto su to utvrdili, treba da se vrate do kola i onda će videti šta će.

Penkrof se verovatno složio sa tim gledištem, jer se nije bunio da pođe za novinarom kad se ovaj povukao u šumu.

Nekoliko minuta kasnije inženjer je bio o svemu obavešten.

– Dobro, – rekao je on, pošto je razmislio – sad mogu da verujem da robijaši nisu u koralu.

– To ćemo pouzdano znati, – odgovorio je Penkrof – tek kad budemo prešli ogradu.

– U koral, prijatelji! – rekao je Siras Smit.

– Hoćemo li ostaviti kola u šumi? – upitao je Nab.

– Ne, – odgovorio je inženjer, – to je naša komora sa municijom i hranom a po potrebi nam može služiti i kao zaklon.

– Onda napred! – rekao je Gedeon Spilet.

Kola su izašla iz šume i nečujno pošla prema ogradi. Sad je bio dubok mrak, a tišina potpuna kao i malopre kad su se Penkrof i novinar uputili puzeći po zemlji. Gusta trava je sasvim ugušivala šum koraka.

Naseljenici su bili spremni da otvore vatru. Džap je po Penkrofovom naređenju bio pozadi. Nab je vodio Topa na uzici da ne bi poleteo napred.

Uskoro se pojavio proplanak. Bio je pust. Mala četa je bez oklevanja krenula prema ogradi. Za kratko vreme prešli su brisani prostor. Nije bio ispaljen nijedan metak. Zaustavili su se kad su kola stigla do ograde. Nab je ostao pored onagra da bi ih zadržavao. Inženjer, novinar, Harbert i Penkrof su se uputili ka kapiji da bi videli da li je bila iznutra poduprta…

Jedno krilo je bilo otvoreno!

– Pa šta ste vi ono govorili? – zapitao je inženjer okrećući se mornaru i Gedeonu Spiletu.

Obojica su bili zaprepašćeni.

– Tako mi duše! – rekao je Penkrof – ova je kapija bila maločas zatvorena!

Sad su se naseljenici pokolebali. Da nisu robijaši bili u koralu u trenutku kad su Penkrof i novinar vršili izviđanje? U to se nije moglo sumnjati, pošto su kapiju, tada zatvorenu, mogli jedino oni da otvore? Da li su još bili unutra ili je jedan od njih tek izašao?

Sva su ta pitanja odjednom u svim glavama iskrsla, ali kako da odgovore na njih?

U tom trenutku je Harbert, koji je malo zakoračio unutra, iza ograde, ustuknuo i zgrabio za ruku Sirasa Smita.

– Šta je? – upitao je inženjer.

– Svetlost!

– U kući?

– Da.

Sva petorica su prišla kapiji, i zaista, kroz okna prozora koji je bio prema njima videli su kako treperi slabačka svetlost.

Siras Smit se brzo odlučio.

– Ovo je jedinstvena prilika – rekao je on svojim drugovima – da zateknemo robijaše zatvorene u ovoj kući a da oni to ne očekuju! Naši su! Napred!

Naseljenici su se uvukli u koral, sa spremnim puškama. Kola su ostavili napolju da ih čuvaju Top i Džap, koje su iz opreznosti privezali za njih.

Siras Smit, Penkrof, Gedeon Spilet, s jedne strane, a Harbert i Nab s druge, idući duž ograde, motrili su na onaj deo korala koji je bio potpuno mračan i pust.

Za nekoliko trenutaka svi su bili pred kućom, pred njenim zatvorenim vratima.

Siras Smit je rukom dao znak svojim drugovima da se ne miču a on se približio prozoru koji je bio slabo osvetljen iznutra.

Pogled mu je utonuo u jedinu sobu koja je sačinjavala prizemlje zgrade.

Na stolu je svetleo upaljen fenjer. Pored stola je bio krevet kojim se nekad Erton služio.

Na krevetu je ležalo telo nekog čoveka.

Siras Smit je iznenada uzmakao i prigušenim glasom uzviknuo:

– Erton!

Smesta su više probili nego što su otvorili vrata i naseljenici su jurnuli u sobu.

Erton je izgledao kao da spava. Na licu mu se videlo da je dugo i strašno patio. Na člancima ruku i nogu videle su se široke modrice.

Siras Smit se nagnuo nad njim.

– Ertone! – zavikao je inženjer hvatajući za ruku onoga koga je pronašao u tako neočekivanim okolnostima.

Erton je na taj poziv otvorio oči i pogledao u lice Sirasa Smita, pa onda ostale:

– Vi, – uzviknuo je on – vi?

– Ertone! Ertone! – ponovio je Siras Smit.

– Gde sam ja?

– U kući u koralu!

– Sam?

– Da.

– Ali oni će doći! – uzviknu Erton. – Branite se! Branite se! – I Erton je ponovo pao iscrpen.

– Spilete, – rekao je tada inženjer – mogu da nas napadnu svakog trenutka. Uvedite kola u koral. Zatim, poduprite kapiju i svi se vratite ovamo.

Penkrof, Nab i novinar požurili su da izvrše inženjerovo naređenje. Nisu smeli da gube ni tren. Možda su kola već bila u rukama robijaša.

Novinar i njegova dva druga su u skoku prešli koral i došli do kapije na ogradi, iza koje su čuli Topa kako potmulo reži.

Inženjer je napustio Ertona za tren, pa je sa Harbertom izišao iz kuće, spreman da puca. Obojica su motrili greben ogranka iznad korala. Ako su se robijaši utvrdili na tom mestu, mogli su, jednog po jednog, da pobiju naseljenike.

U tom času se pojavio mesec na istoku, iznad crne zavese od šume, i bela svetlost se razlila po dvorištu. Koral se ceo osvetlio sa svojim skupinama drveća, potočićem koji ga je navodnjavao i svojim širokim prostiračem od trave. Prema bregu su se beleli kuća i deo ograde. Na suprotnoj strani, prema kapiji, ograda je i dalje bila tamna.

Uskoro se pojavila jedna crna gomila. Bila su to kola koja su ulazila u krug svetlosti i Siras Smit je čuo cijuk kapije koju su njegovi drugovi zatvorili i temeljno joj podupirali krila iznutra.

Ali u tom trenutku Top je snažno prekinuo svoju uzicu i besno počeo da laje jurnuvši prema dnu korala, desno od kuće.

– Pazite, prijatelji, puške na nišan! – viknuo je Siras Smit.

Naseljenici su podigli puške i očekivali su trenutak da opale. Top je i dalje lajao, a Džap je pritrčavši psu počeo oštro da zviždi.

Naseljenici su pošli za njima i stigli do obale potočića u senci velikog drveća.

A onda, usred jasne mesečine, šta su videli?

Pet leševa opruženih na obali!

To su bila tela robijaša koji su se pre četiri meseca iskrcali na Linkolnovo ostrvo!

GLAVA XIII

ERTONOVA PRIČA. – PLANOVI NJEGOVIH NEKADAŠNJIH SAUČESNIKA. – NJIHOVO SMEŠTANJE U KORALU. – IZVRŠILAC PRAVDE NA LINKOLNOVOM OSTRVU. – BONADVENTURA. – TRAGANJA OKO LINKOLNOVOG BREGA. – GORNJE DOLINE. – PODZEMNA TUTNJAVA. – PENKROFOV ODGOVOR. – U DNU KRATERA. – POVRATAK.

Šta se desilo? Ko je pobio robijaše? Je li to bio Erton? Ne, pošto se malopre plašio njihovog povratka!

Ali sad je Erton pao u duboku nesvesticu iz koje nisu mogli da ga izvuku. Posle nekoliko reči koje je izgovorio, opet ga je uhvatila teška obamrlost i ponovo je pao na krevet nepomično ležeći.

Dok im se hiljadu zbrkanih misli vitlalo po glavi, strašno uzbuđeni, naseljenici su čekali cele noći, ne napuštajući Ertonovu kuću, ne vraćajući se na mesto gde su ležali leševi robijaša. Pod kakvim su okolnostima oni izginuli, verovatno to Erton neće moći da im kaže, pošto ni sam nije znao da se nalazi u kući u koralu. Ali bar će moći da im ispriča događaje koji su prethodili tome strašnom pogubljenju.

Sutradan se Erton povratio iz svoje obamrlosti i drugovi su mu srdačno izrazili radost što ga opet vide, živog i skoro zdravog, posle razdvojenosti od sto i četiri dana.

Erton je tada u nekoliko reči ispričao što se desilo, ili bar ono što je on znao.

Sutradan po svom dolasku u koral, 10. novembra, u sumrak, iznenadili su ga robijaši koji su preskočili ogradu. Oni su ga vezali i zapušili mu usta, zatim su ga odveli u jednu mračnu pećinu u podnožju Franklinovog brega, gde su se i robijaši sklonili.

Rešili su da ga ubiju i trebalo je to da izvrše sutra, kad ga je jedan od robijaša poznao i nazvao imenom koje je nosio u Australiji. I ti bednici koji su hteli da pogube Ertona, poštedeli su Bena Džojsa!

Ali, od tog trenutka, Erton je bio predmet stalnih navaljivanja svojih nekadašnjih saučesnika. Oni su hteli da ga ponovo pridobiju za sebe i računali su na njega da im pomogne da zauzmu Granitni dvorac, da prodru u taj nepristupačni stan da bi postali gospodari ostrva, pošto prethodno pobiju naseljenike!

Erton se odupirao. Raniji robijaš, pokajnik kome je oprošteno, radije bi umro no što bi izdao svoje drugove.

Vezanog i zapušenih usta držali su ga na oku i tako je živeo u toj pećini skoro četiri meseca.

Međutim, robijaši su otkrili koral ubrzo po svom dolasku na ostrvo i otada su živeli od njegovih zaliha, ali nisu u njemu stanovali. Dvojica razbojnika, iznenađena neočekivanim dolaskom naseljenika, 11. novembra, pucali su na Harberta i jedan od njih se vratio hvaleći se da je ubio jednog od stanovnika ostrva, ali vratio se sam. Kao što se zna, njegov drug je pao pod nožem Sirasa Smita.

Može se zamisliti Ertonova zabrinutost i očajanje kad je čuo tu vest o Harbertovoj smrti!

Naseljenika je sad bilo samo četiri i bili su tako reći ostavljeni na milosti nemilost robijaša.

Posle tog događaja, i za sve vreme koje su naseljenici proveli u koralu zadržani Harbertovom bolešću, gusari nisu izlazili iz pećine, pa čak i posle pljačkanja visoravni Velikog vidika smatrali su da je neobazrivo da je napuštaju.

Rđavo postupanje sa Ertonom se onda udvostručilo. Na rukama i nogama je još nosio krvave tragove veza koje mu nisu skidali ni danju ni noću. Svakog dana je očekivao smrt koju, izgleda, nije mogao da izbegne.

Tako je sve bilo do treće nedelje februara. Robijaši su stalno vrebali neku zgodnu priliku i retko su napuštali svoje skrovište, izuzev što su nekoliko puta odlazili u lov, bilo u unutrašnjost ostrva bilo do južne obale. Erton više nije imao vesti o svojim prijateljima i nije se više nadao da će ih opet videti.

Najzad, iznuren rđavim postupanjem, nesrećnik je pao u neku duboku malaksalost, tako da više nije ni video ni čuo. Zato nije ni mogao da ispriča šta se dogodilo u toku ova dva poslednja dana.

– Ali, gospodine Smite, – dodao je on – pošto sam bio zatvoren u onoj pećini, otkud sam se našao u koralu?

– A otkud da robijaši leže mrtvi ovde, usred dvorišta? – odgovorio je inženjer.

– Mrtvi! – uzviknuo je Erton i, uprkos svojoj slabosti, upola se pridigao.

Drugovi su ga pridržali. On je hteo da ustane, oni su mu to dopustili pa su se svi zajedno uputili prema potočiću.

Bilo je već sasvim vidno.

Tamo, na obali, u položaju u kome ih je morala iznenaditi munjevita smrt, ležalo je pet robijaških leševa.

Erton je bio preneražen. Siras Smit i njegovi prijatelji su ra gledali bez ijedne reči.

Na inženjerov znak, Nab i Penkrof su pretresli ta tela, već ukočena i hladna.

Na njima nije bilo nikakvog vidljivog traga rane.

Samo, pošto ih je pažljivo ispitao, Penkrof je primetio na čelu jednog, na grudima drugog, na leđima ovog ili na ramenu onoga, po jednu crvenu tačkicu, kao jedva vidljivu ozledu, čije je poreklo bilo nemoguće odrediti.

– Na tom mestu su pogođeni! – rekao je Siras Smit.

– Ali kakvim oružjem? – upitao je novinar.

– Nekim munjevitim oružjem čiju tajnu ne znamo.

– A ko ih je zgromio? – zapitao je Penkrof.

– Izvršilac pravde na ostrvu, – odgovorio je Siras Smit – onaj koji je vas, Ertone, preneo ovamo, onaj čiji se uticaj ponovo obznanio, onaj koji je za nas učinio sve ono što ne možemo sami za sebe da učinimo i koji nam uvek, pošto to učini, izmiče.

– Hajde da ga tražimo! – uzviknuo je Penkrof.

– Da, da ga tražimo, – odgovorio je Siras Smit – ali to više biće, koje stvara takva čuda, mi ne možemo da pronađemo, sem ako to ono samo hoće i najzad nas pozove k sebi.

Ta nevidljiva zaštita, koja je svodila na nulu njihove sopstvene postupke, inženjera je istovremeno dražila i vređala. Izvesna podređenost koju je on u tome video mogla je da uvredi jednu ponosnu dušu. Plemenitost koja se truli da otkloni svaki znak zahvalnosti podvlačila je neku vrstu prezira prema dužnicima, što je donekle, u očima Sirasa Smita, smanjivalo vrednost dobročinstva.

– Da ga tražimo, – nastavio je on – i neka bi bog dao da možemo jednog dana da dokažemo tom gordom zaštitniku da uopšte nema posla sa nezahvalnicima. Šta bih sve dao da možemo da mu se odužimo time što bi mu sad mi, ma i po cenu života, učinili neku izuzetnu uslugu.

Od tog dana, to je traženje bilo jedina briga stanovnika Linkolnovog ostrva. Sve ih je gonilo da nađu rešenje te zagonetke, rešenje koje je moglo samo da bude ime nekog čoveka obdarenog istinski neobjašnjivom i u neku ruku natčovečanskom moći.

Posle nekoliko trenutaka, naseljenici su se vratili u zgradu korala gde je njihova nega Ertonu brzo vratila telesnu i duhovnu snagu.

Nab i Penkrof su preneli robijaške leševe u šumu, malo podalje od korala i duboko su ih pokopali.

Onda su ispričali Ertonu događaje koji su se odigrali za vreme njegovog zatočeništva. Tako je saznao za Harbertove doživljaje i za sva ona iskušenja kroz koja su naseljenici prošli, za to kako se oni više nisu nadali da će ga ponovo videti i kako su se bojali da su ga robijaši nemilosrdno iskasapili.

– Sad, – rekao je Siras Smit, završavajući svoju priču – ostaje nam još jedna dužnost. Polovina našeg zadatka je završena, ali ako ne treba više da se plašimo robijaša, ipak mi sami nismo postigli to da Ponovo zagospodarimo ostrvom.

– Pa onda, – odgovorio je Gedeon Spilet – hajde da pretražimo sav ovaj splet ogranaka Franklinovog brega! Da ne ostavimo nijednu šupljinu, nijednu rupu nepretraženu! Prijatelji, ako se ikad jedan novinar našao pred nekom uzbudljivom tajnom, to sam se ja sad našao!

– I nećemo se vraćati u Granitni dvorac, – rekao je Harbert – dok ne nađemo svog dobročinitelja.

– Da, – rekao je inženjer – učinićemo sve što je čovek u stanju da učini… ali, ponavljam to, naći ćemo ga samo ako to on dozvoli.

– Hoćemo li ostati u koralu? – upitao je Penkrof.

– Ostajemo ovde, – odgovorio je Siras Smit – zalihe su obilne, a ovde smo u samom središtu svog delokruga istraživanja. Uostalom, ako bude potrebno, kola će brzo otići do Granitnog dvorca.

– U redu! – rekao je mornar. – Samo jednu primedbu!

– Koju?

– Zalazimo u leto, a ne treba zaboraviti da treba da izvršimo i jednu plovidbu.

– Plovidbu? – upitao je Gedeon Spilet.

– Da, na ostrvo Tabor – odgovorio je Penkrof. – Potrebno je da tamo odnesemo jednu belešku u kojoj će biti određen i položaj našeg ostrva gde se sad nalazi Erton, u slučaju da škotska jahta dođe po njega. Ko zna da li već nije prekasno?

– Ali, Penkrofe, – upitao je Erton – kako mislite da plovite?

– Na »Bonadventuri«!

– »Bonadventura«! – uzviknuo je Erton – pa ona više ne postoji!

– Šta, moja »Bonadventura« više ne postoji! – zaurlao je Penkrof skočivši.

– Ne! – odgovorio je Erton. – Nema ni osam dana kako su je robijaši našli u malom pristaništu, izvezli su se na more i…

– I? – rekao je Penkrof, dok mu je srce podrhtavalo.

– Pošto nije više bilo Boba Harveja da upravlja, nasukali su se na stene i lađa se sva razbila.

– Ah, bednici, razbojnici, pogane vucibatine! – vikao je Penkrof.

– Penkrofe, – rekao je Harbert, uzimajući mornara za ruku – napravićemo drugu »Bonadventuru«, još veću. Imamo na raspolaganju svu gvožđuriju, svu opremu sa brika.

– Ma, znate li vi, – odgovorio je Penkrof – da treba bar pet do šest meseci da se napravi brod od trideset do četrdeset tona?

– Nećemo se žuriti, – odgovorio je novinar – i ove godine nećemo odlaziti do ostrva Tabora.

– Šta ćete, Penkrofe, moramo da se pomirimo s tim, – rekao je inženjer – i nadam se da to zakašnjenje neće biti kobno po nas.

– Ah, moja »Bonadventura«, moja jadna »Bonadventura« – uzvikivao je Penkrof, prosto zaprepašćen gubitkom svog broda, kojim se toliko ponosio.

Uništenje »Bonadventure« bilo je odista žalosna činjenica za naseljenike, pa su odlučili da taj gubitak treba što pre da nadoknade. Pošto su to čvrsto odlučili sad su se samo brinuli kako da uspešno obave istraživanje najtajanstvenijih delova ostrva.

Još istog dana, 19. februara, počela su istraživanja i trajala su celu sedmicu. Osnovicu brega između njegovih ogranaka i brojnih vijugavih padina, činio je splet dolina i uzvišica ćudljivo raspoređenih. Bilo je jasno da je u dnu tih uskih klanaca, možda čak i u unutrašnjosti samog Franklinovog brega, trebalo nastaviti traganje. Nijedan deo ostrva nije bio pogodniji za skrivanje boravišta čiji je domaćin želeo da ostane nepoznat. Ali ta isprepletenost ogranaka je bila takva da je Siras Smit mogao po strogo utvrđenom redu da pristupi njihovom pretraživanju.

Naseljenici su obišli prvo celu dolinu na jugu od vulkana gde su se slivale prve pritoke Bukove rečice. Tu je Erton pokazao pećinu gde je bio zarobljen do svog prebacivanja u koral. Pećina je bila u onom istom stanju u kome ju je Erton ostavio. Ovde su našli i izvesnu količinu municije i namirnica koje su robijaši uzeli sa namerom da stvore sebi zalihu.

Cela ta dolina koja se završavala pećinom, dolina u hladu lepih drveta među kojima su preovlađivali četinari, bila je istražena vrlo pažljivo i pošto su zaobišli jugozapadni ogranak pri njegovom završetku, naseljenici su zašli u još užu klisuru koja je počinjala od onih onako živopisnih bazaltnih stena na obali.

Ovde je drveće bilo reće. Kamen je zamenio travu. Divokoze i mufloni skakutali su po stenju. Tu je počinjao krševiti deo ostrva. Već se moglo videti da su od mnogobrojnih dolina koje su se granale u podnožju Franklinovog brega, samo tri bile pošumljene i bogate pašnjacima, kao dolina korala koja se na zapadu graničila sa dolinom Bukove rečice a na istoku sa dolinom Crvenog potoka. Ova dva potoka, u donjem toku postaju skoro reke ulivanjem nekoliko pritoka i sakupljanjem sve planinske vode pa je to stvaralo plodnost južnog dela. Zahvalnost je neposredno crpla vodu iz bogatih izvora skrivenih u Jakamarskoj šumi, a isti su takvi izvori, razlivajući se u bezbrojne potočiće, natapali i tle Zmijskog poluostrva.

Prema tome, jedna od ove tri doline, u kojima je vode bilo dovoljno, mogla je da posluži kao sklonište nekom usamljeniku koji bi tu našao sve što mu je potrebno za život. Ali naseljenici su ih istraživali i nigde nisu mogli da utvrde prisustvo čoveka.

Da li su se to sklonište i njegov domaćin nalazili u dnu onih neplodnih klanaca, usred odronjenog stenja, u krševitim severnim jarugama, među skamenjenim potocima lave?

Severni deo Franklinovog brega sačinjavale su u podnožju dve široke plitke doline, bez zelenila, posejane nanesenim gromadama i izbrazdane dugačkim morenama, popločane lavom, sa ispreturanim krupnim mineralnim grbinama, posute sitnim škriljcima liskuna i raznih metala. Ovaj deo je zahtevao duga i teška istraživanja. Tu je bilo hiljadu pećina, verovatno neudobnih, ali skrivenih i teško pristupačnih. Naseljenici su čak pregledali i mračne tunele koji su poticali iz vulkanskog doba, još počađavelih od nekadašnjeg prolaska vatre, koji su zadirali duboko u breg. Prošli su mračnim hodnicima, noseći baklje od smole, pretresli su i najmanju jamu, proverili i najmanje rupe. Ali svuda je vladala tišina i mrak. Nije izgledalo da je ijedno ljudsko biće ikad zakoračilo ovim drevnim hodnicima, da je ljudska ruka ikad pomerila ijednu od ovih stena. Kako ih je vulkan izbacio iznad vode, u doba izronjavanja ostrva, tako su stene i ostale.

Međutim, iako je izgledalo da su ovi temelji brega sasvim pusti, iako je ovde mrak bio potpun, Siras Smit je morao da prizna da tu ne vlada savršena tišina.

Stigavši do dna jedne od tih mračnih pećina, koje su se protezale u dužini od nekoliko stotina stopa u unutrašnjost planine, iznenadila ga je potmula tutnjava koja se činila još jača zbog zvučnosti stena.

Gedeon Spilet je bio sa njim pa je i sam čuo to udaljeno mumlanje koje je ukazivalo na ponovno buđenje podzemne vatre. U nekoliko mahova su obojica osluškivala i složila se da se neko hemijsko previranje odigravalo u utrobi zemlje.

– Znači da vulkan nije potpuno ugašen? – rekao je novinar.

– Možda je od našeg istraživanja kratera – odgovorio je Siras Smit – došlo Do nekog previranja u donjim slojevima. Svaki vulkan, i kad se smatra da je ugašen, može naravno opet da proradi.

– Ali ako se priprema neka erupcija Franklinovog brega, – upitao je Gedeon Spilet – zar ne postoji opasnost za Linkolnovo ostrvo.

– Ne verujem u to – odgovorio je inženjer. – Krater, to jest ventil bezbednosti, postoji a višak gasova i lave će izaći kao i nekad kroz uobičajeni otvor.

– Ukoliko lava ne probije sebi neki nov prolaz ka plodnim delovima ostrva?

– Zašto ne bi, dragi Spilete, – odgovorio je Siras Smit – zašto ne bi išla putem koji joj je već prirodno određen?

– Eh, vulkani su ćudljivi! – primetio je novinar.

– Skrećem vam pažnju – nastavio je inženjer – da nagib celog Franklinovog brega pomaže razlivanje vulkanske smeše prema dolinama koje sad istražujemo. Trebalo bi da neki zemljotres pomeri težište brega, pa da se tok tog razlivanja promeni.

– Ali uvek se treba plašiti zemljotresa pod ovakvim uslovima – primetio je Gedeon Spilet.

– Uvek, – odgovorio je inženjer – naročito kad počnu podzemne sile da se bude i kad postoji opasnost da je utroba zemlje zapušena posle dugog mirovanja. Zato bi, dragi Spilete, erupcija bila za nas ozbiljna stvar i mnogo bi bolje bilo kad vulkanu ne bi padalo na pamet da se probudi! Ali, mi tu ništa ne možemo, zar ne? U svakom slučaju, ma šta se dogodilo, ne verujem da naše imanje na visoravni Velikog vidika može da bude ozbiljno ugroženo. Izmeću visoravni i planine, zemljište je znatno udubljeno i ako ikad lava krene prema jezeru, biće odbačena na dune i susedne dedove oko Ajkulinog zaliva.

– Mi nismo još videli na vrhu brega nikakav dim koji bi najavljivao skoro erupciju – rekao je Gedeon Spilet.

– Ne, – odgovorio je Siras Smit – nikakva para ne izlazi iz kratera čiji sam vrh baš juče posmatrao. Ali mogućno je da se u donjem delu grotla vremenom nagomilalo stenja, pepela, očvrsle lave, i da je onaj ventil o kome sam govorio zasad odveć zakrčen. Ali pri prvom ozbiljnijem naporu sve će prepreke pasti i možete biti sigurni, dragi Spilete, da se ni ostrvo koje je parni kazan, ni vulkan, koji predstavlja njegov dimnjak, neće rasprsnuti pod pritiskom gasova. Ipak, ponavljam, bolje bi bilo da i ne dođe do erupcije.

– A mi se svejedno ne varamo – nastavio je novinar. – Odozdo se lepo čuje potmula tutnjava u samoj utrobi vulkana.

– Zaista, – odgovorio je inženjer, koji je opet vrlo pažljivo osluškivao, – ne možemo se prevariti… Ovde se odigrava neko previranje čiji značaj ni konačni ishod ne možemo da predvidimo.

Pošto su izišli, Siras Smit i Gedeon Spilet su našli svoje drugove i obavestili ih o svemu tome.

– Eto ti! – uzviknuo je Penkrof – sad opet vulkan tera svoje. Ma neka samo pokuša! I njemu će se naći gosa!

– Ko to? – upitao je Nab.

– Naš duh, Nabe, naš duh koji će mu zapušiti krater, samo ako pokuša da ga otvori!

Kao što vidite, mornarovo poverenje u izuzetnog zaštitnika njegovog ostrva bilo je potpuno a tajanstvena sila koja je dosad iskrsavala u tolikim neobjašnjivim postupcima zaista se činila neograničena; ali, ta ista sila je umela i da umakne pažljivom traganju naseljenika jer, uprkos svim naporima, uprkos revnosti i više nego to, upornosti sa kojom su vršili svoje istraživanje, nisu mogli da otkriju neobično sklonište.

Od 19. do 25. februara, krug istraživanja bio je proširen na celu severnu oblast Linkolnovog ostrva, čije su i najtajnije kutke pretresali. Naseljenici su čak ispitivali svaku stenovitu pregradu, kao što policajci ispituju zidove sumnjivih kuća. Inženjer je uz to napravio i vrlo tačan plan brega i proširio je istraživanje do njegovih najnižih potpornih slojeva. Istraživali su čak i visine zarubljene kupe kojom se završavao prvi sprat stena, pa sve do gornjeg grebena onog ogromnog šešira u čijem se dnu otvarao krater.

Išli su još i dalje: pretražili su krater, još ugašen ali su u njegovim dubinama jasno čuli tutnjavu. Međutim, nikakav dim, nikakvo isparenje ni zagrevanje unutrašnjeg zida, koji bi ukazivali ia skoru erupciju. Ali, ni tu ni na bilo kom drugom delu Franklinovog brega, naseljenici nisu naišli na trag onoga koga su tražili.

Tada su upravili svoje istraživanje na celi oblast duna. Pažljivo su obišli visoke litice od lave u Ajkulinom zalivu, od podnožja do vrha, mada je bilo veoma teško da se siđe do same površine zaliva. Nikoga! Ništa!

Ukratko, te dve reči su izražavale sav uzaludan zamor, svu upornost koja nije donela nikakav uspeh, tako da su se Siras Smit i njegovi drugovi u svom razočaranju čak i ljutili.

Stoga je trebalo misliti na povratak, jer ovo istraživanje nije moglo večito da traje. Naseljenici su zaista s pravom mogli da misle da tajanstveno biće ne obitava na površini ostrva i tada su najluđe pretpostavke pobudile njihovu raspaljenu maštu. Penkrof i Nab pogotovo se nisu zadovoljavali samo objašnjenjem najčudnijeg, već su se upuštali u natprirodni svet kao jedinoj mogućnosti.

Naseljenici su se, 25. februara, vratili u Granitni dvorac gde su pomoću dvostrukog užeta, koje su strelom dobacili do pred vrata, uspostavili vezu između svog doma i zemlje.

Posle mesec dana, 25. marta, proslavili su treću godišnjicu svog dolaska na Linkolnovo ostrvo.

GLAVA XIV

PROŠLE SU TRI GODINE. – PITANJE NOVOG BRODA. – ŠTA JE REŠENO. – BLAGOSTANJE NASEOBINE. – BRODOGRADILIŠTE. – HLADNOĆA JUŽNE POLULOPTE. – PENKROF SE MIRI SA SUDBINOM. – FRANKLINOV BREG.

Tri godine je prošlo otkako su zarobljenici pobegli iz Ričmonda i koliko su samo puta tokom ove tri godine govorili o svom rodnom kraju, uvek prisutnom u njihovim mislima!

Nisu ni sumnjali da je građanski rat završen i izgledalo im je nemoguće da pravedna stvar Severa nije pobedila. Ali kakve su bile pojedinosti tog užasnog rata? Koliko je krvi proliveno? Koji su njihovi prijatelji pali u borbi? O svemu tome su često govorili, ne nazirući još dan kad će im biti dato da ponovo vide svoju zemlju. Vratiti se u nju, makar za nekoliko dana, obnoviti dodire s društvom u nastanjenom svetu, uspostaviti vezu između svoje domovine i svog ostrva a zatim provesti najduži i možda najbolji deo života u ovoj naseobini koju su oni osnovali i koja će tada pripadati radnoj grupi, zar je to bio neostvarljiv san?

Ali taj san je mogao samo na dva načina da se ostvari: ili će se neka lađa ukazati jednog dana u vodama Linkolnovog ostrva, ili će naseljenici sami sagraditi brod dovoljno jak da se održi na moru do najbližeg kopna.

 – Ukoliko – govorio je Penkrof – naš duh sam ne stvori nešto da nas vrati u zavičaj.

I, zbilja, da je neko došao i kazao Penkrofu i Nabu da ih brod od trista tona čeka u Ajkulinom zalivu ili u Balonovom pristaništu, oni se ne bi čak ni iznenadili. U svom maštanju bili su spremni na sve.

Ali manje lakoveran, Siras Smit ih je posavetovao da se spuste na zemlju i to radi građenja broda, što je stvarno bio neodložan posao pošto je što pre trebalo ostaviti na ostrvu Taboru jedan dokumenat koji će označiti novo Ertonovo boravište.

Pošto »Bonadventura« nije više postojala, bar šest meseci biće potrebno da se sagradi nova lađa. A zima je stizala i putovanje neće moći da se obavi pre idućeg proleća.

– Znači da imamo vremena da se pripremimo za lepo vreme – rekao je inženjer, razgovarajući o tim stvarima sa Penkrofom. – Mislim, prijatelju, pošto već treba da gradimo novu barku, da je bolje da je sagradimo veću. Dolazak škotske jahte na ostrvo Tabor je vrlo neizvesno. Moglo bi da se desi da je već bila pre nekoliko meseci i da je otišla pošto su uzaludno tražili neki Ertonov trag. Zar nije dakle bolje da sagradimo lađu koja će moći, ako zatreba, da nas odveze bilo do Polinezijskog ostrvlja bilo do Novog Zelanda?

– Šta mislite o tome?

– Mislim, gospodine Sirase, – odgovorio je mornar – mislim da ste isto tako u stanju da napravite i veliku kao i malu lađu. Ne fali nam ni drveta ni alata. Sve je samo pitanje vremena.

– A koliko bi meseci trebalo za gradnju broda oko dvesta pedeset do trista tona? – upitao je Siras Smit.

– Sedam do osam meseci, najmanje! – odgovorio je Penkrof. – Ali ne treba zaboraviti da nailazi zima i da je drvo teško obrađivati po velikoj hladnoći. Računajmo, dakle, sa nekoliko nedelja nerada, i ako naš brod bude gotov idućeg novembra, možemo da budemo srećni.

– Pa lepo, – odgovorio je Siras Smit – to je baš pogodno vreme da se preduzme neko značajnije putovanje, bilo na ostrvo Tabor, bilo na neko udaljenije kopno.

– Tačno, gospodine Sirase! – odgovorio je mornar. – Napravite planove, radnici su spremni i mislim da će ovom prilikom Erton moći mnogo da nam pomogne.

Upitani za mišljenje, naseljenici su odobrili inženjerovu nameru a to je stvarno bilo najbolje što je moglo da se uradi. Istina, gradnja jednog broda od dvesta do trista tona je predstavljala težak posao, ali naseljenici su imali samopouzdanja koje je već bilo opravdano tolikim uspesima.

Siras Smit se dakle bacio na crtanje planova lađe i određivanje njene veličine. Za to vreme njegovi su drugovi obarali i dovlačili drvo koje će služiti za strane, kostur i oplatu broda. Šume Divljeg zapada su imale najbolju hrastovinu i brestovinu. Koristili su stazu prokrčenu prilikom poslednjeg izleta da bi napravili prohodan put koji su nazvali put za Divlji zapad, a drveta su prevozili u Odžake gde su smestili brodogradilište. Ovaj put je bio prilično krivudav, a pomalo je i izbor drveta uticao na njegov pravac, ali je on olakšao pristup do znatnog dela Zmijskog poluostrva.

Bilo je važno da se to drvo brzo poseče i odelje, jer nije moglo da se koristi dok je sirovo, pa je trebalo ostaviti vremenu da ga očvrsne. Drvodelje su stoga žestoko radile celog meseca aprila, čije je lepo vreme poremetilo samo nekoliko prilično silovitih ravnodnevičkih oluja. Gospodar Džap im je vešto pomagao, peo se na vrh drveta da vežu užad kojim će ga oboriti ili je podmetao svoja snažna ramena kad je trebalo prenositi okresana debla.

Sve drvo složeno je pod prostranu daščanu strehu sagrađenu pored Odžaka i tu je čekalo da bude obrađeno.

Mesec april je bio dosta lep, kao što to često biva u mesecu oktobru na severnoj polulopti. Istovremeno su vredno obavljani poljoprivredni radovi, pa je uskoro nestao svaki trag pustošenja na visoravni Velikog vidika. Ponovo su sagradili vetrenjaču i nove zgrade su se uzdizale na mestu nekadašnjeg živinarnika. Pokazalo se da moraju da ih naprave veće no ranije jer se taj krilati živalj znatno razmnožio. Sad je u štalama bilo pet onagri, četiri su bile snažne i dobro obučene, mogle su i da se prežu i da se jašu, a peto je bilo ždrebe. Naseobina je obogatila svoju opremu i jednim plugom, pa su onagre služile za oranje kao pravi volovi iz Jorkšira ili Kentakija. Svaki naseljenik je učestvovao u poslu, te ruke nisu zaludničile. Zato su svi bili odličnog zdravlja i bili su dobro raspoloženi na poselima u Granitnom dvorcu, krojeći hiljade planova za budućnost.

Ne treba ni govoriti da je sad Erton potpuno učestvovao u zajedničkom životu i da više nije bilo ni pomena o tome da ode i da živi u koralu. Ipak, bio je uvek tužan, zatvoren i više se uključivao u rad no u zadovoljstvo svojih drugova. Ali bio je to temeljan radnik, snažan, okretan, pronicljiv i bistar. Svi su ga cenili i voleli i on je to morao znati.

Međutim, nisu ni koral zanemarili. Svakog dana jedan naseljenik bi otišao, kolima ili jašući onagru, da obiće i namiri stado muflona i koza a odande je donosio mleko za Nabovu ostavu. Te su šetnje bile i prilika za lov, pa su Harbert i Spilet češće od ostalih, praćeni Topom, jurili putem za koral.

Razume se da je telegrafska veza izmeću korala i Granitnog dvorca odavno uspostavljena i da je radila kad bi neki naseljenik ostao da prenoći u koralu. Uostalom, ostrvo je sad bilo bezbedno i nije se trebalo plašiti nikakvog napada, bar ne od ljudi.

Međutim, ono što se jednom desilo moglo se i ponoviti. Iskrcavanje gusara pa čak i odbeglih robijaša moglo je uvek da zapreti. Možda su drugovi i saučesnici Boga Harveja, još utamničeni u Norfolku, bili upućeni u tajnu njegovih planova, pa su mogli da dođu u iskušenje da i oni to isto urade. Zato su naseljenici stalno durbinom osmatrali ostrvske pristane, široki vidik zaliva Jedinstva i Vašingtonovog zaliva. Kad bi odlazili u koral, osmatrali bi isto tako pažljivo zapadnu stranu mora a kad bi se ispeli na ogranak mogli su da vide dobar deo zapadnog Vidika.

Ničeg sumnjivog nije bilo, ali je ipak trebalo uvek biti na oprezi.

Oko 15. maja, kobilica novog broda pružala se na brodogradilištu, a uskoro su i grede za kljun i krmu bile uglavljene na njenim krajevima, gde su se skoro okomito dizale. Od dobre hrastovine, kobilica je bila duga sto deset stopa, što je dozvoljavalo da glavni poprečni nosač palube ima dvadeset i pet stopa. Ali to je sve što su drvodelje mogle da urade pre nastupanja hladnoće i rđavog vremena. Iduće nedelje još su stavili prve parove rebara na krmi, a onda su morali prekinuti sa radom.

Penkrof i Erton, dva najvrednija graditelja novog broda, radili su dokle god su mogli. Nisu to bili ljudi kojima bi smetao vetar što im mrsi kosu, niti kiša što ih do kostiju probija, a udarac čekićem je isto tako dobar i po lošem kao i po lepom vremenu. Ali kad je oštar mraz smenio kišno doba, bilo je vrlo teško obrađivati drvo čija su vlakna dostizala tvrdoću gvožđa, pa su oko 10. juna, morali i oni konačno da napuste izgradnju broda.

Siras Smit i njegovi drugovi su morali da primete koliko su zimi hladnoće oštre na Linkolnovom ostrvu.

– Zna se – rekao je jednog dana Siras Smit svojim drugovima – da su ostrva i primorski krajevi manje hladni nego kopneni krajevi na istim geografskim širinama. Često sam slušao da su zime, na primer, u Lombardiji oštrije no u Škotskoj, a razlog tome je što more zimi vraća toplotu koju je primilo tokom leta. Prema tome su ostrva još u boljem položaju.

– A zašto onda, gospodine Sirase, – upitao je Harbert – Linkolnovo ostrvo kao da je izuzetak od tog opšteg pravila?

– To je teško objasniti – odgovorio je inženjer. – Ipak bih mogao da prihvatim da ta izuzetnost zavisi od položaja ostrva na južnoj polulopti koja je, kao što znaš, dete moje, hladnija od severne polulopte.

– Zaista, – rekao je Harbert – i na manjim geografskim širinama na jugu Tihog okeana nailazi se na ploveće sante pre nego na severu.

– To je istina, – odgovorio je Penkrof – i kad sam bio u lovu na kitove, viđao sam ledene bregove čak ispred rta Horn.

– Onda bi možda mogle da se objasne – rekao je Gedeon Spilet – oštre zime na Linkolnovom ostrvu prisustvom leda ili bankiza na srazmerno maloj daljini od njega.

– Vaše je mišljenje sasvim prihvatljivo, zaista, dragi Spilete, – odgovorio je Siras Smit – i očevidno toj blizini imamo da zahvalimo za ove oštre zime.

– Ama zašto je to, molim vas, gospodine Smite, – rekao je Penkrof mršteći čelo – zašto je naša polulopta takvo pastorče? To nije pravo!

– Prijatelju Penkrofe, – odgovorio je inženjer smejući se – pravedno ili ne, moramo da se pomirimo sa takvim stanjem. Tu se ništa ne može učiniti, Penkrofe, i ljudi ma kako bili učeni, nikad neće moći ništa da promene u atmosferskim prilikama.

– A međutim, – dodao je Penkrof koji se teško mirio sa sudbinom – ljudi su vrlo učeni! Kakva bi se debela knjiga, gospodine Sirase, napisala o svemu onome što ljudi znaju!

– A još bi bila deblja o onome što ne znaju! – odgovorio je Siras Smit.

Najzad, iz ovog ili onog razloga, u junu su ponovo nastupile hladnoće sa svojom uobičajenom oštrinom i naseljenici su najčešće bili zatvoreni u Granitnom dvorcu.

To zatočeništvo je svima teško padalo, a možda najteže Gedeonu Spiletu.

– Vidiš, – rekao je on jednog dana Nabu – dao bih ti testamentom, overenim kod beležnika, sva nasleđa koja treba da mi pripadnu jednog dana, kad bi ti bio tako dobar momak i otišao bilo kud da me pretplatiš na neke novine. Zaista, ono što najviše nedostaje mojoj sreći, to je što ne mogu svakog jutra da znam šta se juče desilo negde na drugom mestu a ne ovde!

Nab je počeo da se smeje.

– Bogami, – odgovorio je – mene jedino zanima svakodnevni posao!

I odista je bilo dovoljno posla i napolju i unutra. Naseobina je bila na vrhuncu blagostanja, što je bio plod trogodišnjeg rada. Imali su svakovrsnog alata, oružja i municije što im je donela propast gusarskog broda. Ali uvek je trebalo unutra raskrčivati skladište ili napolju pripremati useve. Unutra praviti sodu, pa sapun, a napolju prati. Loviti napolju, unutra pripremati hranu za dnevnu ili zimsku potrošnju.

Tako su protekli zimski meseci: juni, juli i avgust. Bili su vrlo hladni i srednja temperatura je bila oko osam Farenhajtovih stepeni{31} što znači da je bila niža od prošlogodišnje. Stoga je dobra vatra stalno gorela na ognjištima Granitnog dvorca a njihov dim je ostavljao dugačke crne brazde po granitnom bedemu! Nisu štedeli ogrev koji je prirodno rastao na nekoliko koračaji. Pored toga otpaci od drveta za izgradnju broda omogućili su im da uštede ugalj koji se teže prenosio.

I ljudi i životinje su se dobro osećali. Ipak, treba priznati da je majstor Džap bio malo zimogrožljiv. To mu je bila jedina mana, i morali su da mu naprave toplu domaću haljinu, debelo postavljenu pamukom. Ali kakav je to sluga bio, vešt, vredan, neumoran, bez radoznalosti i mučaljiv!

– Ih, kad neko ima četiri ruke, – govorio bi Penkrof – treba bar pristojno da obavlja svoj posao!

I, odista, bistri četvororukac ga je dobro obavljao.

Za tih sedam meseci od poslednjih traganja oko planine i tokom septembra, sa kojim su ponovo nastupili lepi dani, nije uopšte bilo reči o duhu ostrva. Njegovo delovanje se nije obznanilo ni u jednoj prilici. Istina, bilo bi i nepotrebno, jer nije došlo ni do kakvog događaja koji bi naseljenike doveo u nezgodan položaj.

Siras Smit je čak primetio, ako je slučajno i postojala neka veza između nepoznatog i domaćina Granitnog dvorca kroz živi granitni zid i ako ih je Topov nagon tako reći na to upozorio, da se za ovo vreme ta veza nije uspostavljala. Režanje psa je sasvim prestalo, kao i orangutanova uznemirenost. Dva prijatelja, jer oni su to bili, nisu više obilazili oko otvora unutrašnjeg bunara, nisu lajali niti su skičali na onaj čudan način koji je u samom početku izazvao inženjerovu pažnju. Ali, da li je on mogao tvrditi da je svršeno sa tom zagonetkom i da nikad neće doći do njenog rešenja? Da li je mogao da tvrdi da neće opet sticaj okolnosti izvesti na pozornicu onu tajanstvenu ličnost? Ko zna šta je spremala budućnost?

Najzad se zima završila, ali se jedan događaj, čije su posledice mogle da budu ozbiljne, u stvari, odigrao prvih dana koji su nagoveštavali povratak proleća.

Siras Smit je, 7. septembra, osmatrajući vrh Frznklinovog brega, video kako se iznad kratera vije dim čiji su prvi gasovi izbijali u nebo.

GLAVA XV

BUÐENJE VULKANA. – PROLEĆE. – NASTAVAK RADOVA. – VEČE 15. OKTOBRA. – JEDAN TELEGRAM. – POZIV. – ODGOVOR. – ODLAZAK U KORAL. – BELEŠKA. – NASTAVAK ŽICE. – BAZALTNA OBALA. – PLIMA I OSEKA. – PEĆINA. – BLEŠTEĆA SVETLOST.

Naseljenici, koje je inženjer obavestio, prekinuli su rad i nemo su posmatrali vrh Franklinovog brega.

Vulkan se dakle bio probudio i gasovi su probili sloj minerala nagomilanih u dnu kratera. Ali da li će podzemna vatra da izazove neku snažnu erupciju. To je bila mogućnost koju nisu mogli da spreče.

Međutim, čak i ako se usvoji pretpostavka da će doći do erupcije, bilo je verovatno da Linkolnovo ostrvo neće u celini biti oštećeno. Razlivanje vulkanske lave nije uvek razorno. Ostrvo je već podnelo takvo iskušenje, o tome su svedočili skamenjeni potoci lave koji su izbrazdali severne padine planine. Pored toga oblik kratera i probijeno grotlo na njegovoj gornjoj ivici morali su izbacivati vulkansku smešu na suprotnu stranu od plodnih delova ostrva.

Ipak, prošlost nije morala da obezbeđuje budućnost. Što je Siras Smit već ranije objasnio svojim drugovima i sad im je, ne preterujući nimalo, ponovo izložio dobre i loše strane njihovog položaja.

Naposletku, oni tu ništa nisu mogli. Ukoliko ne dođe do zemljotresa koji bi poremetio tle, Granitni dvorac nije izgledao ugrožen. Ali za koral se trebalo bojati ako bi se otvorio neki novi krater na južnim padinama Franklinovog ostrva.

Od tog dana gasovi su stalno pravili perjanicu na vrhu brega a moglo se čak zapaziti da su sve viši i sve gušći, ali se nikakav plamen nije mešao s njihovim gustim kolutovima. Sve se još odigravalo u donjim delovima glavnog kratera.

Ipak su s lepim danima nastavili radove. Žurili su sa gradnjom broda što su više mogli a Siras Smit je uspeo da napravi hidrauličnu strugaru pomoću vodopada na žalu, pa je ova brže obavljala tesanje stabala u daske i grede. Pokretanje tog uređaja je bilo isto onako jednostavno kao u seoskih pilana u Norveškoj. Prvo se vodoravno gurne deblo, zatim se uspravno spusti testera i to je bilo sve što je trebalo postići, pa je inženjer uspeo u tome pomoću jednog točka, dva valjka i čekrka, raspoređenih kako treba.

Pred kraj septembra kostur broda, koji je trebalo da bude jedrilica sa dve katarke, dizao se na brodogradilištu. Rebra su bila skoro sasvim gotova, pa pošto su bila prihvaćena privremenim lukom, već se moglo suditi o obliku barke. Ta lađica sa tananim kljunom, znatno proširenih oblika oko krme, biće očevidno podobna za duža putovanja, ako zatreba, ali postavljanje spoljne i unutrašnje oplate, kao i palube zahtevalo je još dosta vremena. Srećom, uspeli su da spasu gvožđurija sa brika, posle njegovog podmorskog razaranja. Sa raspuklih dasaka i spojnica Penkrof i Erton su iščupali čivije i veliku količinu bakarnih klinaca. To je bila ušteda posla za kovače, ali stolari su imali mnogo da rade.

Morali su da prekinu za nedelju dana radove na brodu zbog žetve, kosidbe, branja i dovlačenja raznih plodova koji su obilato rodili na Velikom vidiku. Pošto su taj posao završili, sve vreme su posvetili dovršavanju lađice.

Iako umorni, naseljenici su ponekad uveče govorili o budućnosti i rado su predviđali promene koje bi im donelo putovanje jedrilicom do nekog najbližeg kopna. Ali u svim tim namerama preovladavala je uvek pomisao da se kasnije vrate na Linkolnovo ostrvo. Nikad neće napustiti ovu naseobinu, napravljenu sa toliko muka i uspeha, kojoj bi veza sa Amerikom donela nov procvat.

Naročito su se Penkrof i Nab nadali da će tu završiti svoje dane.

– Harberte, – govorio je mornar – zar ne da nikad nećete napustiti Linkolnovo ostrvo?

– Nikada, Penkrofe, a pogotovo ako ti rešiš da tu ostaneš!

– To je već rešeno, dečače, – odgovorio je Penkrof – ja ću vas čekati. Dovešćete svoju ženu i decu, a ja ću od vaših malih napraviti silne dečake.

– Dakle, dogovorili smo se – odgovorio bi Harbert, smejući se i crveneći.

– A vi, gospodine Sirase, – nastavljao bi Penkrof oduševljeno – vi ćete biti stalni guverner ostrva! I-ha! Koliko bi glava ono moglo da ishrani? Bar deset hiljada!

Tako su razgovarali puštajući na volju Penkrofovoj mašti, pa bi reč po reč, novinar najzad osnovao i list Nju-Linkoln Herald. Takvo je srce u čoveka: stalna potreba da stvara trajna dela, koja će ga nadživeti, i to ga izdvaja od ostalih živih bića.

A ko zna da li nisu i Džap i Top imali svoje snove o budućnosti?

Erton je ćuteći mislio da bi želeo da opet vidi lorda Glenarvana i da svi vide kako je ponovo postao čovek.

Jedne večeri, 15. oktobra, razgovor o svim tim snovima produžio se više no obično. Bilo je već devet časova uveče. Već su duga zevanja, loše skrivana, upozoravala na čas odmora, i Penkrof se baš uputio svom krevetu, kad je električno zvonce u dvorani iznenada zazvonilo.

Svi su bili tu, Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert, Erton, Penkrof i Nab. Nije dakle niko od naseljenika bio u koralu.

Siras Smit je ustao. Njegovi su se drugovi zgledali, misleći da nisu dobro čuli.

– Šta ovo znači? – uzviknuo je Nab. – Da to đavo ne zvoni?

Niko nije odgovorio.

– Vreme je olujno – primetio je Harbert. – Da nije možda uticaj elektriciteta…?

Harbert nije završio rečenicu. Inženjer, u koga su svi pogledi bili uprti, odrečno je odmahnuo glavom.

– Da sačekamo – rekao je tada Gedeon Spilet. – Ako je to neki znak, onda će onaj ko ga je dao, ma ko on bio, da ga ponovi.

– Ali ko bi to bio? – uzviknuo je Nab.

– Pa, – odgovorio je Penkrof – onaj, što je…

Mornara je prekinuo u reči novi drhtaj maljice u zvoncetu.

Siras Smit je prišao spravi i, pustivši struju kroz žicu, uputio je ovo pitanje u koral:

»Šta hoćete?«

Nekoliko trenutaka docnije, igla je krećući se po azbučnoj ploči dala ovaj odgovor stanovnicima Granitnog dvorca.

»Dođite što pre u koral!«

– Najzad – uzviknuo je Siras Smit.

Da, najzad! Sa tajne će pasti veo! Pred tom ogromnom radoznalošću koja ih je gonila u koral, sav umor naseljenika je nestao, svaka potreba za odmorom je prestala. Bez reči, za nekoliko trenutaka napustili su Granitni dvorac i našli su se na žalu. Samo su Džap i Top ostali. Mogli su i bez njih.

Noć je bila mračna. Mlad mesec je nestao kad i sunce. Kao što je već rekao Harbert, teški olujni oblaci stvarali su niski i teški svod koji je prikrio sjaj zvezda. Poneka munja od vrućine, odraz daleke oluje osvetlila bi vidik.

Možda će za koji čas docnije grom da zagrmi iznad samog ostrva. Noć je pretila nevremenom.

Ali pomrčina, ma koliko bila gusta, nije mogla da zaustavi ljude navikle na put za koral. Krenuli su uz levu obalu Zahvalnosti, stigli do visoravni, prešli most na Glicerinskom potoku i uputili su se kroz šumu.

Išli su užurbano, obuzeti velikom uznemirenošću. Za njih nije bilo sumnje da će najzad saznati rešenje te zagonetke koje su toliko tražili, ime tog tajanstvenog bića, koje je tako duboko ušlo u njihov život, tako plemenitog uticaja, tako moćnog u svom delovanju. Zar nije zaista taj nepoznati morao biti umešan u njihov život i zar nije morao znati sve pojedinosti i čuti sve što se govorilo u Granitnom dvorcu kad je mogao uvek da dela u datom času?

Svi su hitali, utonuli u svoje misli. Pod tim svodom od drveća mrak je bio takav da se čak ni ivica puta nije videla. Ni glasa uostalom u šumi. Četvoronošci i ptice, pritisnuti težinom u vazduhu, bili su nepomični i nemi. Nikakav dašak nije pokretao lišće. Samo su odjekivali koraci naseljenika u mraku, po zakorelom tlu.

Prvih četvrt sata hoda tišinu je jedino prekinula Penkrofova primedba:

– Trebalo je da ponesemo fenjer.

I inženjerov odgovor:

– Naći ćemo ga u koralu.

Naseljenici su napustili Granitni dvorac u devet časova i dvanaest minuta, U devet časova i četrdeset sedam prešli su tri od pet milja, kolika je bila razdaljina od ušća Zahvalnosti do korala.

U tom trenutku, velike beličaste mrlje su sevale iznad ostrva i crnim ivičile oblike lišća. Ti jaki blesci su zasenjivali i zaslepljivali. Oluja će se očigledno svakog trenutka razbesneti. Munje su bivale sve češće i bleštavije. Daleka grmljavina se valjala dubinom neba. Vazduh je bio zagušljiv.

Naseljenici su išli kao da ih neka nezadrživa sila gura napred.

U deset i četvrt, blesak munje je obasjao ogradu od kolja i tek što su prošli kroz kapiju kad je odjeknula strahovito silna grmljavina.

U tren oka pretrčali su koral i Siras Smit je bio pred kućom.

Možda je nepoznati bio u kući, pošto je iz same kuće morao uputiti telegram. Međutim, nikakva svetlost se nije videla kroz prozor.

Inženjer je zakucao na vrata.

Bez odgovora.

Siras Smit je otvorio vrata i naseljenici su ušli u sobu koja je bila u dubokoj pomrčini.

Nab je kresnuo upaljačem i časak kasnije upalili su fenjer i njim obasjali sve uglove sobe…

Nije bilo nikog. Stvari su bile u onakvom stanju kako su ih ostavili.

– Jesmo li bili žrtve neke obmane? – promrmljao je Siras Smit.

Ne. To nije bilo moguće. Telegram je lepo glasio:

– Dođite u koral što pre!

Prišli su stolu koji je bio isključivo namenjen telegrafu. Sve je bilo na svom mestu, baterija i njena kutija, kao i prijemnik i otpremnik.

– Ko je poslednji bio ovde? – upitao je inženjer.

– Ja, gospodine Smite! – odgovorio je Erton.

– A to je bilo?

– Pre četiri dana.

– A, beleška! – uzviknuo je Harbert i pokazao na neku hartiju spuštenu na sto.

Na toj su hartiji bile na engleskom ispisane ove reči:

»Pođite za novom žicom!«

– Napred! – viknuo je Siras Smit shvativši odmah da telegram nije poslat iz korala, već iz tajanstvenog skloništa koje je produžena žica, pripojena za staru, neposredno povezivala sa Granitnim dvorcem.

Nab je uzeo upaljen fenjer i svi su napustili koral.

Nepogoda se sad svom žestinom razbesnela. Razmak izmeću munja i gromova bivao je znatno manji. Oluja će se uskoro sručiti i na Franklinov breg i na celo ostrvo. Pri blesku povremenih munja mogao se videti vrh vulkana sa perjanicom od gasova.

U celom prostoru izmeću kuće i ograde od kolja nije bilo nikakve telegrafske veze. Ali kad su prošli kapiju inženjer je video, pri svetlosti jedne munje, da jedna nova žica pada od čašice do zemlje i otrčao je pravo do tog prvog stuba.

– Evo je! – uzviknuo je.

Žica se vukla po zemlji, ali je celom dužinom bila obavijena izolacionom masom kao podmorski kabl, što je obezbeđivalo slobodan prenos električne struje. Po njenom pravcu se činilo da prolazi kroz šumu i preko južnih ogranaka planine, pa je prema tome išla ka zapadu.

– Sledimo je! – rekao je Siras Smit.

I nešto pri svetlosti fenjera, a nešto pri sevanju munja, naseljenici su požurili putem koji im je žica označavala.

Grmljavina nije prestajala a tako je bila jaka da se nijedna reč ne bi mogla čuti. Uostalom, nije ni trebalo govoriti već ići napred.

Siras Smit i ostali su se prvo popeli uz ogranak izmeću doline korala i doline Bukove rečice koju su pregazili na najužem delu. Žica ih je pouzdano vodila čas zategnuta preko niskih grana drveća, čas opružena po zemlji.

Inženjer je pretpostavljao da će se žica možda zaustaviti u dnu doline i da će tu biti sklonište nepoznatog.

Nije bilo tako. Morali su da se ponovo penju uz jugozapadni ogranak pa da siću na onu krševitu zaravan kojom se završavao taj bedem od čudno nagomilanih bazaltnih stena. S vremena na vreme, neki naseljenik bi se sagnuo da rukom opipa žicu i ispravljao pravac ako treba. Ali nije više bilo sumnje da žica vodi pravo u more. Tamo se sigurno u nekoj dubini vulkanskih stena, nalazilo boravište koje su dosad tako uzaludno tražili.

Nebo se žarilo. Munja za munjom je sevala. Nekoliko ih je udarilo u vrh vulkana, pa su se obrušavale u krater, usred gustog dima. Na trenutke se moglo poverovati da breg bljuje plamen.

Nekoliko minuta pre jedanaest, naseljenici su stigli na visoku ivicu iznad okeana na zapadu. Vetar se podigao. Visoki talasi plime urlali su petsto stopa niže.

Siras Smit je izračunao da su prešli milju i po od korala.

Na tom mestu žica se provlačila kroz stenje spuštajući se niz dosta strmu padinu neke uske i ćudljivo izvijugane jaruge.

Naseljenici su zašli u nju, po cenu da izazovu odronjavanje neuravnoteženih stena i da se survaju u more. Silaženje je bilo izvanredno opasno, ali oni nisu vodili računa o opasnosti, nisu više vladali sobom a neka neodoljiva sila ih je vukla ka tom tajanstvenom mestu, kao što magnet privlači gvožđe.

Tako su skoro nesvesno sišli niz tu jarugu koja bi čak i pri punoj svetlosti bila tako reći neprohodna. Kamenje se kotrljalo i odbleskivalo, kao zapaljeni meteori, kad bi prolazilo preko osvetljenih mesta. Siras Smit je bio na čelu. Erton je bio na začelju. Išli su korak po korak, okliznuli bi se po uglačanoj steni, zatim bi se dizali i nastavljali put.

Najzad je žica naglo zaokrenula, dodirnula pribrežno stenje, pravi lom od grebenja o koje su se morale razbijati visoke plime. Naseljenici su dospeli do donje granice bazaltne litice.

Tu se pružao uski opkop koji je išao vodoravno i uporedo sa morem. Žica je išla duž njega i naseljenici su se tuda zaputili. Nisu prešli ni sto koraka, kad je opkop, neosetnim nagibom dotakao samu površinu talasa.

Inženjer je zgrabio žicu i video da ona uranja u more.

Njegovi drugovi su zastali pored njega, zaprepašćeni.

Oteo im se uzvik razočaranja, skoro krik očajanja! Zar treba da se bace pod vodu i da tamo traže neku podmorsku pećinu? Pošto su bili u stanju krajnje duhovne i telesne razdraženosti, oni ne bi oklevali ni to da učine.

Jedna inženjerova opaska ih je zaustavila.

Siras Smit je odveo svoje drugove ispred jednog ispupčenja u steni i onde rekao:

– Da sačekamo! More je visoko. Kad nastane oseka put će biti otvoren.

– Ali po čemu mislite… ? – upitao je Penkrof.

– Ne bi nas pozvao da ne postoji način da se dospe do njega.

Siras Smit je govorio tako ubedljivim glasom da niko nije ništa primetio. Uostalom, njegova je opaska bila razumna. Morali su prihvatiti da neki otvor, prohodan kad je oseka a koji je sad plima prekrila, postoji u podnožju litice.

Trebalo je sačekati nekoliko časova. Naseljenici su ostali zato tu, ćutke zbijeni ispod jednog dubokog zasvođa izdubljenog u steni. Tad je i kiša počela i uskoro su se oblaci, parani gromovima, izlili kao bujice. Odjeci su ponavljali prasak groma i davali mu veličanstvenu zvučnost.

Posle ponoći, Siras Smit je noseći fenjer sišao do žala da bi pregledao položaj stena. Tu je već dva časa prošlo od kako je počela oseka.

Inženjer se nije prevario. Svod jedne prostrane pećine počeo je da se ocrtava iznad vode. Tamo je žica zavijala pod pravim uglom i ulazila u to razjapljeno ždrelo.

Siras Smit se vratio svojim drugovima i rekao im jednostavno:

– Za jedan čas, otvor će biti prohodan.

– Znači da postoji? – upitao je Penkrof.

– Zar ste u to sumnjali? – odgovorio je Siras Smit.

– Ali ta će pećina biti do izvesne visine ispunjena vodom – primetio je Harbert.

 – Ili se ova pećina isušuje potpuno, – odgovorio je Siras Smit – u tom slučaju ćemo je preći pešice, ili se ne isušuje i neko prevozno sredstvo će nam biti stavljeno na raspolaganje.

Protekao je još jedan čas. Svi su se po kiši spustili do površine mora. Za tri časa oseka se povukla za petnaest stopa. Vrh luka koji je pravio svod bio je bar za osam stopa iznad mora. Bio je to luk kao nekog mosta ispod koga se penila voda.

Kad se nagnuo, inženjer je ugledao nekakav crn predmet koji je plutao na površini mora. On ga je privukao k sebi.

Bio je to čamac, privezan užetom za neko ispupčenje na unutrašnjem zidu. Čamac je bio od sastavljenog lima. Pod klupama su bila dva vesla na dnu čamca.

– Ukrcajmo se! – rekao je Siras Smit.

Trenutak kasnije, naseljenici su bili u čamcu. Nab i Erton su bili za veslima, Penkrof na krmi. Siras Smit je napred, sa fenjerom na kljunu, osvetljavao put.

Vrlo nizak svod, ispod koga je prošao čamac, naglo se uzdizao, ali je mrak bio suviše gust a svetlost fenjera veoma nedovoljna da bi mogli da ocene prostranost ove pećine, njenu širinu, visinu i dubinu. Usred tog bazaltnog podruma vladala je upečatljiva tišina. Nikakav zvuk nije prodirao spolja, a odjeci grmljavine nisu mogli da probiju ove debele zidove.

Da li se ova pećina, koju su sad naseljenici istraživali, pružala do središta ostrva? Već četvrt časa čamac je išao skrećući onako kako bi inženjer odsečno naređivao Penkrofu, kad je odjednom viknuo:

– Više udesno!

Čun je promenio pravac i pošao uz desni zid. Inženjer je opravdano hteo da vidi da li žica još vodi duž tog zida.

Žica je bila tu, zakačena o izbočine u steni.

– Napred! – rekao je Siras Smit.

I dva vesla su zaronila u crnu vodu i pokrenula čun.

Čamac je išao još oko četvrt sata, pa je od otvora pećine morao preći pola milje, kad se opet začuo glas Sirasa Smita.

– Zaustavite! – rekao je.

Čamac se zaustavio i naseljenici su ugledali nekakvu jaku svetlost koja je obasjavala ogromno podzemlje, tako duboko izdubljeno u utrobi ostrva. Sad su mogli da razgledaju ovu pećinu čije se postojanje ni po čemu nije dalo naslutiti.

Na visini od sto stopa zaobljavao se svod, poduprt bazaltnim stubovima koji kao da su svi izliveni u istom kalupu. Svod se nepravilnim završecima i ćudljivim prepletima naslanjao na te stubove koje je priroda podigla na hiljade, u prvo doba stvaranja zemljine kugle. Bazaltne oblice, jedne na drugu naslagane, merile su oko četrdeset do pedeset stopa visine a mirna voda, uprkos buri napolju, kupala im je podnožje. Sjaj žiže svetlosti, koju je otkrio inženjer, obuhvatao je svaku zrakastu ivicu i obasipajući je svetlosnim iskrama tako reći prodirao kroz zidove kao da su prozirni i pretvarao u bezbrojno blistavo alem-kamenje sva ispupčenja u ovoj podzemnoj građevini.

Usled odbijanja svetlosnih zrakova, voda je na svojoj površini odražavala sav taj sjaj tako da je izgledalo kao da čamac lebdi između dva blistava pojasa.

Nije bilo sumnje u prirodu svetlosti koju je izlivao svetlosni izvor, čiji su se jasni pravolinijski zraci odbijali od svih uglova, od svih prevoja podzemne pećine. Ova je svetlost dolazila iz nekog električnog izvora i bela boja odavala je njeno poreklo. Ona je bila sunce te pećine i ispunjavala ju je celu.

Na znak Sirasa Smita, vesla su se spustila izazivajući čitavu kišu tamnocrvenog dragog kamenja, i čamac se uputi svetlosnoj žiži od koje je uskoro bio samo za pola dužine palamara udaljen.

Na tom je mestu širina vodenog prostranstva bila oko tri stotine pedeset stopa i iza zasenjujućeg središta mogao se videti ogromni bazaltni zid koji je zatvarao svaki izlaz na toj strani. Pećina se sad znatno proširila, pa je tu more obrazovalo kao neko malo jezero. Ali su svod, bočni zidovi, zadnji zid, sve te prizme, sve ti valjci i kupe plivali u električnoj svetlosti, tako kao da je to njihov sopstveni sjaj i skoro se moglo reći da je samo to kamenje, izbrušeno kao najskupoceniji dijamanti, izlivalo svetlost!

U sredini jezera jedan duguljasti i dugačak predmet je plutao na površini vode, nepomičan i tih. Iz njegovih bokova je izbijao sjaj, kao iz dva ždrela peći dovedenih do belog usijanja. Ta sprava, slična telu nekog ogromnog kita, bila je duga oko dvesta pedeset stopa i izdizala se oko deset do dvanaest stopa iznad morske površine.

Čamac joj je lagano prišao. Na pramcu se Siras Smit uspravio. Obuzet velikim uzbuđenjem on je posmatrao. Odjednom će, zgrabivši novinara za ruku, viknuti:

– Pa to je on! To samo on može da bude! On!

Zatim se sručio na klupu mrmljajući jedno ime koje je samo Gedeon Spilet čuo.

Novinar je jamačno poznavao to ime, jer ono je na njega učinilo čudesan utisak i on je potmulim glasom odgovorio:

– On, odmetnik!

– On! – potvrdio je Siras Smit.

Po inženjerovom nalogu čamac se približio toj čudnoj plovećoj spravi. Čamac je pristao uz levi bok odakle je izbijao snop svetlosti kroz debelo okno.

Siras Smit i njegovi drugovi su se popeli na platformu. Tu je stajao otvoren kapak. Svi su jurnuli kroz otvor.

U podnožju lestvica pružao se uzdužni hodnik, osvetljen električnom svetlošću. Na dnu tog hodnika bila su vrata koja je Siras Smit odgurnuo.

Bogato ukrašena dvorana, kroz koju su naseljenici brzo prošli, graničila se sa knjižnicom u kojoj je blistava tavanica lila bujicu svetlosti.

U dnu knjižnice široka zatvorena vrata, koja je inženjer isto tako otvorio.

Prostran salon, nalik na muzej u kome su nagomilana bila pored svih blaga mineralnog sveta i umetnička dela i industrijska čuda, ukazao se pred očima naseljenika, koji su poverovali da su preneti u carstvo snova.

Ugledali su gde na raskošnom divanu leži čovek koji kao da nije primećivao njihovo prisustvo.

Onda je Siras Smit podigao glas i na veliko iznenađenje svojih drugova izgovorio ove reči:

– Kapetane Nemo, zvali ste nas? Evo nas.

GLAVA XVI

KAPETAN NEMO. – NJEGOVE PRVE REČI. – PRIČA JEDNOG BORCA ZA SAMOSTALNOST. – MRŽNJA PREMA OSVAJAČA – NJEGOVI DRUGOVI. – PODMORSKI ŽIVOT. – SAM. – POSLEDNJE „NAUTILUSOVO” PRIBEŽIŠTE NA LINKOLNOVOM OSTRVU. – TAJANSTVENI DUH.

Na te reči pridigao se čovek koji je ležao i svetlost mu je obasjala lice: divna glava, visoko čelo, ponosan pogled, bela brada, gusta kosa zabačena unazad.

Taj čovek se rukom oslonio na naslon divana na kome je maločas ležao. Pogled mu je bio miran. Videlo se da ga je lagana bolest malo-pomalo podrivala, ali glas mu je još bio jak kad je rekao na engleskom i tonom koji je odavao krajnje iznenađenje:

– Ja nemam imena, gospodine.

– Ja vas poznajem! – odgovorio je Siras Smit.

Kapetan Nemo je upravio vatren pogled na inženjera, kao da je hteo da ga zgromi.

Zatim je, padajući na jastuke divana, prošaputao:

– Najzad, svejedno, i onako umirem.

Siras Smit je prišao kapetanu Nemu a Gedeon Spilet mu je uzeo ruku i osetio da je vrela. Erton, Penkrof, Harbert i Nab su s poštovanjem stajali na odstojanju u jednom uglu tog divnog salona koji se kupao u električnoj svetlosti.

Međutim, kapetan Nemo je smesta izvukao svoju ruku i znakom je zamolio inženjera i novinara da sednu.

Svi su ga gledali sa istinskim uzbuđenjem. To je dakle bio onaj koga su oni nazivali »duh ostrva« ono moćno biće čija je pomoć u toliko puta bila tako umesna, onaj dobročinitelj kome su dugovali toliko zahvalnosti. Pred očima im je bio samo jedan čovek, dok su se Penkrof i Nab nadali skoro božanstvu, i taj je čovek bio spreman da umre. Ali otkud je Siras Smit poznavao kapetana Nema? Zašto se ovaj tako žustro pridigao čuvši ime za koje je mislio da ga niko ne zna?

Kapetan se ponovo namestio na divanu i oslonjen na ruku gledao je u inženjera pored sebe.

– Vi znate ime koje sam nosio, gospodine? – upitao je on.

– Znam, – odgovorio je Siras Smit – kao što znam i ime ove divne podmorske naprave.

– »Nautilus«? – rekao je kapetan s blagim osmehom. – »Nautilus«.

– Ali znate li… znate li ko sam ja?

– Znam.

– A ipak je prošlo već trideset godina otkako sam prekinuo svaku vezu sa nastanjenim svetom. Trideset godina već živim u dubinama morskim, u jedinoj sredini gde sam našao samostalnost. Ko je dakle mogao da oda moju tajnu?

– Čovek koji nikad prema vama nije imao obaveza, kapetane Nemo, i koga prema tome ne možete da optužite za izdajstvo.

– Onaj Francuz koga je slučaj doveo na moj brod pre šesnaest godina?

– On lično..

– Znači da taj čovek i njegova dva druga nisu nastradali u Malstrumskom vrtlogu u koji je »Nautilus« zapao?

– Nisu nastradali, i izašla je, pod naslovom »Dvadeset hiljada milja pod morem«, jedna knjiga koja sadrži vašu povest.

– Samo povest od nekoliko meseci, gospodine! – odgovorio je brzo kapetan.

– To je istina, – nastavio je Siras Smit – ali nekoliko meseci tog čudnog života bili su dovoljni da vas upoznamo…

– Kao velikog krivca, nesumnjivo? – odgovorio je kapetan Nemo, a gorki osmeh mu je zatitrao na usnama. – Da, možda od čovečanstva proglašen za pobunjenika!

Inženjer nije odgovorio.

– Dakle, gospodine?

– Nisam uopšte pozvan da sudim o kapetanu Nemu, – odgovorio je Siras Smit, – bar ne o njegovom ranijem životu. Ne znam kao što to niko ne zna, kakve su bile pobude za taj čudan život i ne mogu da sudim o posledicama ne poznavajući uzroke, ali ja znam da je jedna dobrotvorna ruka stalno bila nad nama, od našeg dolaska na Linkolnovo ostrvo, i da svi treba da zahvalimo za život jednom stvorenju dobrom, plemenitom, moćnom, a to moćno, plemenito i dobro stvorenje to ste vi, kapetane Nemo!

– To sam ja! – odgovorio je prosto kapetan.

Inženjer i novinar su ustali. Njihovi su se drugovi približili i zahvalnost im je preplavila srca, sad će je izraziti pokretima, rečima…

Ali ih je kapetan Nemo jednim pokretom zaustavio i glasom uzbuđenijim no što je to želeo, rekao je:

– Kad budete sve čuli!

I kapetan im je u nekoliko jasnih i žurnih rečenica izneo ceo svoj život.

Priča mu je bila kratka, pa ipak je morao da prikupi svu preostalu snagu da bi je dovršio. Bilo je očigledno da se bori protiv krajnje slabosti. Siras Smit ga je nekoliko puta zamolio da se odmori, ali on je odmahivao glavom kao čovek koji neće dočekati sutrašnji dan, pa kad mu je novinar ponudio da ga neguje, odgovorio je:

– Nepotrebno je, moji su časovi odbrojani.

Kapetan Nemo je bio princ Dakar iz Indije, sin radže čija je zemlja Bundelkund tada bila nezavisna, i nećak indijskog junaka Tipo-Saiba. Kad mu je bilo deset godina, otac ga je poslao u Evropu da bi stekao potpuno obrazovanje i sa potajnom namerom da jednog dana može ravnopravno da se bori protiv onih koje je smatrao kao ugnjetače svoje zemlje.

Izvanredno obdaren, plemenita srca i duha, princ Dakar se od desete do tridesete godine temeljno i obimno obrazovao u svim oblastima nauke, književnosti i umetnosti.

Princ Dakar je putovao po celoj Evropi. Poreklo i bogatstvo su mu otvarali sva vrata, ali društvena uživanja ga nikad nisu privukla. Lep i mlad, ostao je ozbiljan, sumoran, izgarao je od žeđi da nauči jer mu je srce podrivala neutoljiva želja za osvetom.

Princ Dakar je mrzeo. Mrzeo je jedinu zemlju u koju nikad nogom nije hteo da kroči, jedini narod čije je ljubazne ponude uporno odbijao: mrzeo je Englesku i to utoliko više što joj se zbog mnogo stvari divio.

Zato što je ovaj Indijac u sebi sabrao svu divlju mržnju pobeđenog prema pobedniku. Osvajač nije mogao da umekša osvojenog. Sin jednog od onih vladara kome je Ujedinjeno Kraljevstvo Engleske moglo samo prividno da nametne pokornost, taj princ iz porodice Tipo-Saiba, vaspitan u duhu traženja povraćaja stanja i osvete, osećajući u sebi neodoljivu ljubav prema svojoj pesničkoj zemlji u engleskim lancima, nikad nije hteo da kroči u tu za njega prokletu zemlju, koja je Indiju naterala u ropstvo.

Princ Dakar je postao umetnik na koga su umetničke lepote plemenito delovale, naučnik kome ništa u vrhunskim naukama nije bilo strano, državnik koji je vaspitan na evropskim dvorovima. U očima onih koji su ga površno poznavali možda je ličio na jednog od onih svetskih ljudi, radoznalih da saznaju, ali oholih da delaju, na jednog od onih imućnih putnika, gordih i platonskih duhova, koji neprekidno putuju po svetu i nisu ni iz jedne zemlje.

Nije bilo tako. Taj umetnik, taj naučnik, taj čovek je ostao Indijac srcem, Indijac svojom željom za osvetom, Indijac sa nadom da će jednog dana moći da zahteva povraćaj prava za svoju zemlju, da iz nje istera tuđina i da joj vrati samostalnost.

Tako se princ Dakar vratio u Bundelkund godine 1849. Oženio se jednom plemenitom Indijkom čije je srce kao i njegovo krvarilo zbog nesreća njihove zemlje. Imali su dvoje dece koje je on veoma voleo. Ali domaća sreća nije mogla da potisne u njegovom sećanju robovanje Indije. Čekao je priliku. I ona se ukazala.

Engleski je jaram možda suviše otežao na vratu indijskog naroda. Princ Dakar se poslužio glasom nezadovoljnika. Preneo je u njihov duh svu mržnju koju je osećao prema tuđinu. Prokrstario je ne samo još nezavisnim krajevima Indijskog poluostrva već i oblastima neposredno potčinjenim engleskoj upravi. Podsećao je svet na slavne dane Tipo-Saiba, koji je junački poginuo u Seringapatamu braneći svoju zemlju.

Velika pobuna Sipaja,{32} izbila je 1857. Princ Dakar je bio duša te pobune. On je pripremio taj ogromni ustanak. Svoju obdarenost i svoje bogatstvo stavio je u službu te pravedne stvari. I samog sebe je priložio: tukao se u prvim redovima, izlagao se smrti kao i najskromniji od tih junaka koji su se podigli da oslobode svoju zemlju; bio je deset puta ranjen u dvadeset bojeva i nikad ga smrt nije htela, čak ni kad su poslednji borci za nezavisnost pali pod engleskom tanadi.

Nikad britanska moć u Indiji nije bila u takvoj opasnosti. I da su Sipaji dobili pomoć spolja, kao što su se nadali, možda bi to bio kraj uticaja i vladavine Ujedinjenog kraljevstva u Aziji.

Ime princa Dakara je tada postalo slavno. Junak koji ga je nosio nije se krio i borio se otvoreno. Glava mu je bila ucenjena, ali se nije našao nijedan izdajnik da ga oda, otac, majka, žena i deca platili su svojim glavama pre no što je on i saznao kakva im opasnost preti zbog njega…

Pravo je i ovoga puta moralo da se pogne pred silom. Sipaji su pobeđeni i zemlja bivših radža ponovo je pala pod još čvršću vlast Engleza.

Pošto nije mogao da umre, princ Dakar se vratio u planine Bundelkunda. Otada sam, obuzet ogromnim gađenjem prema svemu što je nosilo ime čovek, mrzeći i užasavajući se prosvećenog sveta, želeći da od njega pobegne zauvek, on je tamo sakupio ostatak svog bogatstva, okupio dvadesetak svojih najvernijih drugova i jednog dana svi su nestali.

Kud je to princ Dakar pošao da traži tu samostalnost koju mu je uskratio nastanjeni svet? Pod vodom, u morskim dubinama gde niko nije mogao da pođe za njim.

Ratnik se pretvorio u naučnika. Pusto ostrvo na Tihom okeanu mu je poslužilo kao gradilište i tu je sagrađena podmornica po njegovim planovima. Koristio je elektricitet, čiju je neizmernu pokretačku snagu znao da iskoristi sredstvima za koja će se jednom saznati i koju je crpeo na nepresušnim izvorima, za sve potrebe svoje ploveće sprave, za pokretanje, osvetljenje i za zagrevanje. More, sa svojim beskrajnim riznicama, milijardama riba, žetvama tamnozelenih i plavih algi, ogromnim sisarima, pa sa ne samo prirodnim blagom već i sa onim što su ljudi u njemu izgubili, bilo je više nego dovoljno za potrebe princa Dakara i njegove posade. Tako je bilo ispunjena njegova najžarkija želja da više nema nikakve veze sa zemljom. Nazvao je svoju podmornicu »Nautilus« a sebe kapetan Nemo, i iščezao pod morem.

Kapetan je godinama obilazio sve okeane, od jednog do drugog pola. Odbačen od naseljenog sveta kao parija u Indiji, sakupio je u tim nepoznatim svetovima čudesno divnu riznicu. Milioni, koje su 1702. španske galije u Vigoovom zalivu izgubile, dali su mu neiscrpan rudnik bogatstva kojim je još uvek raspolagao i bezimeno pomagao narode koji se bore za nezavisnost svoje zemlje.

Davno već nije imao nikakve veze sa sebi sličnim, kad su u noći, 6. novembra 1866, tri čoveka bila bačena na njegov brod. Bio je to jedan francuski profesor, njegov sluga i jedan kanadski kitolovac. Ta tri čoveka su pala u more prilikom sudara između »Nautilusa« i američke fregate »Abraham-Linkoln« koja ga je gonila.

Kapetan Nemo je saznao od tog profesora da »Nautilusa«, koji su čas smatrali za džinovskog sisara iz roda kitova, čas za podmornicu sa gusarskom posadom, gone po svim morima.

Kapetan Nemo je mogao da vrati u okean ova tri čoveka koje je slučaj tako ubacio u njegovu tajanstvenu sudbinu. On to nije učinio, čuvao ih je kao zarobljenike i za tih sedam meseci oni su mogli da se dive svim čudesima ovakvog jednog putovanja, dugog dvadeset hiljada milja pod morem.

Jednoga dana, 22. juna 1867, ova tri čoveka, koji ništa nisu znali o prošlosti kapetana Nema, uspeli su da pobegnu pošto su se dočepali čuna sa »Nautilusa«. Ali kako je u tom trenutku »Nautilus« bio na norveškim obalama zahvaćen Malstromskim vrtlogom, kapetan je poverovao da su se begunci podavili u tim užasnim virovima i da su našli smrt na dnu ponora. Nije dakle znao da je Francuz sa svoja dva druga čudesno izbačen na obalu i da su ih ribari sa Lofotskih ostrva prihvatili, pa da je profesor po svom povratku u Francusku napisao delo u kome su tih sedam meseci čudne i pustolovne »Nautilusove« plovidbe opisani i predati radoznaloj javnosti.

Dugi niz godina kapetan Nemo je još živeo tako krstareći morima. Ali malo-pomalo, poumirali su mu drugovi i otišli da počivaju u koralnom groblju na dnu Tihog okeana. »Nautilus« je tako opusteo i najzad je kapetan Nemo ostao jedini od svih onih koji su se sa njim sklonili u okeanske dubine.

Kapetanu Nemu je tada bilo šezdeset godina. Kad je ostao sam, on je uspeo da dovede svog »Nautilusa« do jednog od podmorskih pristaništa koja su mu ponekad služila kao povremena odmorišta.

Jedno od tih pristaništa bilo je izdubljeno ispod Linkolnovog ostrva i ono je sad pružalo zaklon »Nautilusu«.

Kapetan je već šest godina ovde boravio, nije više plovio, čekao je smrt, trenutak kad će se ponovo naći sa svojim drugovima, kad je slučaj hteo da prisustvuje balonovom padu koji je nosio zarobljenike Južnjaka. U svom gnjuračkom odelu šetao se pod vodom, na maloj udaljenosti od obale, kad je inženjer pao u more. Osećanje dobrote povuklo je kapetana i… on je spasao Sirasa Smita.

Prvo je hteo da pobegne od ovih pet brodolomnika, ali njegovo je pristanište bilo zatvoreno izdizanjem bazaltnog zida pod dejstvom vulkanskih promena i nije više mogao da prođe kroz ulaz podzemne pećine. Onde gde je bilo još dovoljno vode da prođe laka barka, nije više bilo dovoljno za »Nautilusa«, koji je srazmerno duboko gazio..

Kapetan Nemo je dakle ostao, zatim je posmatrao ove ljude bačene bez životnih sredstava na pusto ostrvo, ali nije želeo da ga vide. Kad je uvideo da su časni, odlučni, vezani jedan za drugog bratskim prijateljstvom, on se malo-pomalo počeo da zanima za njihove napore. I kao preko volje ušao je u sve tajne njihovog života. Pomoću gnjuračkog odela bilo mu je lako da stigne do dna unutrašnjeg bunara Granitnog dvorca i, popevši se po izbočinama na steni do gornjeg otvora, slušao je kako naseljenici pričaju o prošlosti, proučavaju sadašnjost i budućnost. Preko njih je saznao za ogromnu borbu jednog dela Amerike protiv drugog za ukidanje ropstva. Da! ovi ljudi su bili dostojni da pomire kapetana Nema sa tim čovečanstvom koje su tako časno predstavljali na ostrvu.

Kapetan Nemo je spasao Sirasa Smita. On je doveo i psa do Odžaka, on je izbacio Topa iz jezera, nasukao na rt Olupine onaj sanduk sa toliko korisnih stvari za naseljenike, on je pustio pirogu niz maticu Zahvalnosti, bacio konopac odozgo sa Granitnog dvorca prilikom napada majmuna, on ih je pomoću dokumenta zatvorenog u bocu obavestio o Ertonovom prisustvu na ostrvu Taboru, on je jednom minom postavljenom na dno kanala bacio u vazduh brik, spasao je Harberta neminovne smrti donoseći kininov sulfat, najzad, on je poubijao robijaše električnim hicima čiju je tajnu čuvao i koje je upotrebljavao pri svom podmorskom lovu. Tako se objasnilo toliko događaja koji su morali izgledati natprirodni i koji su svi potvrđivali kapetanovu plemenitost i moć.

Međutim, taj veliki čovekomrzac žudeo je za dobrim. Ostalo mu je da pruži još toliko korisnih saveta svojim štićenicima, a osećajući opet da mu preporođeno srce predsmrtno otkucava, on je pozvao kao što znamo naseljenike iz Granitnog dvorca preko žice koju je povezao s koralom za »Nautilusov« telegrafski uređaj. Možda to ne bi učinio da je slutio da Siras Smit zna dovoljno o njemu, pošto ga je pozdravio tim imenom Nemo.

Kapetan je završio priču o svom životu. Siras Smit je onda uzeo reč, i podsetio ih na sve one događaje koji su imali tako spasonosni uticaj na naseobinu, i u ime svojih drugova i sebe zahvalio plemenitom biću kome su toliko dugovali.

Ali kapetan Nemo nije ni mislio da traži naknadu za usluge koje im je učinio. Jedna misao mučila je njegov duh i pre no što će stisnuti ruku koju mu je pružao inženjer, on je rekao:

– A sad, gospodine, a sad pošto znate moj život, sudite o njemu!

Govoreći tako, kapetan je očigledno mislio na ozbiljan događaj čiji su svedoci bila tri stranca bačena na njegov brod; događaj koji je francuski profesor neminovno ispričao u svom delu i čiji je odjek morao biti užasan.

Odista, nekoliko dana pre nego što su profesor i njegova dva druga pobegli, »Nautilusa« je gonila jedna fregata po severnom delu Atlantskog okeana, pa se ovaj kao ona strašna nekadašnja ratna mašina zvana ovan ustremio na fregatu i potopio je bez milosti.

Siras Smit shvatio je na šta cilja kapetan i nije odgovorio..

– Bila je to engleska fregata, gospodine, – uzviknuo je kapetan Nemo, za trenutak postavši opet princ Dakar – engleska fregata, razumite dobro! Napadala me je. Bio sam priklješten u jednom uskom zalivu, nedovoljno dubokom! Morao sam da prođem… i ja sam prošao.

Zatim je mirnijim glasom dodao:

– Na mojoj je strani bila i pravda i pravo! Svuda sam činio dobro koliko god sam mogao a zlo samo koliko sam morao. Nije sva pravda u praštanju.

Posle ovog odgovora usledilo je nekoliko minuta tišine, pa je kapetan Nemo ponovio istu rečenicu:

– Šta mislite o meni, gospodo! – Grudi kapetana Nema su se podigle a ruke se uspravile: – Jesam li bio u pravu, jesam li pogrešio? – prošaputao je.

Siras Smit je pružio ruke kapetanu i potreseno rekao:

– Kapetane Nemo, pošteni ljudi koje vidite ovde, ljudi kojima ste pomogli, uvek će vas oplakivati.

Harbert je prišao kapetanu, kleknuo, uzeo mu ruku i poljubio je.

Suza se skotrljala iz oka umirućeg:

– Dete moje, – rekao je – budi blagosloveno!

GLAVA XVII

POSLEDNJI ČASOVI KAPETANA NEMA. – POSLEDNJA VOLJA. – USPOMENA JEDNODNEVNIM PRIJATELJIMA. – MRTVAČKI KOVČEG KAPETANA NEMA. – NEKOLIKO SAVETA NASELJENICIMA. – POSLEDNJI ČAS. – NA DNU MORA.

Dan je svanuo. Nijedan svetlosni zrak nije prodirao u tu duboku podzemnu pećinu. Plima je u tom trenutku zatvarala njen ulaz. Ali veštačka svetlost koja je u dugim snopovima izbijala kroz bokove »Nautilusa«, nije oslabila, pa je vodena površina i dalje blistala oko ploveće sprave.

Krajnji umor je obuzeo kapetana Nema, koji se opet skljokao na divan. Nije se moglo ni pomišljati da ga prenesu u Granitni dvorac, jer je izrazio želju da ostane na »Nautilusu«, usred svih divota koje se ni milionima ne bi mogle platiti, i da u njemu sačeka smrt koja će uskoro doći.

Za vreme dosta duge klonulosti, kao da je bio skoro bez svesti, Siras Smit i Gedeon Spilet su posmatrali pažljivo bolesnikovo stanje. Bilo je očevidno da se kapetan postepeno gasi. Uskoro će ponestati snaga tom nekad tako snažnom telu a sad krhkom omotaču duše koja će iščileti. Sav život se usredsredio u srcu i u glavi.

Inženjer i novinar su se tihim glasom savetovali. Da li bi nešto moglo da se učini za samrtnika. Da li može, ako ne da se spase, bar da mu se produži život za nekoliko dana? On je sam rekao da nema više nikakvog leka i mirno je čekao smrt koje se nije bojao.

– Mi tu ništa ne možemo – rekao je Gedeon Spilet.

– Ali od čega umire, – upitao je Penkrof. – Gasi se – odgovorio je novinar.

– Međutim, – nastavio je mornar – ako bismo ga izneli na svež vazduh, na sunce, možda bi se povratio?

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je inženjer – ništa se više ne može pokušati. Uostalom, kapetan Nemo ne bi pristao da napusti svoj brod. Već trideset godina živi na »Nautilusu« i u njemu hoće da umre.

Kao da je kapetan Nemo čuo odgovor Sirasa Smita, jer se malo pridigao, pa je slabijim ali razgovetnim glasom rekao:

– Imate pravo, gospodine. Moram i hoću da umrem ovde. Zato bih hteo nešto da vas zamolim.

Sirs Smit i njegovi drugovi su prišli divanu i namestili su jastuke tako da bi samrtnik mogao što bolje da se osloni.

Izgledalo je kao da hoće još poslednji put da pomiluje pogledom sva remek-dela umetnosti i prirode, na koja je sveo svoj vidik za vreme dugogodišnjeg boravka u morskom ponoru.

Siras Smit je poštovao ćutanje kapetana Nema. Čekao je da samrtnik sam progovori.

Posle nekoliko minuta, pošto je verovatno video pred sobom sav svoj život, kapetan Nemo se okrenuo naseljenicima i rekao im:

– Vi, gospodo, mislite da mi dugujete izvesnu zahvalnost?

– Kapetane, dali bismo svoj da vaš život produžimo!

– Dobro, – nastavio je kapetan Nemo – dobro! Obećajte mi da ćete izvršiti moju poslednju volju i ja ću biti nagrađen za sve što sam za vas učinio.

– Obećavamo vam – odgovorio je Siras Smit.

I tim je obećanjem obavezivao svoje drugove i sebe.

– Gospodo, – nastavio je kapetan – sutra ću biti mrtav. – Jednim pokretom je zaustavio Harberta koji je hteo da se pobuni.

– Sutra ću biti mrtav i ne želim drugi grob osim »Nautilusa«. To je moj mrtvački kovčeg. Svi moji prijatelji leže na dnu mora, hoću i ja ovde da ležim.

Duboka tišina je propratila ove reči kapetana Nema.

– Slušajte me dobro, gospodo – nastavio je on. – »Nautilus« je utamničen u ovoj pećini čiji se ulaz uzdigao. Ali, ako ne može da napusti svoju tamnicu, bar može da potone u ponor koji ona pokriva i da tu sačuva moje zemne ostatke.

Naseljenici su pobožno slušali samrtnikove reči.

– Sutra, posle moje smrti, gospodine Smite, – nastavio je kapetan – vi i vaši drugovi ćete napustiti »Nautilus«, jer sva blaga koja su u njemu treba sa mnom da nestanu. Ostaće vam samo jedna uspomena na princa Dakara, čiju povest sad znate. Onaj kovčežić… tamo… sadrži nekoliko miliona u dijamantima… uspomene iz doba kad sam kao otac i muž skoro verovao u sreću, i zbirku bisera koje smo moji prijatelji i ja sakupili na dnu mora. Sa tim blagom ćete moći, jednog dana, da uradite dobre stvari. U rukama kao što su vaše i vaših drugova, gospodine Smite, novac ne može da bude opasnost. Znam da ću uvek biti u vašim mislima, pa ću se tako pridružiti i vašim delima, i ne plašim se za njih.

Posle nekoliko trenutaka odmora, koje je zahtevala njegova krajnja iscrpenost, kapetan Nemo ovako je nastavio:

– Sutra ćete uzeti onaj kovčežić, napustićete ovaj salon i zatvorićete vrata, zatim ćete se popeti na »Nautilusovu« platformu, oborićete kapak i pričvrstićete ga zavrtnjima.

– Učinićemo to, kapetane! – odgovorio je Siras Smit.

– Dobro. Ukrcaćete se onda u čamac kojim ste došli. Ali pre no što ćete ostaviti »Nautilus«, otidite do njegove zadnje strane i tamo otvorite dve velike slavine koje su u ravni s vodom. Voda će prodirati u rezervoare i »Nautilus« će malo-pomalo potonuti da bi otišao da počiva na dnu ponora.

Na pokret Sirasa Smita, kapetan je dodao:

– Ništa se ne plašite. Sahranićete jednog mrtvaca!

Ni Siras Smit niti iko od njegovih drugova nije smatrao za potrebno da nešto primeti kapetanu Nemu. To je bila njegova poslednja volja koju im je naložio i samo su mogli da joj se priklone.

– Obećali ste mi, zar ne, gospodo? – dodao je kapetan Nemo.

– Obećali smo, kapetane! – odgovorio je inženjer.

Kapetan im je pokretom zahvalio i zamolio naseljenike da ga nekoliko časova ostave samog. Gedeon Spilet je uporno hteo da ostane kraj njega, jer bi moglo da dođe do napada, ali samrtnik je odbio govoreći:

– Živeću do sutra, gospodine!

Svi su napustili salon, prošli kroz biblioteku, trpezariju i stigli do kljuna, u prostoriju sa mašinama, gde su bili električni uređaji koji su uporedo sa svetlošću vršili grejanje i pokretanje »Nautilusa«.

»Nautilus« je sam bio remek-delo u kome je bilo drugih remek-dela, pa je inženjer bio zadivljen.

Naseljenici su se popeli na platformu koja je bila sedam ili osam stopa iznad vode. Tu su se opružili pored jednog debelog sočivastog okna kojim je bilo zatvoreno nekakvo veliko oko odakle je izbijao snop svetlosti. Iza tog oka se nalazila kabina u kojoj su bili točkovi krme i u kojoj je stajao krmar kad je upravljao »Nautilusom« kroz vodu, koju su električni zraci zacelo osvetljavali na znatnom odstojanju.

– To je čovek! – rekao je Penkrof. – Zar može da se poveruje da je on tako živeo na dnu okeana. A kad samo pomislim da možda onde nije našao više mira nego na nekom drugom mestu.

– »Nautilus« – primetio je tada Erton – bi možda mogao da nam posluži da napustimo Linkolnovo ostrvo i da dođemo do neke nastanjene zemlje.

– Do sto đavola! – uzviknuo je Penkrof – nisam ja taj koji će se ikad usuditi da upravlja ovakvim brodom. Krstariti po morima, u redu! Ali pod morem, nikad!

– Mislim – odgovorio je novinar – da upravljanje podmorskom spravom kao što je ovaj »Nautilus«, mora biti vrlo lako, Penkrofe, i da bismo se lako na njega navikli. Nema bure, ne treba se plašiti pristajanja. Samo nekoliko stopa ispod površine, morska voda je mirna kao jezero,

– Možda! – odbrusio je mornar – ali ipak više volim pošten udarac vetra na dobro opremljenoj lađi. Brod je stvoren da se plovi po vodi a ne pod vodom.

– Prijatelji, – umešao se inženjer – nekorisno je, bar povodom »Nautilusa«, da raspravljamo to pitanje podmornica. »Nautilus« nije naš i nemamo prava da njime raspolažemo. Uostalom ne bi uopšte ni mogao da nam koristi. Pored toga što više ne može da izađe iz ove pećine čiji se ulaz zatvorio uzdizanjem bazaltnih stena, kapetan Nemo hoće da potone sa njim posle svoje smrti. Njegova je volja neopoziva i mi ćemo je izvršiti.

Siras Smit i njegovi prijatelji, posle razgovora koji je još malo potrajao, opet su sišli u unutrašnjost »Nautilusa«. Tu su nešto prezalogajili pa su se vratili u salon.

Kapetan Nemo se povratio iz one obamrlosti koja ga je obuzela i oči su mu ponovo bile sjajne. Na usnama mu je titralo nešto nalik na osmeh.

Naseljenici su mu se približili.

– Gospodo, – rekao im je kapetan – vi ste hrabri ljudi, pošteni i dobri. Uvek ste se predano zalagali za zajedničko dobro. Često sam vas posmatrao. Zavoleo sam vas, volim vas. Dajte mi ruku, gospodine Smite!

Siras Smit je pružio ruku kapetanu i ovaj ju je toplo stegao.

– Kako je to prijatno! – prošaputao je.

Zatim je nastavio:

– Ali dosta smo govorili o meni. Hoću da vam govorim o vama i o Linkolnovom ostrvu na kome ste našli sklonište… Mislite li da ga napustite?

– Da bismo se opet vratili, kapetane! – živo je odvratio Penkrof.

– Da se vratite?… Zaista, Penkrofe, – odgovorio je kapetan smešeći se – znam koliko volite ovo ostrvo. Ono se izmenilo zahvaljujući vašem staranju i zaista je vaše.

– Naš je plan, kapetane, – rekao je na to Siras Smit – da ga poklonimo Sjedinjenim Državama i da ovde osnujemo za našu mornaricu usputno pristanište koje bi dobro došlo u ovom delu Tihog okeana.

– Vi mislite na svoju zemlju, gospodo! – odgovorio je kapetan. – Radite za njen razvoj, za njenu slavu. Imate pravo. Rodna gruda! Tamo se treba vratiti! Tamo treba umreti!… A ja umirem daleko od sveta što sam voleo.

– Imate li kakvu poslednju želju da nekom saopštite? – brzo je upitao inženjer – neku uspomenu za prijatelje koje ste možda ostavili u planinama Indije.

– Ne, gospodine Smite, nemam više prijatelja.

Ja sam poslednji od svog roda i već davno sam mrtav za sve one koje sam poznavao. Ali vratimo se vama. Usamljenost i samoća su tužne stvari, iznad ljudskih moći… Umirem zato što sam verovao da čovek može da živi sam! Morate zato sve pokušati da biste napustili Linkolnovo ostrvo i opet videli zemlju u kojoj ste rođeni. Znam da su oni bednici uništili brod koji ste napravili…

– Mi gradimo brod, – rekao je Gedeon Spilet – brod dovoljno veliki da nas odveze do najbližeg kopna, ali ako i uspemo da ga kad-tad napustimo, vratićemo se na Linkolnovo ostrvo. Suviše nas uspomena za njega vezuju da bismo ikad mogli da ra zaboravimo.

– Tu smo upoznali kapetana Nema – rekao je Siras Smit.

– Samo ćemo ovde naći potpunu uspomenu na vas – dodao je Harbert.

– I ja ću ovde počivati u večitom miru, ako… – odgovorio je kapetan.

Oklevao je i umesto da završi rečenicu on je samo rekao:

 – Gospodine Smite, hteo bih da govorim sa vama… nasamo!

Poštujući tu samrtnikovu želju, inženjerovi drugovi su izašli.

Siras Smit je ostao samo nekoliko minuta zatvoren sa kapetanom Nemom i uskoro je opet pozvao svoje prijatelje, ali im ništa nije rekao o tajnama koje mu je samrtnik poverio.

Gedeon Spilet se zagledao sa krajnjom pažnjom u bolesnika. Postalo je jasno da ga drži samo duhovna snaga, koja uskoro neće moći više da se bori protiv telesne iscrpenosti.

Tako je dan skoro u tišini prošao.

Malo posle ponoći, kapetan Nemo je najzad napravio poslednji pokret i uspeo da skrsti ruke na grudima, kao da je hteo da umre u tom položaju.

Oko jednog časa ujutro, sav mu se život povukao u njegov pogled. Poslednja iskra zablistala je u zenici iz koje je nekad toliko vatre izbijalo. Zatim je prošaputao nešto i tiho izdahnuo.

Siras Smit se sagnuo i zatvorio oči čoveku koji je nekad bio princ Dakar, koji sad više nije bio ni kapetan Nemo.

Harbert i Penkrof su plakali. Erton je kradom brisao suzu. Nab je bio na kolenima pored novinara, koji je kao kip stajao.

Siras Smit je podigao ruku iznad pokojnikove glave i rekao:

– Slava onome koga smo izgubili!

Posle nekoliko časova naseljenici su ispunili obećanje dato kapetanu, ispunili su poslednju pokojnikovu volju.

Siras Smit i njegovi drugovi napustili su »Nautilus«, pošto su poneli jedinu uspomenu koju im je ostavio njihov dobrotvor, kovčežić sa neocenjivim blagom.

Brižljivo su zatvorili divotni salon, sav okupan svetlošću. Limeni kapak su tako pričvrstili zavrtnjima da ni kap vode ne može da prodre u sobe na »Nautilusu«.

Zatim su naseljenici sišli u čamac koji je bio privezan za bok podmornice.

Čamac su odvezli do krme. Ovde su tik uz liniju vode bile dve široke slavine povezane sa rezervoarima pomoću kojih se obavljalo zagnjurivanje podmornice.

Otvorili su slavine, rezervoari su se napunili i, tonući polako, »Nautilus« je nestao ispod vodene površine.

Ali su naseljenici još mogli pogledom da ga kroz dubinu prate. Njegova snažna svetlost je osvetljavala prozračnu vodu, dok se podzemna pećina zamračivala. Zatim se izgubila i ta rasplinuta električna svetlost i uskoro je »Nautilus«, mrtvački kovčeg kapetana Nema, počivao na dnu mora.

GLAVA XVIII

LIČNA RAZMIŠLJANJA. – NASTAVAK BRODOGRADNJE. – 1. JANUAR 1869. – PERJANICA NA VRHU VULKANA. – PRVI ZNACI ERUPCIJE. – ERTON I SIRAS SMIT U KORALU. – ISTRAŽIVANJA DAKAROVE PEĆINE. – ŠTA JE KAPETAN NEMO REKAO INŽENJERU.

U zoru su ce naseljenici nemo vratili na ulaz pećine kojoj su dali ime »Dakarova pećina«, za uspomenu na kapetana Nema. Bila je oseka i mogli su lako da proću ispod svoda čije su bazaltno podnožje zapljuskivali talasi.

Limeni čamac ostavili su tu tako da bude zaštićen od velikih talasa. Penkrof, Nab i Erton su ga iz predostrožnosti izvukli na malo žalo koje je bilo uz jedan bok pećine, na mesto gde mu nikakva opasnost nije pretila.

Oluja je prestala sa mrakom. Poslednja grmljavina se gubila na zapadu. Nije više padala kiša, ali je nebo još bilo oblačno. U stvari, taj mesec oktobar, početak proleća na južnoj polulopti, nije lepo počinjao i vetar je često menjao pravac, što znači da se nije moglo računati na stalno vreme.

Siras Smit i drugovi su posle izlaska iz podzemne pećine krenuli putem za koral. Uz put su Nab i Harbert otkačivali žicu koju je kapetan zategao izmeću korala i pećine, jer će moći kasnije da je iskoriste.

Naseljenici su u hodu malo govorili. Različiti događaji od te noći, izmeću 15. i 16. oktobra, ostavili su dubok utisak na njih. Onaj nepoznati čiji ih je uticaj tako snažno štitio, onaj čovek koji se u njihovoj mašti pretvorio u duha, kapetan Nemo, nije više postojao. Njegov »Nautilus« i on su ležali na dnu ponora. Svima se činilo da su još usamljeniji no ranije. Navikli su se, tako reći, da računaju na tu moćnu pomoć koja im je danas nedostajala, čak su i Gedeon Spilet i Siras Smit imali taj utisak. Zato su svi u dubokom ćutanju išli putem za koral.

Oko devet i po časova ujutro, naseljenici su stigli natrag u Granitni dvorac.

Dogovorili su se da će vrlo vredno raditi na građenju broda i Siras Smit je više no ikada tome posvećivao svu brigu i vreme. Nije se znalo šta im sprema budućnost.

Kraj 1868. godine im je protekao u tim značajnim radovima, pa su skoro sve druge zanemarili. Za dva i po meseca sastavili su sva rebra i pričvrstili prve daske oplate. Već se moglo oceniti da su nacrti Sirasa Smita odlični i da će se brod dobro održavati na moru. Penkrof je u taj rad unosio neumornu revnost i nije se libio da gunđa kad bi neko od njih ostavio drvodeljsku sekiru zbog lovačke puške. Međutim, trebalo je ipak održavati zalihe Granitnog dvorca jer je nastupala zima. Ali, svejedno. Čestiti mornar nije bio zadovoljan kad bi radnici izostali sa gradilišta. U tim prilikama, gunđajući besno, on je radio za šestoricu. Celog tog leta bilo je mnogo nepogoda i bura. Vrućina je bila nepodnošljiva, uz pljuskove oluje i stalnu potmulu grmljavinu.

Prvog dana nove godine 1869, počela je izvanredno žestoka oluja i grom je u nekoliko mahova udario u ostrvo. Munja je pogodila veliko drveće i polomila ih, među ostalima i jedno od onih ogromnih koprivića koji su davali hlada živinarniku na južnom kraju jezera. Da li je to nevreme bilo u nekoj vezi sa pojavama koje su se zbivale u utrobi zemlje? Kao da se neki odnos uspostavljao izmeću poremećaja u vazduhu i poremećaja u unutrašnjim delovima zemlje? Siras Smit je bio sklon da u to poveruje, jer je pojačavanje tih oluja bilo praćeno ponovnim izbijanjem vulkanskih pojava.

Harbert se popeo, u zoru 3. januara, na visoravan Velikog vidika da bi osedlao jednu onagru i odande je primetio ogromnu perjanicu dima kako se vije na vrhu vulkana. On je smesta obavestio naseljenike koji su odmah došli da posmatraju vrh Franklinovog brega.

– Eh! – uzviknuo je Penkrof – pa to ovoga puta više nisu gasovi! Biće da div više nije zadovoljan što diše, on sad i puši!

Ova slika, koju je upotrebio mornar, baš je tačno označavala promenu koja se dogodila na otvoru vulkana. Već tri meseca krater je izbacivao gasove jače ili slabije, ali oni još nisu proishodili iz unutrašnjeg vrenja mineralnih sastojaka. Sad je gasove smenio gust dim, koji se dizao u vidu sivkastog stuba, širokog više od tri stotine stopa u podnožju, i koji se širio kao neka ogromna pečurka na sedam do osam stotina stopa iznad vrha brega.

– Odžak se zapalio – rekao je Gedeon Spilet.

– A mi nećemo moći da ga ugasimo! – odgovorio je Harbert.

– Trebalo bi zaista i vulkane čistiti kao dimnjake – primetio je Nab, koji kao da je sasvim ozbiljno govorio.

– Dobro, Nabe, – uzviknuo je Penkrof – hoćeš li ti da budeš taj dimničar?

I Penkrof je prsnuo u glasan smeh.

Siras Smit je pažljivo posmatrao gusti dim iz Franklinovog brega, a čak je i osluškivao, kao da je hteo da čuje neku udaljenu tutnjavu. Zatim će, pošto se vratio svojim drugovima od kojih se malo bio udaljio:

– Zaista, prijatelji, desila se važna promena, ne treba se zavaravati. Vulkanske materije ne samo da ključaju već su se i upalile, pa nam sasvim izvesno preti bliska erupcija.

– Pa dobro, gospodine Sirase, videćemo i tu erupciju, – uzviknuo je Penkrof – i pljeskaćemo svi ako bude uspela. Ne verujem da to treba da nas brine.

– Ne, Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – jer je stari put lave još otvoren i zahvaljujući svom položaju krater ju je dosad izlučivao prema severu. A međutim…

– A međutim, pošto ne možemo nikakvu korist da izvučemo iz te erupcije, bolje bi bilo da do nje ne dođe.

– Ko zna? – odgovorio je mornar. – Možda u tom vulkanu ima neka korisna i dragocena materija koju će on ljubazno izbljuvati, pa ćemo je mi dobro iskoristiti.

Siras Smit je odrečno odmahnuo glavom kao čovek koji se nikakvom dobru ne nada od te pojave čiji je razvoj bio tako nagao.

– Čini mi se, – rekao je Erton, koji je legao i spustio uvo na zemlju – čini mi se da čujem potmulu tutnjavu, kao da jure kola natovarena gvozdenim šipkama.

Naseljenici su vrlo pažljivo osluškivali i utvrdili da se Erton ne vara. Uz tu tutnjavu se povremeno čulo kao i neko podzemno režanje koje se postepeno pojačavalo i gasilo, kao da je neki žestoki vetar prohujao u dubinama zemljine kugle. Ali još se nije čulo nikakvo pravo praskavo izbijanje. Moglo se dakle zaključiti da su gasovi i dim našli slobodan prolaz kroa središni odžak i da je čep dovoljno širok tako da neće doći ni do kakvog pomeranja tla i da se ne treba plašiti nikakvog razaranja.

– Pa dobro, – rekao je onda Penkrof – zar nećemo da se vratimo na posao? Neka Franklinov breg puši, dreči, ječi i kmeči, nek bljuje vatru i plamen koliko god hoće, to nije razlog da se ništa ne radi. Hajdete, Ertone, Nabe, Harberte, gospodine Sirase, gospodine Spilete, danas mora svačija šaka da posluje. Treba da pričvrstimo glavne opšivne daske, a one su najteži posao, pa neće biti odviše ni tuce šaka. Hoću da za dva meseca naša nova »Bonadventura«, jer ime ćemo joj sačuvati zar ne, zapliva u vodu Balonovog pristaništa! Znači ni tren ne smemo da izgubimo!

Radili su naporno. A pošto su im i nebo i zemlja pretili, ko zna, neće li im taj brod postati jedino pribežište?

Uveče, posle večere, Siras Smit, Gedeon Spilet i Harbert su se opet popeli na visoravan Velikog vidika. Noć je već bila odmakla i pomrčina je trebalo da im omogući da vide da li se uz nagomilavane gasove i dim na otvoru kratera javlja plamen ili užarene materije koje izbacuje vulkan.

– Krater je u plamenu! – uzviknuo je Harbert koji se kao najlakši prvi popeo na visoravan.

Udaljen oko šest milja, Franklipov breg je izgledao kao divovska buktinja na čijem se vrhu vilo nekoliko čađavih plamenova. U njemu je bilo možda toliko dima, šljake i pepela da se njihov prigušen sjaj nije isticao u noćnoj pomrčini. Ali nekakva riđa svetlost se širila nad ostrvom i pri njoj su se neodređeno ocrtavale prve šumske gomile. Ogromni kovitlaci su zamračavali nebo, kroz koje je jedva nekoliko zvezda svetlucalo.

– Razvoj je vrlo brz – rekao je inženjer.

– Nije ni čudo – odgovorio je novinar. – Vulkan radi već izvesno vreme. Sećate li se, Sirase, da su se prvi gasovi pojavili u doba kad smo istraživali planinske ogranke da bismo otkrili skrovište kapetana Nema. To je bilo, ako se ne varam, oko 15. oktobra.

– Da, – odgovorio je Harbert – otada je već dva i po meseca prošlo.

– Podzemna vatra je znači tinjala oko deset nedelja, – nastavio je Gedeon Spilet – pa nije čudo što je sad izbila ovakvom žestinom.

– Zar ne osećate izvesno podrhtavanje tla? – upitao je Siras Smit.

– Zaista – odgovorio je Gedeon Spilet – ali odatle pa do zemljotresa…

– Ne kažem da nam preti zemljotres – odgovori Siras Smit – nek nas zlo ne čuje. Ne, to podrhtavanje potiče od razbuktavanja glavnog ognjišta. Zemljina kora je samo zid parnog kazana, a vi znate da zidovi kazana pod pritiskom gasova, trepere kao zvučna ploča. Eto, to se sad događa.

– Kakvi divni šikljaji vatre! – uzviknuo je Harbert.

U tom trenutku je iz kratera izbila kao neka rukovet vatrometa kojoj ni gasovi nisu mogli da umanje sjaj. Hiljade svetlosnih varnica i usijanih iskri letele su, na sve strane. Nekoliko ih je premašilo dimni svod probijajući ga brzim šikljajem i za sobom su ostavljale pravu do belog usijanu prašinu. Ovo rascvetavanje su pratila uzastopna praštanja kao štektanje čitave mitraljeske baterije.

Pošto su proveli pun čas na Velikom vidiku, Siras Smit, novinar i dečak sišli su na žalo i vratili se u Granitni dvorac. Inženjer je bio zamišljen, čak zabrinut, tako da je Gedeon Spilet smatrao za potrebno da ga upita da li predviđa neku bližu opasnost koju bi neposredno ili posredno izazvala erupcija.

– I da i ne! – odgovorio je Siras Smit.

– Međutim, – nastavio je novinar – zar najveća nesreća, koja bi mogla da nam se dogodi, ne bi bio zemljotres koji bi isprevrtao ostrvo? A ne verujem da se toga treba plašiti, pošto su gasovi i lava našli slobodan prolaz da izađu napolje.

– Zato se – odgovorio je Siras Smit – i ne plašim zemljotresa u onom smislu koji se obično pripisuje potresima tla izazvanim širenjem podzemnih gasova. Ali drugi uzroci mogu da dovedu do velikog rasula.

– Koji to, dragi Sirase?

– Ne znam mnogo ni sam… moram da vidim… da obiđem planinu… Za nekoliko dana ću znati šta da mislim o tome.

Tri dana su prošla, 4. 5. i 6. Januar. I dalje su radili na gradnji broda i, ne objašnjavajući ništa, inženjer je svim silama ubrzavao rad. Franklinov breg se sada zakukuljio mračnim oblakom zlokobna izgleda i sa plamenom je bljuvao i užareno kamenje, od kojih je neko opet padalo natrag u krater. Zbog toga je Penkrof, koji je sve to uporno gledao samo kao zabavu, govorio:

 – Gle, div igra lopte, kao pelivan!

Izbljuvane materije su se zbilja vraćale natrag u ponor i nije izgledalo da se lava pod unutrašnjim pritiskom već popela do kraterovog otvora. Bar na severoistočni prolom, koji se delimično video, nije prosipao nikakvu bujicu niz severnu padinu brega.

Međutim, ma koliko da su se žurili sa radom na brodogradnji, i drugi poslovi su zahtevali prisustvo naseljenika u raznim krajevima na ostrvu. Trebalo je pre svega ići u koral gde je bilo zatvoreno stado muflona i divljih koza i obnavljati im zalihe stočne hrane. Rešili su da će Erton tamo otići sutra, 7. januara, i pošto je on mogao sam da svrši taj posao, Penkrof i ostali su se malo iznenadili kad su čuli inženjera kako kaže Ertonu:

– Pošto vi idete sutra u koral, i ja ću poći s vama.

– Eh, gospodine Sirase, – uzviknuo je mornar – radni dani su nam izbrojani, pa ako i vi odete, to će značiti četiri ruke manje.

– Vratićemo se sutradan, – odgovorio je Siras Smit – ali moram da idem u koral… Hoću da vidim dokle je stigla erupcija.

– Erupcija, pa erupcija! – odgovorio je Penkrof nezadovoljno. – Baš je mnogo važna ta erupcija, ona me se ama ništa ne tiče!

Ma šta mislio mornar, ostalo je na tome da inženjer sutra obavi predviđeno ispitivanje. Harbert bi rado pošao sa Sirasom Smitom, ali nije hteo svojim odsustvom da naljuti Penkrofa.

Sutra, čim je svanuo dan, Siras Smit i Erton, seli su u kola u koja su bile zapregnute dve onagre i krenuli su krupnim kasom putem za koral.

Franklinov breg je neprekidno slao čađave oblake. Šljaka je u njima pretvorena u prašinu, sastavljenu od crvene vulkanske zemlje i sivkastog pepela. Posle erupcije 1783, na Islandu, čitavih godinu dana vazduh je bio zasićen vulkanskom prašinom koju su sunčevi zraci jedva probijali.

Ali najčešće su te u prah razbijene materije padale, a to se i sad događalo. Tek što su Siras Smit i Erton stigli u koral kad se nekakav crnkast sneg, sličan lovačkom barutu, spustio i začas izmenio izgled tla. Drveće, livade, sve je iščezlo pod slojem debelim nekoliko palaca. Ali, srećom, vetar je duvao sa severoistoka i najveći deo oblaka se rasturio nad morem.

– Baš je ovo neobično, gospodine Smite! – rekao je Erton.

– To je ozbiljno – odgovorio je inženjer. – Ova vulkanska zemlja, ovaj kamen plovac u prah usitnjen, ukratko, sva ova mineralna prašina po kazuje koliko je dubok poremećaj u donjim slojevima vulkana.

– Zar se tu ništa ne može učiniti?

– Ništa sem da se uverimo u razvoj ove pojave. Postarajte se o koralu, Ertone. Za to vreme ću ja otići do izvora Crvenog potoka i pogledaću u kakvom je stanju severna padina brega. Zatim…

– Zatim… gospodine Smite?

– Zatim ćemo obići Dakarovu pećinu… Hoću da vidim… Vratiću se po vas za dva časa.

Erton je ušao u koralovo dvorište i do inženjerovog povratka pobrinuo se za muflone i koze, koji kao da su se neprijatno osećali pred tim prvim znacima erupcije.

Siras Smit se u međuvremenu popeo na greben istočnih ogranaka, zaobišao Crveni potok i stigao do mesta gde su prilikom prvog istraživanja on i njegovi drugovi otkrili sumporoviti izvor.

Štošta se tu znatno promenilo. On je sad izbrojao umesto jednog stuba dima, njih trinaest koji su izbijali iz zemlje kao da ih neki klip potiskuje. Očevidno je zemljina kora na ovoj tački svoje kugle bila pod užasnim pritiskom. Vazduh je bio zasićen sumporovitim gasovima, vodonikom, ugljenim dioksidom, pomešanim sa vodenom parom. Siras Smit je osetio kako podrhtavaju vulkanske sedre rasute po ovoj ravnici, i koje su bile samo u prah usitnjen pepeo koji je vreme stvrdnulo u gromade, ali on nigde nije video tragove nove lave.

To je inženjer još pouzdanije utvrdio kad je pogledao celo severno zaleđe Franklinovog brega. Kovitlaci dima i plamena izbijali su iz kratera, kiša šljake padala je na tle, ali nikakav mlaz lave nije još izbijao iz kraterovog ždrela, što je dokazivalo da visina vulkanskih materija još nije dostigla gornji otvor središnog grotla.

»A više bih voleo da jeste«, pomislio je Siras Smit. »Bar bih bio uveren da je lava krenula uobičajenim putem. Ko zna da li se neće izliti kroz neki novi otvor? Ali nije u tome opasnost! Kapetan Nemo je to lepo predosetio! Ne! Opasnost nije tu!«

U devet časova se vratio u koral. Erton ga je čekao.

– Stoka je namirena, gospodine Smite! – rekao je Erton.

– Dobro, Ertone.

– Izgleda mi uznemirena, gospodine Smite.

– Da, nagon govori iz njih, a nagon se ne vara.

– Kad budete hteli…

– Uzmite fenjer i kresivo, Ertone, – odgovorio je inženjer – i hajdemo.

Erton je učinio kao što mu je bilo naloženo. Ispregnute onagre su lutale koralom. Zatvorili su vrata spolja, pa je Siras Smit ispred Ertona krenuo ka zapadu, uskom stazom prema obali.

Išli su po crnkastom zemljištu. Ni četvoronožaca, ni ptica. Kada bi dunuo povetarac pepeo se odizao sa tla. Morali su da kriju oči i usta. Zbog toga su sporo išli. Bilo je već prošlo deset časova kad su inženjer i njegov drug stigli do grebena one ogromne gomile bazaltnih i porfirnih stena na severozapadnoj obali ostrva.

Erton i Siras Smit počeli su da silaze niz tu strminu idući skoro istim onim groznim putem koji ih je doveo one olujne noći do Dakarove pećine. Usred bela dana taj silazak nije bio tako opasan a, uostalom, sloj pepela je pokrio glatke stene te su sigurnije mogli da staju na strmine.

Došli su do onog opkopa u steni koji je išao duž obale na visini od oko četrdeset stopa. Siras Smit se sećao da se taj opkop blagim nagibom spuštao do površine mora. Mada je bila oseka u tom trenutku nije se videlo nikakvo žalo i talasi, prljavi od vulkanske prašine, zapljuskivali su neposredno bazaltne stene obale.

Siras Smit i Erton su bez muke našli otvor Dakarove pećine i zaustavili su se pod poslednjom stenom koja je bila donji kraj opkopa.

– Limeni čamac treba da je tu? – rekao je inženjer.

– Tu je, gospodine Smite, – odgovorio je Erton, privlačeći ka sebi laki čun, sklonjen ispod svoda.

– Ukrcavajmo se, Ertone!

Dva naseljenika su ušla u čamac. Lak udar talasa gurnuo ga je dublje pod nizak svod pećine i tu je Erton, pošto je kresnuo kremen upalio fenjer. Zatim je uzeo vesla i pošto su postavili fenjer na kljun čuna da bi videli ispred sebe, Siras Smit je uzeo krmu, pa su se uputili u pomrčinu pećine.

Nije više bilo »Nautilusa« da svojom svetlošću obasja ovu mračnu pećinu. Možda se električna svetlost još uvek održavana njegovim snažnim motorom i dalje širila pod površinom vode, ali nikakav se sjaj nije video iz ponora u kome je ležao kapetan Nemo.

Mada nedovoljna, fenjerova svetlost je ipak omogućavala inženjeru da napreduje duž desnog zida pećine. Grobna tišina je vladala pod ovim svodom, bar u njenom prednjem delu, jer je Siras Smit uskoro jasno začuo tutnjavu koja je dolazila iz utrobe brega.

– Ovo je vulkan, – rekao je.

Uskoro su se pored zvuka osetila i hemijska jedinjenja koja je odavao oštar miris, a sumporovita isparenja počela su da guše inženjera i njegovog druga.

– Eto čega se plašio kapetan Nemo – prošaputao je Siras Smit lako prebledevši. – Ipak treba ići do kraja.

– Hajdemo! – odgovorio je Erton i, polegavši na vesla, poterao je čamac ka dnu pećine.

Posle dvadeset pet minuta otkako su prošli kroz ulaz, čamac je stigao do zadnjeg zida i stao.

Siras Smit se tad popeo na klupu, pa je sa fenjerom obasjavao razne delove zida koji se nalazio izmeću pećine i središnog vulkanovog grotla. Kolika je bila debljina tog zida? Sto stopa ili samo deset. To se nije moglo reći, ali podzemna huka se suviše čula da bi on mogao da bude mnogo debeo.

Pošto je ispitao zid u vodoravnom pravcu, inženjer je pričvrstio fenjer za kraj jednog vesla i ponovo je njim osvetljavao, na većoj visini, delove bazaltnog zida.

Tu je izbijao kroz jedva vidljive pukotine, kroz nedovoljno spojene stene, oštar dim i trovao vazduh pećine. Pukotine su izbrazdale zid i neke od njih, jače naglašene, spuštale su se do dve i tri stope iznad vode u pećini.

Siras Smit je prvo bio zamišljen, zatim je ponovo prošaputao:

– Da, kapetan je bio u pravu. Ovde je opasnost i to strašna opasnost!

Erton nije ništa rekao, već je na znak Sirasa Smita uzeo vesla i posle pola časa inženjer i on izašli su iz Dakarove pećine.

GLAVA XIX

PRIČANJE SIRASA SMITA O NJEGOVOM ISTRAŽIVANJU. – UBRZAVANJE BRODOGRADNJE. – POSLEDNJA POSETA KORALU – BORBA VATRE I VODE. – ŠTA JE OSTALO NA POVRŠINI OSTRVA. – REŠAVANJE DA SE LAKA PORINE U MORE. – NON IZMEÐU 8. I 9. MARTA.

Sutradan ujutru, 8. januara, posle jednog dana n noći provedenih u koralu, pošto je sve dovedeno u red, Siras Smit i Erton su ce vratili u Granitni dvorac.

Inženjer je odmah pokupio svoje drugove i rekao im da je Linkolnovo ostrvo u velikoj opasnosti, koju nikakva ljudska sila ne može da spreči.

– Prijatelji, – rekao je on a u glasu mu se osećalo duboko uzbuđenje – Linkolnovo ostrvo nije od onih koja će da traju koliko i zemljina kugla. Osuđeno je na blisku propast čiji je uzrok u njemu samom, i koji ništa ne može da spreči.

Naseljenici su se zgledali i pogledali u inženjera, nisu mogli to da shvate.

– Objasnite to, Sirase! – rekao je Gedeon Spilet.

– Objasniću vam, – odgovorio je Siras Smit – ili bolje, samo ću vam preneti objašnjenje koje mi je kapetan Nemo dao za onih nekoliko minuta našeg razgovora nasamo.

– Kapetan Nemo! – uzviknuli su naseljenici.

– Da, i to je poslednja usluga koju je hteo da nam učini pre no što umre.

– Poslednja usluga! – uzviknu Penkrof. – Poslednja usluga! Videćete da će nam i mrtav još i druge učiniti!

– Ali šta vam je rekao kapetan Nemo? – upitao je novinar.

– Sad ćete saznati, prijatelji! – odgovorio je inženjer. – Linkolnovo ostrvo nije kao ostala ostrva u Tihom okeanu, i jedna posebna okolnost koju mi je otkrio kapetan Nemo, dovešće kad-tad do pomeranja tla njegovih podmorskih temelja.

– Pomeranje tla! Linkolnovog ostrva! Koješta! – uzviknuo je Penkrof koji, i pored sveg poštovanja za Sirasa Smita, nije mogao da se uzdrži da ne slegne ramenima.

– Slušajte me, Penkrofe! – nastavio je inženjer. – Evo šta je utvrdio kapetan Nemo i šta sam i ja sam utvrdio juče, za vreme ispitivanja Dakarove pećine. Ona se pruža ispod ostrva do vulkana a od glavnog grotla odvaja je samo zadnji njen zid. A taj zid je izbrazdan pukotinama i raselinama iz kojih već izbijaju sumporasti gasovi koji se razvijaju u unutrašnjosti vulkana.

– Pa onda? – upitao je Penkrof, veoma mršteći čelo

– Pa onda sam video da se te pukotine povećavaju pod unutrašnjim pritiskom, da bazaltni zid puca malo-pomalo, i da će kroz izvesno kraće ili duže vreme osloboditi prolaz morskoj vodi kojom je pećina ispunjena.

– Odlično! – odgovorio je Penkrof, pokušavajući opet da se šali. – More će ugasiti vulkan i sve će biti gotovo!

– Da, sve će biti gotovo! – odgovorio je Siras Smit. – Onog dana kad more jurne kroz zid i dopre kroz središno grotlo do utrobe ostrva gde ključaju eruptivne materije, toga će dana, Penkrofe, Linkolnovo ostrvo odleteti u vazduh, kao što bi odletela Sicilija ako bi se Sredozemno more sjurilo u vulkan Etnu.

Naseljenici nisu ništa odgovorili na ovu tako ubedljivu inženjerovu rečenicu. Shvatili su kakva im opasnost preti.

Sad više nije bilo sumnje da će ostrvo, ugroženo užasnim i bliskim raspadanjem, trajati samo toliko koliko bude trajao sam zid Dakarove pećine. Nisu više bili u pitanju ni meseci ni nedelje, već možda dani ili čak časovi. Penkrofu se skotrljala suza niz obraz i on je samo javno pokazao tugu koju su svi osećali.

Složili su se da se ne sme ni trenutak gubiti, da gradnja i uređenje lađe mora da se izvodi čudesnom brzinom, jer je to sad bila jedina mogućnost spasenja za stanovnike Linkolnovog ostrva.

Nastavili su radove sa grozničavom brzinom. Oko 23. januara brod je bio upola opšiven daskama. Do tog dana nije bilo nikakvih promena na vrhu vulkana. I dalje su izbijali gasovi i dim pomešan sa plamenom i po kojim užarenim kamenom iz kratera. Ali u noći izmeću 23. i 24. januara, pod naponom lave koja je bila stigla do visine prvog sprata vulkana, odletela je kupa nalik na šešir. Odjeknula je strašna tutnjava. Naseljenici su najpre pomislili da se ostrvo raspada. Svi su izleteli iz Granitnog dvorca.

Bilo je oko dva časa ujutro.

Nebo je bilo u plamenu. Gornja kupa, breg visok hiljadu stopa i težak milione tona, bila je bačena na ostrvo čije se tle zatreslo. Srećom, ta se kupa naginjala na severnu stranu, pa je pala na peščanu i sedrenu ravnicu, izmeću vulkana i mora. Krater, sad široko otvoren, izbacivao je prema nebu tako jaku svetlost da se jednostavno činilo, zbog odbleska, da je sav vazduh usijan. Istovremeno je bujica lave nabujala na novom vrhu i razlivala se u talasima, kao što se voda preliva iz prepunog plitkog suda, a hiljade vatrenih zmija gamizalo je niz vulkanske padine.

– Koral, koral! – viknuo je Erton.

Da, lava je doista krenula ka koralu zbog novog položaja kratera i prema tome je sad neposredna opasnost uništenja pretila plodnim delovima ostrva, izvorima Crvenog potoka i Jakamarskoj šumi.

Na Ertonove povike naseljenici su jurili ka štali onagra. Upregli su kola. Svi su mislili samo jedno: otrčati do korala i iz njega pustiti na slobodu životinje.

Pre tri časa ujutro stigli su u koral. Užasna rika je jasno dokazivala kakva je strava mučila muflone i koze. Već je jedna bujica užarenih materija i rastopljenih minerala padala sa ogranka na livadu i nagrizala tu stranu ograde. Erton je naglo raskrilio kapiju i životinje su se prestravljeno razbežale na sve strane.

Posle jednog časa ključala lava je ispunila koral, presušila potok koji je tuda prolazio, zapalila kuću koja je izgorela kao slamka i proždirala i poslednji kolac ograde. Od korala nije ostalo više ništa.

Naseljenici su hteli da se bore protiv te najezde, pokušali su to, ali to je bilo ludo i uzaludno, jer čovek je nemoćan pred tim velikim pustošenjima prirode.

Svanuo je 24. januar. Siras Smit i drugovi, pre no što će se vratiti u Granitni dvorac, hteli su da pogledaju kakav je konačan pravac ovog izlivanja lave. Glavni nagib tla se spuštao od Franklinovog brega na istočnu obalu i postojala je bojazan da se uprkos gustoj Jakamarskoj šumi, bujica ne sruči do visoravni Velikog vidika.

– Zaštitiće nas jezero, – rekao je Gedeon Spilet.

– U to se nadam – odgovorio je Siras Smit i to je bio ceo njegov odgovor.

Naseljenici su hteli da pođu do ravnice na koju se srušio gornji deo Franklinovog brega, ali im je lava preprečila put. Tekla je s jedne strane dolinom Crvenog potoka a sa druge dolinom Bukove rečice, pretvarajući uz put u paru ova dva vodena toka. Nije bilo nikakve mogućnosti da se pređe ta bujica. Naprotiv, morali su se povlačiti pred njom. Obezglavljeni vulkan nije se više mogao poznati. Završavao se nekom vrstom gole zaravni koja je smenila nekadašnji krater. Dva proloma, prokopana na jugu i istoku, stalno su bljuvala lavu koja se razlivala u dve odvojene bujice. Iznad novog kratera oblak dima i pepela mešao se sa vazdušnim isparenjima, nagomilanim iznad ostrva. Strašne grmljavine su se razlegale i mešale sa tutnjavom planine. Iz otvora su izbijale užarene stene i izbačene na više od hiljadu stopa prskale bi u visinama z rasipale se kao karteč. Nebo je odgovaralo munjama na vulkansku erupciju.

Oko sedam časova ujutro položaj naseljenika je bio neizdrživ. Bili su se povukli na ivicu Jakamarske šume. Ne samo da je izbačeno kamenje padalo kao kiša oko njih, već im je i lava, prelivajući se iz korita Crvenog potoka, pretila da preseče put za visoravan. Prvi redovi drveća su se upalili, kad su zbog soka koji im se naglo pretvarao u paru pucala kao prangije, dok je drugo, manje vlažno drveće ostajalo netaknuto usred te užarene poplave.

Naseljenici su se vratili na put za koral. Išli su polako, tako reći unatraške. Ali zbog nagnutosti zemlje bujica se naglo širila na istoku i čim bi se donji slojevi lave stvrdli, drugi uzavreli talasi bi ih odmah prekrivali.

Međutim, glavna matica u dolini Crvenog potoka postajala je sve opasnija. Ceo taj deo šume je bio raspaljen i ogromni oblaci dima vili su se iznad drveća, dok im je podnožje već pucketalo u lavi.

Naseljenici su se zaustavili kraj jezera, na pola milje od ušća Crvenog potoka. Sad je trebalo da se reši pitanje njihovog života ili smrti.

Naviknut da ocenjuje ozbiljne prilike i znajući da se obraća ljudima sposobnim da pogledaju istini u oči, ma kakva ona bila, Siras Smit je rekao:

– Ili će jezero zaustaviti ovu bujicu i jedan će deo ostrva biti pošteđen od potpunog uništenja, ili će bujica zahvatiti šume Divljeg zapada i nijedno drvo, nijedna biljka neće ostati na površini zemlje. Imaćemo pred sobom, na tim ogolelim stenama, samo smrt na koju zbog toga što će ostrvo odleteti u vazduh, nećemo dugo čekati.

– Znači, – rekao je Penkrof, prekrštajući ruke na grudima i udarajući nogom o zemlju – ne treba raditi na brodu, zar ne?

– Penkrofe, – odgovorio je Siras Smit – treba izvršiti zadatak do kraja.

U tom trenutku je reka lave, pošto je sebi probila put kroz divno drveće koje je proždirala, stigla do ivice jezera. Tu je bilo jedno malo uzvišenje tla a da je bilo veće možda bi i zadržalo bujicu.

– Na posao! – viknuo je Siras Smit.

Odmah su shvatili inženjerovu nameru. Tu bujicu trebalo je tako reći zaustaviti nasipom, da bi je naterali da se sruči u jezero.

Naseljenici su otrčali na gradilište. Odande su doneli lopate, pijuke, sekire i tu su nasipanjem i obaranjem drveća za nekoliko časova uspeli da podignu nasip tri stope visok i oko stotinu stopa dugačak. Kad su završili učinilo im se da su radili jedva nekoliko minuta.

Bilo je i vreme. Rastopljene materije su skoro odmah stigle do donjeg dela uzvišenja. Bujica se nadimala kao nadošla reka kad teži da se izlije i preti da pređe jedinu prepreku koja bi mogla da je omete da se razlije po celom Divljem zapadu… Ali nasip je uspeo da je zadrži i posle jednog trenutka kolebanja, koji je bio užasan, sručila se u Grantovo jezero padajući sa visine od dvadeset stopa.

Zadihani, bez pokreta, bez reči, naseljenici su gledali borbu dva elementa.

Kakav je to prizor bio, ta borba izmeću vode i vatre. Koje bi pero moglo da opiše tu divotnu strahotu, a koja bi kičica mogla da je naslika? Voda je šuštala isparavajući u dodiru sa ključalom lavom. Šikljajući u vazduh para se na neizmernoj visini kovitlala kao da su iznenada otvoreni zaptivači na kakvom ogromnom parnom kazanu. Ali makoliko da je bila velika količina vode u jezeru, ipak će morati da presuši, jer se nije obnavljala dok je bujica tekla iz nepresušnog izvora i zasipala jezero sve novim talasima užarene lave.

Prva lava koja je pala u jezero odmah se stvrdnula i nagomilala se tako da je uskoro virila iz vode. Preko njene površine prelili su se novi talasi lave pa su se i sami pretvorili u kamen, ali su sve bliže bili sredini jezera. I tako se stvorilo kao neko molo i zapretilo da će ispuniti jezero, koje nije moglo da se izlije, jer se suvišak vode odmah pretvarao u paru. Pištanje i cvrčanje je prolamalo vazduh sa zaglušujućom hukom, a para nošena vetrom padala je u vidu kiše u more. Molo je raslo i blokovi očvrsle lave gomilali su se jedan preko drugog. Ovde gde je nekad bila divna voda, sad se pružala gomila stena koje su se pušile, kao da se zemlja podigla i izbacila niz grebenova. Zamislite da je vodu podigao uragan i da se ona zatim naglo sledila pod iznenadnom hladnoćom od dvadeset stepeni i znaćete kako je izgledalo jezero, tri časa pošto se nezadrživa bujica sručila u njega.

Ovoga puta vatra je pobedila vodu.

To je međutim bila srećna okolnost za naseljenike što se lava izlivala prema Grantovom jezeru. Imali su pred sobom nekoliko dana predaha. Visoravan Velikog vidika, Granitni dvorac i brodogradilište bili su zasad izvan opasnosti. A tih nekoliko dana upotrebiće da dovrše opšivanje broda i da se strane brižljivo oblepe. Zatim će ga spustiti u more i tu će se skloniti s tim da ga opreme jedrima kad već bude u svojoj sredini. U strahu od rasprskavanja koje je pretilo da uništi ostrvo, nisu se nimalo osećali bezbedni na zemlji. Stan u Granitnom dvorcu, tako pouzdan dosad, mogao je svakog časa da sklopi svoje granitne zidove.

Naseljenici su sledećih šest dana, od 25. do 30. januara, radili na brodu za dvadesetoricu. Jedva su se odmarali i svetlost plamena koji je izbijao iz kratera dozvoljavala im je da rade i danju i noću. Vulkan se i dalje izlivao,, ali ne tako jako, srećom, jer je Grantovo jezero bilo skoro celo ispunjeno i da se nova lava izlivala preko stare, neizbežno bi se razlila po visoravni Velikog vidika i odatle po žalu.

Ali ako je ostrvo s te strane bilo delimično zaštićeno to nije bilo i u svom zapadnom delu.

Zbilja, druga bujica lave koja je pošla dolinom Bukove rečice, širokom dolinom čije se zemljište ugibalo od obe rečne obale, nije naišla ni na kakvu prepreku. Usijana tečnost će stoga razlila kroz šumu Divljeg zapada. Drveće je zbog godišnjeg doba bilo isušeno jakim vrućinama i šuma se odmah zapalila tako da se požar širio ne samo od podnožja stabala već i preko visokih kruna čija je izukrštanost pomagala širenje vatre. Činilo se čak da se vatrena matica brže širi po vrhovima drveća no bujica lave u njegovom podnožju.

Tada se dogodilo da su se izbezumljene životinje, zveri i ostale, jaguari, divlje svinje, kabijei, lenjivci, sva dlakava i krilata divljač, sklonili prema reci Zahvalnosti i Utvinoj močvari, s onu stranu puta za Balonovo pristanište. Ali naseljenici su imali suviše posla da bi mogli da obrate pažnju i na najopasnije od tih životinja. Uostalom, napustili su Granitni dvorac i nisu čak hteli ni u Odžake da se sklone, već su logorovali pod šatorom na ušću Zahvalnosti.

Siras Smit i Gedeon Spilet svakog dana su odlazili na visoravan Velikog vidika. Ponekad je i Harbert išao sa njima, ali Penkrof nikad, jer nije hteo da vidi kako sad izgleda opustošeno ostrvo.

Bila je to zaista očajna slika. Sav pošumljeni deo ostrva je sad bio ogoleo. Jedan jedini šumarak zelenogorice uzdizao se na Zmijskom poluostrvu. Tu i tamo se krivilo nekoliko ogolelih i pocrnelih panjeva. Prostor uništene šume bio je više ogoleo no Utvina močvara. Lava je sve preplavila. Umesto divnog zelenila pružao se samo krš vulkanskog stenja. Doline Bukove rečice i Zahvalnosti nisu davale više ni kapi vode moru, i naseljenici ne bi uopšte mogli da utole žeđ da je Grantovo jezero potpuno presušilo. Ali srećom, južni deo je bio pošteđen i pretvorio se kao u neku baru, u kojoj je bila jedina pijaća voda na ostrvu. Prema severozapadu su se pružali oštri i krševiti ogranci vulkana, kao divovska kandža koja je zgrabila zemlju. Kakav bolan prizor, kakva užasna slika i koliki bol za naseljenike koji su se, za trenutak, iz plodne zemlje, obrasle šumom, navodnjavane rekama, obogaćene plodovima, našli na opustošenoj steni gde, da nisu imali zaliha, ne bi čak našli ništa za život.

– Ovo cepa srce – rekao je jednog dana Gedeon Spilet.

– Da, Spilete, – odgovorio je inženjer. – Samo da nam slučaj dopusti vreme da završimo ovaj brod, naše jedino utočište sada.

– Zar vam se ne čini, Sirase, da se vulkan umiruje? Još bljuje lavu, ali ne tako obilno, ako se ne varam.

 – Svejedno je – odgovorio je Siras Smit. – Vatra je još zapaljena u utrobi brega i more može da provali svakog časa. Mi smo u položaju putnika na brodu koji požar proždire a koji ne mogu da ugase, i svesni su da će on pre ili posle da dospe do skladišta sa barutom. Hajdemo Spilete, hajdemo, ne gubimo ni časa.

Još osam dana to jest do 7. februara, lava se i dalje izlivala, ali je ostajala u ranijim granicama. Siras Smit se više od svega plašio da se rastopljene mase ne razliju po žalu, u tom slučaju ni gradilište ne bi bilo pošteđeno. Međutim, tih dana naseljenici su osetili u temeljima ostrva potrese koji su ih ozbiljno zabrinuli.

Bio je 20. februar. Trebalo im je još mesec dana pre no što će moći da lađu porinu u more. Hoće li ostrvo izdržati dotle? Penkrof i Siras Smit su imali nameru da porinu brod čim mu trup bude dovoljno nepromočiv. Nameštanje palube, unutrašnje uređenje i opremanje jedrima će doći posle, a bilo je važno da naseljenici imaju sigurno sklonište izvan ostrva. Možda bi čak bilo pametno da odvezu brod u Balonovo pristanište to jest što dalje od eruptivnog središta, jer je na ušću Zahvalnosti, između ostrvca i Granitnog zida, mogao da bude smrvljen u slučaju raspadanja. Zato su sve napore usredsredili na dovršavanje brodskog trupa.

Tako je došao i 3. mart i mogli su da računaju da će porinuće biti za desetak dana.

Nada se vratila u srca naseljenika, koji su prošli kroz tolika iskušenja u ovoj četvrtoj godini svog boravka na Linkolnovom ostrvu. Čak kao da se i Penkrof oslobodio malo onog mrtvog ćutanja u koje je utonuo sa propašću i pustošenjem svog imanja. Nije više ni na šta drugo mislio, istina je, do na taj brod, koji je oličavao sve njegove nade.

– Dovršićemo ga, – rekao je on inženjeru – dovršićemo ga, gospodine Sirase, i krajnji je čas, jer evo vreme poodmiče i uskoro će ravnodnevica. Ako bude trebalo, ukotvićemo se na ostrvu Taboru da provedemo zimu. Ali ostrvo Tabor, posle Linkolnovog ostrva! Oh, nesrećnog li života! Zar sam ikad mogao pomisliti da ću tako nešto da vidim.

– Požurimo! – redovno je odgovarao inženjer.

I radili su ne gubeći ni trenutka.

– Gospodaru, – upitao je Nab posle nekoliko dana – da je kapetan Nemo ostao još živ, mislite li da bi do svega ovoga došlo?

– Bi, Nabe, – odgovorio je Siras Smit.

– E, a ja ne mislim tako! – prošaputao je Penkrof Nabu na uvo.

– Ni ja! – odgovorio je ozbiljno Nab.

Tokom prve sedmice marta Franklinov breg je opet počeo da preti. Hiljade staklenih iglica, od tečne lave, padale su kao kiša na zemlju. Krater se ponovo ispunio lavom koja se izlila na sve strane vulkana. Bujica je linula po površini okamenjenih stena i dovršila mršave kosture drveća koje je odolelo prvoj erupciji. Bujica se ovoga puta slivala jugozapadnom obalom Grantovog jezera i prešla Glicerinski potok, pa je poplavila visoravan Velikog vidika. Ovaj poslednji udar naseljeničkom delu bio je užasan. Od vetrenjače, živinarnika, štala, nije ništa ostalo. Zaplašena živina se raspršila na sve strane. Top i Džap su odavali znake užasnog straha i nagon ih je upozoravao na blisku propast. Dobar deo životinja sa ostrva nastradao je za vreme prve erupcije. One koje su preživele jedino su mogle da se sklone u Utvinu močvaru, izuzev nekoliko njih koje su se prihvatile visoravni Velikog vidika. Ali im je i taj pravac povlačenja bio najzad presečen i reka lave, prelivajući se preko granitnog zida, počela je da pada na žalo u vatrenom vodopadu. Divotni užas ovog prizora se ne da opisati. Noću je izgledalo kao da je to Nijagara od rastopljenog gvožđa sa svim užarenim isparenjima gore u vazduhu i ključalim masama dole!

Naseljenici su bili isterani i iz poslednjeg svog pribežišta i mada gornji sastavci lađe još nisu bili zapušeni, rešili su da je porinu u more.

Penkrof i Erton su preduzeli potrebne pripreme za porinuće koje je trebalo da bude sutra, 9. marta ujutro.

Ali tokom noći izmeću 8. i 9. marta, ogroman stub pare je izbio iz kratera, popeo se usred užasnih rasprskavanja na više od tri hiljade stopa uvis. Zid Dakarove pećine je očigledno popustio pod pritiskom gasova, more je jurnulo kroz središni odžak u ponor koji je bljuvao oganj i namah se u paru pretvorilo. Ali krater nije bio dovoljan izlaz za toliku paru. Rasprskavanje, koje se moglo čuti na sto milja uokolo, zatreslo je vazduh. Komadi planine su se sručili u Tihi okean i za nekoliko minuta okean je prekrio mesto gde je bilo Linkolnovo ostrvo.

GLAVA XX

USAMLJENA STENA U TIHOM OKEANU. – POSLEDNJE UTOČIŠTE NASELJENIKA LINKOLNOVOG OSTRVA. – NEOČEKIVANA POMOĆ. – ZAŠTO I KAKO JE DOŠLA. – POSLEDNJE DOBROČINSTVO. – OSTRVO NA ČVRSTOM KOPNU. – GROB KAPETANA NEMA.

Usamljena stena, duga trideset stopa a široka petnaest, vireći jedva deset stopa iz vode, to je bila jedina čvrsta tačka koju talasi Tihog okeana nisu preplavili.

To je bilo sve što je ostalo od neprobojne stene Granitnog dvorca! Zidina se prevrnula i raspala a nekoliko stena velike dvorane su pale jedna preko druge tako da su stvorile ovu uzvišicu. Sve je nestalo u ponoru oko nje: donja kupa Franklinovog brega, rascepljena razaranjem, čeljusti od lave u Ajkulinom zalivu, visoravan Velikog vidika, ostrvce Spasenja, granitno stenje Balonovog pristaništa, bazaltne stene Dakarove pećine, dugačko Zmijsko poluostrvo, koje je međutim bilo toliko udaljeno od središta erupcije. Od Linkolnovog ostrva videla se samo ta uska stena koja je poslužila kao utočište šestorici naseljenika i njihovom psu Topu.

I životinje su nastradale u propasti, i ptice i ostali predstavnici ostrvskog životinjskog sveta, svi su smrvljeni ili su se podavili a nesrećni Džap je, avaj, našao smrt u nekoj pukotini tla.

A Siras Smit, Gedeon Spilet, Harbert, Penkrof, Nab i Erton preživeli su samo zato što su bili tad okupljeni pod šatorom i odbačeni u vodu u času kad su otpaci ostrva padali na sve strane kao kiša.

Kad su isplivali na površinu nisu videli ništa na stotinak metara sem te nagomilane stene, prema kojoj su plivali i tu se iskrcali.

Već devet dana su živeli na toj goloj steni. Nešto hrane spaseno iz Granitnog dvorca, pre propasti, malo slatke vode koju je kiša izlila u jedno udubljenje u steni, to je sve što su nesrećnici imali. Poslednja nada, njihov brod, bio je razbijen. Nisu imali nikakvog načina da napuste ovu hridinu. Ni vatre niti ičega da je naprave. Osuđeni su bili da propadnu.

Tog dana, 18. marta, ostalo im je još nešto suve hrane za dva dana, iako su zaista jeli samo koliko je neophodno. Sve njihovo znanje, sva njihova pamet nisu ništa pomagali u ovakvim okolnostima. Samo ih je čudo moglo da spase.

Siras Smit je bio miran. Uznemireniji od njega, Gedeon Spilet i Penkrof, potmulim besom obuzet, hodali su tamo-amo po steni. Harbert se nije odvajao od inženjera i gledao ga je kao da traži od njega pomoć koju ovaj nije mogao da mu pruži. Nab i Erton su se pomirili sa sudbinom.

– Uh, bedo bede, – ponavljao je često Penkrof – da imamo ma i orahovu ljusku, pa da odemo do ostrva Tabora. Ali ništa, ništa.

– Kapetan Nemo je dobro učinio što je umro – rekao je jednom Nab.

U toku idućih pet dana Siras Smit i njegovih nesrećnih pet drugova živeli su jedući samo koliko da ne umru od gladi. Bili su potpuno iscrpeni. Harbert i Nab su počeli da pokazuju izvesne znake bunila.

Jesu li mogli u ovakvoj situaciji da sačuvaju i trunku nade? Ne. Šta im je bila jedina mogućnost? Da neka lađa prođe nadomak hridine? Ali oni su iz iskustva dobro znali da brodovi nikad ne zalaze u ovaj deo Tihog okeana! Zar su mogli računati da će nekom čudesnom slučajnošću škotska jahta doći baš u to doba da potraži Ertona na ostrvu Taboru? To nije bilo verovatno, uostalom, čak i ako se pretpostavi da će doći, pošto naseljenici nisu uspeli da tamo ostave belešku sa podacima o promeni Ertonovog boravišta, kapetan jahte, pošto bez uspeha pretraži ostrvce, otploviće ka severu.

Ne. Nisu mogli da se nadaju nikakvom spasu i užasna smrt, smrt od gladi i žeđi, čekala ih je na toj steni.

Već su ležali na steni, bez svesti, nesvesni onoga što se oko njih zbiva. Jedino je Erton, s krajnjim naporom, još dizao glavu i očajnički gledao to pusto more.

Ali, 24. marta pre podne, Ertonove ruke su se opružile ka jednoj tački u prostoru, on se digao prvo na kolena, zatim je ustao i kao da je rukom davao neki znak.

Jedna lađa je bila na vidiku stene. Ta lađa nije nasumce išla morem. Za nju je stena bila cilj kome se bila u pravoj liniji uputila, pojačavajući paru, i nesrećnici bi je još pre nekoliko časova opazili, samo da su imali više snage da osmatraju vidik.

– »Dankan« – promrmljao je Erto« i srušio se bez pokreta.

Kad su Siras Smit i njegovi drugovi došli k sebi, zahvaljujući brižljivoj nezi, bili su u kabini jednog parobroda, ne shvatajući kako su izbegli smrt.

Jedna Ertonova reč je bila dovoljna da sve saznaju.

– »Dankan«! – prošaputao je.

– »Dankan« – odgovorio je Siras Smit.

To je zaista bio »Dankan«, jahta lorda Glenarvana, kojom je komandovao Robert, sin kapetana Granta, koji je bio poslat na ostrvo Tabor da nađe Ertona i da ga vrati u zemlju, posle dvanaest godina ispaštanja!…

Naseljenici su bili spaseni i već su bili na povratku kući.

– Kapetane Roberte, – upitao je Siras Smit – šta vas je moglo navesti na pomisao, pošto ste napustili ostrvo Tabor gde niste našli Ertona, da se uputite sto milja dalje prema severoistoku?

– Gospodine Smite, – odgovorio je Robert Grant – pošli smo da tražimo ne samo Ertona već i vas i vaše drugove!

– Moje drugove i mene?

– Razume se! Na Linkolnovo ostrvo.

– Linkolnovo ostrvo! – uzviknuli su uglas Gedeon Spilet, Harbert, Nab i Penkrof, na vrhuncu iznenađenja.

– Otkud znate za Linkolnovo ostrvo? – upitao je Siras Smit – kad to ostrvo nije upisano ni u jednu kartu?

– Saznao sam za njega iz beleške koju ste ostavili na ostrvu Taboru – odgovorio je Robert Grant.

– Beleške? – uzviknuo je Gedeon Spilet.

– Dabogme, evo je! – odgovorio je Robert Grant, pružajući dokumenat koji je označavao geografski položaj, dužinu i širinu Linkolnovog ostrva, »sadašnjeg prebivališta Ertona i petorice američkih naseljenika«.

– Kapetan Nemo! – izgovorio je Siras Smit, pošto je pročitao belešku i poznao da je pisana istom rukom koja je napisala i dokumenat nađen u koralu.

– Ah, on je znači uzeo našu »Bonadventuru«, – rekao je Penkrof – i upustio se, sam, do ostrva Tabora.

– Da bi ostavio ovu belešku – dodao je Harbert.

– Zar nisam bio u pravu, – uzviknuo je mornar – kad sam govorio da će nam kapetan čak i posle smrti učiniti poslednju uslugu.

– Prijatelji, – rekao je Siras Smit, duboko uzbuđen – neka je slava kapetanu Nemu, našem spasiocu!

Naseljenici su skinuli kape na te reči Sirasa Smita i muklo izgovorili kapetanovo ime.

– U tom času je Erton prišao inženjeru i jednostavno rekao.

– Gde treba da se ostavi ovaj kovčežić?

To je bio kovčežić koji je Erton spasao po cenu života, u času kad je ostrvo propadalo i sad ga je verno vraćao inženjeru.

– Ertone, Ertone! – rekao je duboko ganut Siras Smit.

Zatim se obratio Robertu Grantu:

– Gospodine, – dodao je – ostavili ste krivca a nalazite čoveka koga je ispaštanje vratilo poštenju i kome sa ponosom pružam ruku.

Onda su ispričali Robertu Grantu čudnu povest kapetana Nema i naseljenika Linkolnovog ostrva. Zatim, pošto su obeležili položaj podvodnog grebena koji će ubuduće biti na kartama Tihog okeana, Grant je izdao naređenje da se brod uputi natrag.

Posle petnaest dana naseljenici su se iskrcali u Americi i zatekli su mir u svojoj zemlji, posle strašnog rata koji je doneo pobedu pravdi i pravu.

Bogatstvo u kovčežiću, koji je kapetan Nemo zaveštao naseljenicima Linkolnovog ostrva, utrošeno je najvećim delom na kupovinu velikog imanja u državi Ajova. Jedan jedini biser, najlepši, izdvojili su iz blaga i poslali ga ledi Glenarvan u ime zahvalnosti brodolomnika koje je »Dankan« vratio u zemlju.

Na to imanje su naseljenici pozvali na rad, to jest u bogatstvo i sreću, sve one kojima su mislili da ponude gostoprimstvo Linkolnovog ostrva. Tu su osnovali prostranu naseobinu kojoj su dali ime ostrva iščezlog u dubinama Tihog okeana. Bila je tu i reka zvana Zahvalnost, i breg, koji se zvao Franklinov, pa malo jezero nazvano Grantovo, i šume koje su postale šume Divljeg zapada. Bilo je to kao neko ostrvo na čvrstom kopnu.

Pod mudrom inženjerovom rukom i vrednim šakama njegovih drugova sve je cvetalo, Nijedan naseljenik bivšeg Linkolnovog ostrva nije nedostajao, jer su se zakleli da uvek žive zajedno. Nab je bio tamo gde i njegov gospodar, Erton uvek spreman da se svakom prilikom žrtvuje, Penkrof bolji zemljoradnik no što je ikad bio mornar, Harbert, koji je završio studije pod nadzorom Sirasa Smita i Gedeon Spilet, koji je osnovao »Nju-Linkoln Herald«, najbolje obavešteni list u svetu.

Tu su Sirasa Smita i njegove drugove u nekoliko mahova posetili lord i ledi Glenarvan, kapetan Džon Menglz i njegova žena, sestra Roberta Granta, sam Robert Grant, major Mek Nabs, svi oni koji su bili umešani u dvostruku povest kapetana Granta i kapetana Nema.

Tu su najzad svi bili srećni, složni u sadašnjosti kao što su to bili i u prošlosti, ali nikad nisu mogli da zaborave ono ostrvo na koje su stigli siromašni i goli, to ostrvo koje je tokom četiri godine zadovoljavalo sve njihove potrebe, a od koga je ostao samo komad granita zapljuskivan velikim talasima Tihog okeana, grob onoga koji je bio kapetan Nemo.

Kraj

Obrada: Disco Ninja

{1} 166 km/h.

{2} 1700 m3.

{3} 400 m.

{4} Rat za otcepljenje južnih sd severnih državica u Severnoj Americi, od 1860 – 1865. godine. Separatisti su bili južnjački vojnici, koji su se još zvali konfederalci, dok su severnjački vojnici zvani federalci. Severnjaci su bili za ukidanje ropstva crnaca koji su bili teško tlačeni na Jugu i posle njihove pobede nastao je današnji oblik Sjedinjenih Američkih Država. (Prim. prev.).

{5} Ričmond je Grant osvojio 5. aprila; separatistička buna bila je ugušena, Li se povukao ka Zapadu, a uzrok američkog jedinstva slavio je pobedu. (piščeva primedba).

{6} Čuveni pisac jedne rasprave o pecanju udicom.

{7} Morske divlje patke koje se naročito dobro osećaju u buri.

{8} Američka mera dužine jednaka 914 mm.

{9} 35 Celzijusovih stepeni iznad nule.

{10} Otprilike dve stotine hektara.

{11} Jezero na granici izmeću Kanade i Sjedinjenih Američkih Država.

{12} Od kaolina se pravi fajans i porculan.

{13} Reč je o engleskoj stopi koja meri 30 cm.

{14} Koliko iznosi razdaljina od pola do polutara.

{15} Od koga Amerikanci, kao i Englezi, počinju da računaju geografsku širinu.

{16} Galon sadrži četiri i po litra.

{17} 6,67 Celzijusovih stepeni ispod nule.

{18} 13 Celzijusovih stepeni ispod nule.

{19} Gren je težak 59 miligrama.

{20} 22,22 Celzijusovih stepeni ispod nule.

{21} Slavno i skupo francusko jelo.

{22} Čuveni francuski prirodnjak i pisac iz XVIII veka.

{23} Sedam i po tona.

{24} Vajnjard je pristanište u državi Njujork.

{25} 13° 33’ Celzijusovih stepeni ispod nule.

{26} 22° Celzijusovih ispod nule.

{27} 14 stepeni Celzijusovih iznad nule.

{28} Oko 160 kilometara.

{29} Jedrilica sa dve katarke.

{30} Vrsta čvora rasprostranjena među mornarima, čija je prednost u tome što ostaje uvek stegnut. (Piščeva primedba.)

{31} 13 33’ Celzijusovih stepeni ispod nule.

{32} Sipaji su bili Indijci koji su služili kao najamnici u engleskim i francuskim trgovačkim društvima u Indiji.