ЖИЛ ВЕРН

ПУТ ОКО СВЕТА ЗА 80 ДАНА

Наслов оригинала:

JULES VERNE - LE TOUR DU MONDE

EN 80 JOURS

Превео с француског :

др РАДОВАН ЗАВИШИЋ

MMXVI

ЖИЛ ВЕРН

О животу и делу Жила Верна, једног од најпопуларнијих не само француских него и светских писаца, сада нам је скоро све познато. Али док је живео, његов лик је био обавијен многим претпоставкама, тако да се постепено формирао мит око његова имена, који је замутио све истините податке. Једни су га сматрали неуморним радником који је пропутовао Европу, Азију, Африку, обе Америке, па чак и Аустралију, и на тим путовањима се инспирисао за многе своје романе; други су пак говорили да он никада није путовао, већ седи негде у унутрашњости и ревносно пише своја дела на основу научних и географских дела; трећи су тврдили да он уопште није Француз, већ припадник неке друге нације; четврти су били веома скептични према његовој личности и веровали да је његово име измишљено, а да романе који се под његовим именом појављују пише, по свој прилици, географско друштво или друштво за популаризацију науке, а пети су га чак сматрали за  капетана енглеског брода, за „старог морског вука".

Док су овакве и сличне легенде о овоме писцу кружиле за време његова живота, после његове смрти брижљиви биографи су приступити проучавању стварних података о његовом животу и анализи његовог занимљивог и обимног дела, с намером да пруже реалну слику о овом неуморном човеку и писцу, који је написао читаву малу библиотеку. После марљивих истраживања не само чињеница него и легенди у којима је понекад било и истине, они су саставили Вернов животопис, из којег избија лик савесног писца који је својим стваралаштвом унапред створио суд о највећим савременим, па и будућим научним достигнућима и открићима.

Писац романа „Пут око света за 80 дана" Жил Верн, овај „изванредни мајстор" - како га је Толстој у одушевљењу назвао - мајстор који је дао подстрека многим научним истраживањима, био је у ствари једноставан човек, пун стваралачког замаха, који је само у својим фикцијама путовао по свету и доживљавао пустоловине својих јунака. Рођен је 8. фебруара 1828. године у граду Нанту, који је, као велика лука, на левој обали Лоаре, педесет километара од њеног ушћа. У Нанту је већ тада била веома развијена бродоградња, те су се из њега мобилисали многи морнари који су крстарили светом, а по повратку причали о својим чудесним путовањима и доживљајима.

Жил Верн је рођен у породици правника и његов отац, Пјер Верн, уопште није сумњао у то да му најстарији син, будући романсијер, неће постати адвокат у родном граду и наставити очеву праксу, која је доносила добре приходе, па га је стога одрана почео припремати за адвокатски позив. После свршене основне школе у Нанту, Жил је, заједно са својим годину дана млађим братом Полом, који ће у његову животу играти доста значајну улогу - ступио 1838. године у малу семинарију СентДонатен. Оба брата су особито волела географију, читали су путописе, тако да су им још онда били познати разни крајеви света. Путовање у далеке крајеве, пуно пустоловина и опасности, обузимало је њихову машту, што је, уосталом, сасвим разумљиво, па су већ онда, као и сва деца, помишљали на једно такво путовање, чак и по цену највећих опасности. Али наравно, до тога није дошло. Године 1844, кад је Жил напунио 16 а Пол 15 година - браћа су ступила у Нантски краљевски лицеј; обојица су се истицала интелигенцијом, а особито Жил, који је показивао широко интересовање за све науке, те је ускоро, као најбољи ђак у разреду, био награђен за реторику. То је још више уверило његова оца у то да му син иде истим путевима којима и он - да ће по завршеној школи и студијама постати адвокат.

У то доба млади Жил је исцрпно читао и француске класичне писце - Корнеја, Расина и Молијера, учећи њихове стихове напамет, али и дела Виктора Игоа, који је био узор младим генерацијама и најчитанији песник Француске. Бистра духа, вредан и педантан - Жил је на време завршио своје школовање, а затим је прешао у Париз, где се, по очевој жељи, уписао на студије правних наука. Међутим, Париз је био прекретница за његову даљу каријеру; француска престоница га је одушевила; она се његовој машти наметнула као град у којем треба да створи нешто трајно, нешто вечно, па се постепено опредељивао за књижевност, тражећи у њој смисао свог живота. Томе је, нема сумње, веома много допринео сусрет с Александром Димом, код кога је ускоро ступио на дужност секретара, па је тада непрестано долазио с њим у додир и улазио у технику његова писања. О том сусрету он је доцније причао својим друговима: „Кад сам први пут срео Диму Оца, одлучио сам ово: „Што је он учинио за историју, ја ћу учинити за географију."

Али Жил Верн је тек заобилазним путем нашао себе и своје место у књижевности. Његове амбиције најпре је привукла лажна раскош мањих париских позоришта, па је намеравао да почне с писањем драмских текстова. Та мисао да постане драмски писац све је више освајала његове амбиције, и стога је, кад је после свршених студија требало да напусти Париз и његове чари, остао у њему с намером да отпочне своју списатељску каријеру писањем драма, иако је знао да га отац, после успешних испита, жељно очекује да би га увео у адвокатску праксу. Он је, међутим, у својој собици, посматрајући мансарде и кровове париских улица, упорно радио; својим ситним, педантним рукописом написао је три драмска дела, и то две историјске трагедије, потпуно под утицајем Диме Оца, и једну лаку комедију. Трагедије су биле писане по свим канонима романтичарске школе, али, упркос томе, оне се нису допале Дими, док га је комедија заинтересовала. Одсуство репертоара, с једне стране, али и жеља да привуче на рад младог, оштроумног младића - с друге, а можда и да одигра улогу откривача једног талентованог писца - натерали су Диму да пред младим Жилом узме на себе обавезу да ће унети његову комедију у репертоар  свог позоришта. То је, у сваком случају, био доказ да је Дима веровао у његов таленат и да је хтео натерати и остале да верују у то.

Приказивање ове комедије био је први Вернов књижевни успех. После премијере, одржане 1850. године, кад је видео на позорници живе личности које изговарају његове мисли и речи - он је био толико загрејан књижевним радом, да је у току зиме завршио још два нова комада, које је Дима такође позитивно оценио, али није могао да их стави на репертоар, јер је у међувремену његово позориште било затворено. После ових успеха Жил Верн се, међутим, потпуно определио за литературу, а адвокатска каријера га, и поред даљих очевих настојања, није више занимала.

Међутим, пресудну улогу у његовом даљем раду, а особито у преоријентацији ка прозним делима, одиграло је познанство са Жаком Арагоом, једном веома необичном личношћу, необичнијом од свих које је он касније приказао у свом делу. Жак Араго је био брат онда чувеног астронома; он је у својој младости, жељан путовања и пустоловина, обишао читав свет још пре Вернова родења, доживљавајући на тим путовањима разне авантуре и долазећи у додир с многим земљама и народима, тако да је познавао скоро целу земљину куглу. Та своја путовања Араго је описао у делу од четири тома - „Путовања око света - Успомене једног слепца"; наиме, он је то написао као успомене онда када је вечна тама већ помрачила његов вид. То дело није било ни роман, ни путопис, јер је у њему било доста измишљених детаља. Али и поред свега тога, ово дело је публика радо читала, па је тако дошло у руке и младом Жилу Верну, који се њиме одушевио; захваљујући том делу, он је почео да размишља о својим буђућим романима. Кад је Верн срео Арагоа, овај је веч имао око седамдесет година и био слеп, али је још био живахан и ведар, што је Верну посебно импоновало. Медутим, поред Жака Арагоа, у његову животу је био веома значајан сусрет и са делима америчког песника и приповедача Едгара Алана Поа, која су тада у Бодлерову преводу већ била на француском језику. Поов утицај на фантастичне, пустоловне и полицијске романе био је огроман, а и на француску поезију. О том је утицају француски критичар Леон Лемоније написао неколико књига, а у једној од њих - „Едгар По и француски приповедачи" - он је јасно показао почетак Вернова интересовања за дело овог веома ексцентричног писца и песника чија је вредност и данас спорна у америчкој књижевности. Под утицајем ове двојице - Жака Арагоа и Едгара Поа - он отпочиње своју каријеру прозног писца, те се 1852. године појављује једна његова кратка прича, не особито важна за његов даљи рад, у којој је било речи о копачима злата на Дивљем западу, што је очигледно било рађено у стилу Арагоа. Али као романсијер, он је започео своју каријеру тек десет година касније, 1862.

Говорећи о утицајима које је млађи Верн претрпео, морамо нешто рећи и о утицају утопистичких идеја Сен Симона. Са сенсимонизмом га је упознао сликар, карикатурист и писац Феликс Турнашон, познат у књижевности као Надар, који је пре тога био секретар Фердинанда Лесепса, градитеља Суецког канала и страсног сенсимониста. Ово је важно због тога што је Жил Верн, захваљујући сенсимонизму, почео да верује у напредак науке и да се одушевљава научним достигнућима, сматрајући да је наука једина способна да измени политички поредак човечанства. Други утопијски социјалист, Фурије, открио му је радост стваралачког рада, а трећи - Роберт Овен, идеју о будућој идеалној држави, о друштву које треба ђа наступи, те му је стога и послужио за прототип у неким романима. Али, упркос чињеници што је веома рано дошао у додир са социјалистичким идејама, макар и утопијског карактера, он ипак није увек одлучно наступао, што се по свој прилици може правдати тиме што је он себи најпре наменио улогу писца, а тек после и улогу човека с изграђеним погледима на друштво.

Своје идеје о фантастичним романима, које су управо почеле да продиру у његову свест, Верн је саопштавао Александру Дими, кога су одушевљавали ови велики подухвати. То је младог романсијера охрабрило и он постепено издаје своје романе, који одмах постају веома читани у Француској и читавом свету; ускоро је пронашао и свог сталног издавача Жила Етцела, коме у приличној мери треба да захвали за свој велики успех. Његов први роман - „Пет недеља у балону" (1862) одушевио је публику и био одмах прихваћен. Сличан успех је доживео и други роман - „Путовање у центар Земље" (1864), а затим и роман ,,Са Земље на Месец" (1865), који је писан под утицајем раније лектире о путовањима на Месец, и то почев од старог писца Лукијана Самосаћанина (II век н. е.), па преко Голдвина и Жана Бедуена - све до Сирана де Бержерака. Сви ови романи популаришу његово име и проносе његову славу. Такав је случај и са идућим романом - ,,Пустоловине капетана Хатераса" (1866), а затим и два дела замишљене трилогије - „Деца капетана Гранта" (1868) - док на крају није дошло и дело које спада у ред његових најбољих остварења - „20.000 миља под морем", у коме је дао веома пластични и слободољубиви лик капетана Немоа. То би био, отприлике, први период његова стваралаштва, период који је трајао све до Париске комуне, дакле за време Другог царства, али који је уједно значио и дефинитивну афирмацију Жила Верна као занимљивог и необичног писца.

За време Треће републике Жил Верн постиже највећи успех, успех који му је донео ореол великог и врло читаног писца не само у Француској, његовој домовини, већ и у читавом свету. Године 1873. излази роман који читалац сад има у рукама - „Пут око света за 80 дана", који је одмах доживео неколико издања, а затим 1875. и роман „Тајанствено острво", па „Петнаестогодишњи капетан" (1878), „Матиас Сандорф" (1885), „Ледена сфинга" (1897). Сва ова дела чине један веома широк круг, дело врло различито и, што је најзначајније, увек на уметничкој висини, увек занимљиво и динамично, које је, чак и онда кад је у њему било падова, што је сасвим разумљиво, јер је то случај и с највећим ствараоцима - пленило бројне обожаваоце ове врсте књижевности и не само продрло у поре свакидашњег живота него и постало инспирација, па и охрабрење за многе научнике. У већини ових дела Верн преноси радњу у егзотичне крајеве света, у онда непознате или мало познате земље, с којима се упознао једино преко географске карте, као и Едгар По некад, и преко разних географских уџбеника.

Жил Верн је имао веома широку и запањујућу инвенцију. Његове књиге су почеле да му доносе велику добит, али он није обраћао велику пажњу на то, јер га је рад потпуно апсорбовао. Иако као писац скоро и не улази у званичне историје француске књижевности, или се о њему пише веома мало и без дубљих анализа његових остварења, он заузима веома значајно место у светској књижевности као творац фантастичног романа. Али иако су његови романи фантастични, иако у њима има, за оно време, скоро несхватљивих детаља, они су се редовно заснивали на научним и провереним открићима, па нам оно што нам он пружа, често завијено у фантастично рухо, ипак изгледа до крајности реално и могуће. Из свих његових романа јасно избија чињеница да је био добро обавештен о свим научним достигнућима, која је предано уносио у своју картотеку. С друге стране, ликови у његовим романима су увек реални, и доживљују само оно што је могуће. У борби с природом, чије силе никад не постају фетиши, они иступају као свесни борци за остварење научних идеала и за добро човека. Његове личности се у већини случајева, скоро увек, слажу са слободарским идејама, боре се за правду и истину, свуда заступају начело  људске  солидарности.  Као  најбољи пример једне такве личности, сасвим светле и позитивне, јесте већ поменути капетан Немо из романа „20.000 миља под морем", који је прекинуо с друштвом против чијег се морала борио; он на једном месту каже: „Море засад још не припада деспотима. На његовој површини они још могу да спроводе своја неправедна начела, да се туку, да се прождиру,  али  на  тридесет стопа  испод  површине  њихова  моћ престаје, њихов се утицај губи и њихова власт нестаје! Живети у мору - једино је ту независност! Једино је ту слобода! Ту ја не признајем никаквог господара!" И преко ове личности, Верн износи и своја схватања, своје погледе, који су врло позитивни, напредни, борбени.

Сем тога, Жил Верн је иступао увек и против расне дискриминације и националног угњетавања, што још више приближава његова дела нашој епохи. То што је он гледао и описивао све људе без обзира на националну или расну припадност, вероватно је разлог што се у његовим делима сусрећемо с припадницима свих нација, и то као главним протагонистима - с Французима, Енглезима, Русима, Кинезима, црнцима, Американцима, Индусима итд. Али, то нису једине позитивне стране његова стваралаштва; с његовим романима се скоро први пут у књижевности појављују нове личности - јунаци окренути будућности, који у науци виде остварење човекових жеља и свих могућности. То су увек активни, здрави људи, пуни животне радости, који верују у себе и свој разум, јер код Верна нема психолошких разводњавања, већ је свако у напону живота и рада, све је ангажовано у борби за прогрес науке и човека. Стога су ови романи и били идеал многим научницима, почев од Циолковског, који се инспирисао његовим замислима о путовању на Месец и првобитним конструкцијама Земљиног сателита и ракете, - па све до савремених прегалаца на пољу науке.

У том смислу се одиграва и његов роман „Пут око света за 80 дана", чију смо филмску адаптацију недавно гледали на нашим екранима. У њему је централна личност Енглез - Филеас Фог, по свој прилици зато што је Верн енглеску нацију сматрао виталнијом од француске. Он је овај роман писао упоредо с романом „Тајанствено острво", као подлистак за лист „Време". Сам писац, како нас обавештавају његови биографи, није придавао роману велики значај, јер у њему није решавао далекосежне проблеме, нити је реализовао неку посебну личност, а најмање је покоравао неку стихију. Он је то дело замислио углавном као путопис. Али неочекивани успех порастао је као бујица. Читав Париз је, пратећи роман из броја у број „Времена", будно пратио напето путовање Филеаса Фога, ове ексцентричне личности, која већ у имену испољава извесну симболику (Филеас је био велики путник старе Грчке, а Фог на енглеском значи - магла, што је стални атрибут енглеске климе); његов пратилац на том путовању је верни слуга Паспарту (такође симболично - паспарту значи на француском калауз, протува), који је дат као шерет, духовит, каткад смишљено наиван, али у сваком случају забаван и веран свом господару и у најтежим тренуцима. Изненађује како је Жил Верн био подробно обавештен о свим земљама које су на својој необичној маршрути ова двојица путника прокрстарила, којима се касније придружује и Фикс, дат у приличној мери као симпатична личност. Читалац, заједно с њима, пролази кроз далеке земље и доживљава многе пријатне и непријатне догађаје, а у завршном делу романа и он сам постаје нестрпљив, нервозан. Жил Верн до краја одржава напету атмосферу, показујући како зна технику свог посла и познаје психологију читалаца. Кад је путника од циља одвајао само Атлантски океан, сви су напето очекивали исход. У вези с тим постоји и једна занимљива анегдота, која правим бојама слика Вернов карактер: наиме, многе америчке бродске компаније су засипале аутора телеграмима, предлажући му огромну суму само да његов херој Филеас Фог изнајми за путовање океаном њихов брод, те да би на тај начин рекламирао компанију. Али Жил Верн је, одбијајући те понуде, „натерао" Фога да за свој новац купи лађу, како за свој успех не би био обавезан ниједној од тих компанија.

Роман „Пут око света за 80 дана", по својој занимљивости и динамици, заузима посебно место у Вернову стваралаштву и, као такав, он је доживео изванредан успех, тако да је Вернов издавач, већ поменути Жил Етцел, на њему зарадио велике своте новаца, док је аутор од тога добио само један мали постотак. Али то ништа није сметало писцу. Он је писао и само писао. Списак његових романа, од којих смо само неке, један мали део, стигли да поменемо - огроман је, и просто изненађује како је један човек био у стању да толико створи. Међутим, више од тог обима, треба истаћи квалитет тих романа, а највише њихове заслуге и за књижевност и - особито - за науку. Јер су функције ових романа биле од огромног значаја; у наше доба великих научних достигнућа, ми јасно увиђамо Вернову актуелност, његов пуни значај, његову оракулску улогу, упркос томе што данас и најфантастичнија његова дела често изгледају наивна у поређењу са савременим открићима; његов „Наутилус", којим управља слободољубиви капетан Немо, већ је остварен у виду атомских подморница; на путу смо да остваримо и пут на Месец; ми данас познајемо и најзабаченија „тајанствена острва"; пут око света данас не траје ни 80 часова, па, захваљујући ракети, ни 80 минута. Али Верн је свему томе дао подстрека и многи су, захваљујући његовим делима, започели своја научна истраживања и открића.

Жил Верн је дочекао дубоку старост; умро је 24. марта 1905. године. У старости је ослепео, али је и даље радио. Посмртно издање његових дела јасно говори о томе да је до последњег часа био активан и писао. Његова слава је била велика још за живота, свуда је био превођен и омиљена лектира за младе и старе. Постао је један од највише читаних писаца света, те је и извршио велики утицај на плејаде каснијих писаца, почев од Пјера Лотија - све до Бељајева и других савремених писаца научнопопуларних романа.

Миодраг ШИЈАКОВИЋ

ПУТ ОКО СВЕТА ЗА 80 ДАНА

I ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ И ПАСПАРТУ СТУПАЈУ У МЕЂУСОБНИ ОДНОС ГОСПОДАРА И СЛУГЕ

Године 1872, у кући број 7 у Улици Севил-роу Барлингтон Гарденз, у којој је 1816. године умро Шеридан[1], становао је господин Филеас Фог, један од најчудноватијих и најзапаженијих чланова лондонског Реформ-клуба, иако је изгледало да се он труди да не учини ништа што би могло на њега привући пажњу.

После једног од највећих говорника којим се поноси Енглеска, дошао је, дакле, Филеас Фог, загонетна личност о којој се није ништа друго знало сем да је то човек врло углађен и један од најплеменитијих џентлмена високог енглеског друштва.

Говорило се да је лицем сличан Бајрону - јер су му ноге биле без замерке[2] - али једном Бајрону са брковима и залисцима, једном хладном Бајрону који би могао живети хиљаду година а да не остари.

Иако је на први поглед био Енглез, Филеас Фог вероватно није био Лондонац. Нико га није никада видео на берзи, или у банци, или у једној од установа у центру града. Ни у пристаништа, ни у докове Лондона није никада приспео никакав брод чији би бродовласник био Филеас Фог. Овај џентлмен није се појављивао ни у једном административном надлештву. За његово име није се никада чуло ни у адвокатском колегијуму, ни у Темплу, ни у Линколнс Ину, ни у Грејс Ину[3]. Никада није био бранилац пред канцеларијским судом, ни пред највишим судом, ни пред финансијским судом, ни пред духовним судом. Није био ни индустријалац, ни трговац, ни земљопоседник. Није био члан Краљевског друштва Велике Британије, ни Лондонског друштва, ни Занатлијског удружења, ни Раселовог друштва, ни Западног књижевног друштва, ни Друштва за право, ни Друштва за уједињене уметности и науке, која стоје под непосредним покровитељством Његовог милостивог величанства. Укратко, он није припадао. ниједном од многобројних друштава којима кипти енглеска престоница, од Друштва хармоникаша до Ентомолошког[4] друштва, основаног, углавном, са циљем да уништава штетне инсекте.

Филеас Фог  био  је  члан  Реформ-клуба и ништа више. Ако би се когод зачудио што се тако тајанствени џентлмен налази међу члановима тога угледног друштва, добио би одговор да је он примљен на препоруку браће Беринга, код којих је имао отворен кредит. Захваљујући томе што су сви његови чекови ,,по виђењу" били уредно исплаћивани задужењем његовог скоро неисцрпног текућег рачуна, он је имао известан пословни углед.

Да ли је тај Филеас Фог био богат? Свакако. Али како се обогатио, то ни најбоље обавештени нису знали рећи, а и господин Фог је био последњи коме се на пристојан начин могло обратити ради обавештења. У сваком случају, није био расипник, али ни тврдица. Где год је нешто требало за неку племениту, корисну или великодушну ствар, он је давао ћутећи и неопажено.

Укратко, није се могао замислити ћутљивији човек од тога џентлмена. Говорио је што је мање могао и изгледао је утолико тајанственији уколико је више ћутао. При свему томе живео је јавно, и све што је чинио било је на длаку исто, тако да су људи у својој незадовољеној машти тражили још нешто иза тога.

Да ли је путовао? Вероватно, јер нико од њега није боље познавао карту света. Није било ни најзабитнијег кутка који он не би подробно познавао. Каткада би са мало кратких и јасних речи исправљао безбројне приповетке које су кружиле у клубу о изгубљеним или залуталим путницима; указивао је на то шта, у ствари може бити истина, и његове су речи често биле пророчке, јер их је догађај увек оправдавао. Тај је човек морао пропутовати цео свет бар у мислима.

Али, било је извесно да Филеас Фог већ дуги низ година није напуштао Лондон. Они који су имали част да га боље познају тврдили су да се нико не може похвалити да га је видео ма на ком другом месту сем на путу којим је ишао сваки дан, непосредно од своје куће до клуба. Једина му је забава била читање новина и играње виста[5]. У тој игри, која се ћутећи играла, а која је потпуно одговарала његовој природи, он је често добијао. Међутим, ти добици никада нису улазили у његов џеп него су представљали знатне суме у његовом буџету за доброчинства. Треба, уосталом, рећи да је господин Фог играо ради игре а не ради добитка. Игра је за њега била битка, борба са тешкоћама, али борба без кретања, без препрека, без напора, а то је одговарало његовом карактеру.

Знало се да Филеас Фог није имао ни жене, ни деце - што се може догодити и најчеститијем човеку -, ни рођака, ни пријатеља - што  је  заиста ређа ствар. Филеас Фог је живео сам у својој кући у Улици Севил-роу, у коју нико није долазио. Није се говорило о унутрашњем животу у кући. Од послуге довољан му је био свега један слуга. Ручавао је и вечеравао у клубу, у време хронометарски одређено, у истој дворани, за истим столом; није частио своје колеге, није позивао за сто никаквог странца, враћао се кући само на спавање, тачно у поноћ, није се никада служио удобним  собама  које  Реформ-клуб   ставља  на  располагање својим члановима. Од двадесет четири часа проводио је у свом стану десет - у спавању или облачењу. Шетао се увек једнаким корацима по шарено паркетираном предсобљу или на кружној галерији, изнад које се затвара једно кубе са плавим окнима, које на себи држе двадесет пурпурноцрвених јонских стубова. За време ручка и вечере долазила су на његов сто сочна јела и пића из клупских кухиња, остава, рибарница и млекара; клупски послужитељи, озбиљне личности у црним оделима, обувени у ципеле са меким штофаним ђоном, послуживали су га у особитом порцуланском посуђу и са дивним убрусом од саксонског платна. У клупским кристалним боцама и чашама био је његов „шери", његов „порто", његов „клерет", помешан са циметовом кором. или другим зачином; најзад, клупски лед - довезен уз велике трошкове са америчких језера - одржавао му је пиће у довољно свежем стању.

Ако је човек који живи под таквим околностима настран, онда се мора признати да настраност има и добрих страна!

Мада кућа у Улици Севил-роу није била раскошна, она се истицала највећом удобношћу. Уосталом, како се навике станареве нису мењале, служба у њој постајала је све лакша. Ипак је Филеас Фог захтевао од свог јединог слуге изузетну тачност и уредност. Тога дана, 2. октобра, Филеас Фог је отпустио Џемса Форстера - овај момак је погрешио што му је за бријање донео воду од осамдесет четири степена Фаренхајтових уместо осамдесет шест - и очекивао је његовог наследника, који се имао пријавити између једанаест и једанаест и по часова. Филеас Фог је седео одлучно у својој наслоњачи, са ногама састављеним као у војника на паради, рукама наслоњеним на коленима, тела исправљена, главе уздигнуте, посматрајући кретање сказаљке на зидном сату - компликованом механизму - који је показивао часове, минуте, секунде, дане, датуме и године. Тачно у једанаест и по часова господин Фог је по свом свакидашњем обичају излазио из куће и одлазио у Реформ-клуб.

У том тренутку неко закуца на врата малога салона у коме се налазио Филеас Фог.

Указа се отпуштени Џемс Форстер.

- Нови слуга - рече он.

Појави се момак тридесетих година и поздрави.

- Ви сте Француз и зовете се Џон? - упита га Филеас Фог.

- Жан, с вашим допуштењем, господине, - одговори новодошавши - Жан Паспарту, надимак који ми је остао и који показује моју природну способност сналажења. Мислим, господине, да сам честит човек, али да бих био искрен, морам рећи да сам имао већ више занимања. Био сам певач скитница, коњушар у једном циркусу, умео сам да се преврћем као Леотар и да играм на конопцу као Блонден, затим сам, да бих своје способности боље искористио, постао наставник гимнастике, и, најзад, био сам ватрогасни подофицир у Паризу. У својој књижици имам белешке о чувеним пожарима. Али већ је пет година како сам оставио Француску и желећи да уживам у породичном животу, постао сам собар у Енглеској. Како сам управо без службе, а сазнавши да је господин Филеас Фог најтачнији и најсталнији човек Уједињеног Краљевства, представљам се господину, надајући се да ћу овде спокојно живети и заборавити и на само име Паспарту...

- Паспарту ми се допада - одговори џентлмен. - Препоручили су ми вас. Имам о вама добра обавештења. Знате ли за моје услове?

- Знам, господине.

- Добро. Колико је часова код вас?

- Једанаест часова и двадесет два минута - одговори Паспарту извлачећи из свог џепа на прслуку огроман сребрни сат.

- Ваш сат заостаје - рече господин Фог.

- Молим, господине, опростите, али то је немогуће.

- Ваш сат касни за четири минута. Не мари. Довољно је само да утврдимо разлику. Дакле, почев од овог тренутка, једанаест часова и двадесет девет минута пре подне у среду 2. октобра 1872. године, ви сте у мојој служби.

Кад то рече, Филеас Фог устаде, узе свој шешир левом руком и стави га на главу аутоматским покретом не рекавши више ни речи.

Паспарту зачу како се улична врата затворише први пут: био је то његов господар који је излазио; затим други пут: био је то његов претходник, Џемс Форстер, који је такође одлазио.

Паспарту остаде сам у кући у улици Севил-роу.

II ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ ПАСПАРТУ УБЕЂЕН ДА ЈЕ НАЈЗАД НАШАО СВОЈ ИДЕАЛ

„Вере ми, - помисли Паспарту, испрва мало изненађен - познавао сам код госпође Тисо исто тако живахне добричине као што је и мој нови господар!"

Треба овде рећи да су „добричине" госпође Тисо воштане фигуре, које Лондонци радо посећују, а којима заиста недостаје једино дар говора.

За оних неколико тренутака што је разговарао са Филеасом Фогом, Паспарту је брзо али пажљиво проучио свога будућег господара. Био је то човек око четрдесет година, племенита и лепа лица, висока раста, кога није ружила никаква гојазност, риђе косе и залисака, равног чела без бора на слепоочницама, пре бледог него руменог лица, прекрасних зуба. Изгледало је да има у највећем степену онога што физиономисти називају „смиреност у покрету", заједничка особина свих оних који више раде него што галаме. Миран, флегматичан, чиста ока, чији капци беху непомични, био је потпун тип оних хладнокрвних Енглеза који се сретају врло често у Уједињеном Краљевству и чије је нешто академско држање Ангелика Кауфман[6] ванредно насликала својом кичицом. Посматран на разним пословима у његовом животу, овај џентлмен је давао утисак једног добро уравнотеженог бића у свим појединостима, одмереног, савршеног као хронометар Лероа или Ирна Шоа. Заиста, Филеас Фог беше оличење тачности, што се јасно видело по „изразу његових ногу и руку", јер код човека и код животиња и удови су изразити органи страсти.

Филеас Фог је спадао у оне математички тачне људе који се никада не журе, увек су спремни, штеде своје кораке и своје покрете. Није чинио ни један сувишан корак, јер је увек ишао најкраћим путем. Није губио ни један поглед гледајући у таваницу; никада себи није допуштао ма какав сувишан покрет; нико га није видео узбуђена или збуњена. Био је најспорији човек на свету, али је увек стизао на време. Међутим, сасвим је разумљиво што је живео усамљено, тако рећи изван друштвених веза. Знао је да у животу треба водити рачуна о друштвеним односима, а како друштвени односи човека задржавају, то ни са ким није одржавао никакве односе.

Жан, назван Паспарту, прави Паризлија из Париза, за пет година што их је провео у Енглеској и Лондону као собар, узалуд је тражио господара кога би могао заволети.

Паспарту није био какав Фронтен[7] нити Маскарил[8], који са подигнутим раменима, уздигнутим носом, дрским погледом, хладним оком ипак нису друго до бестидни лупежи. Не. Паспарту беше добар момак, пријатног лица, нешто широких усана, увек спремних за кушање или за пољубац, човек благ и услужан, са једном од оних добрих округлих глава што их радо гледамо на раменима својих пријатеља. Имао је плаве очи, живу боју лица, које је било тако дебело, да је могао видети сопствене јабучице на образима, широке груди, висок стас, снажне мишице и херкуловску снагу, коју су ванредно развиле вежбе у младости. Мрка коса му је била нешто кудрава. Ако су антички вајари знали на осамнаест начина да наместе Минервину косу, Паспарту је знао за своју косу само један начин: трипут би погладио косу чешљем и био би очешљан.

Ни уз највећу опрезност не може се рећи да ли ће се отворен карактер овог момка моћи сложити са карактером Филеаса Фога. Хоће ли Паспарту бити савршено тачан слуга какав је потребан његовом господару? То ће тек искуство показати. Као што знамо, после једне доста несталне младости, он је тежио за одмором. Чувши да хвале енглеску методичност и пословичну џентлменску хладноћу, дошао је у Енглеску да ту потражи срећу. Али га је срећа дотада рђаво служила. Нигде се није могао скрасити. Имао је десет господара. Све су то биле мргоде ћудљивци, пустолови или тумарала, што се Паспартуу више није допадало. Његов последњи господар, млади лорд Лонгсфери, члан парламента, после ноћи проведених у «oysters-rooms» Хај Маркета, враћао се врло често кући на раменима полицајаца. Паспарту, желећи пре свега да ода дужно поштовање своме господару, усудио се да стави неколико учтивих примедаба, које су биле рђаво примљене, те му служба би отказана. У то време сазна да господин Филеас Фог тражи слугу. Распита се за тог џентлмена. Такав човек, који је живео тако уредно, који није проводио ноћи ван свога стана, који није путовао, који није никада изостајао ни једног дана, могао му се једино допасти. Он му се представи, и као што смо видели, би примљен.

Избило је једанаест и по часова кад се Паспарту нашао сам у кући у Севил-роу. Одмах је почео прегледати кућу. Прошао је од подрума до тавана. Њему се допаде та чиста, уредна, озбиљна, пуританска, за службу добро удешена кућа. Изгледала му је као лепа пужева кућица, али кућица која се осветљава и греје гасом, јер је угљеноводонички гас ту задовољавао све потребе осветљења и огрева.

На другом спрату Паспарту лако нађе собу која је била њему намењена. Допала му се. Електрична звонца и акустичне цеви спајале су ову собу са одајама у приземљу и на првом спрату. Електрични сат изнад камина био је спојен са сатом у спаваћој соби  Филеаса Фога, и оба апарата показивала су у истом тренутку исто време.

- То ми се допада, то ми се допада! - помисли Паспарту.

У својој соби он опази једну књижицу обешену испод сата. То је био програм за свакидашњу службу. Разумео је све појединости службе: од осам часова изјутра, утврђен час у који је Филеас Фог устајао, до јеђанаест и по часова, када је остављао своју кућу и одлазио на ручак у Реформ-клуб; чај и печење у осам часова и двадесет три минута, вода за бријање у девет часова и тридесет седам минута, чешљање у девет часова и четрдесет минута итд. Затим, од једанаест и по часова пре подне до поноћи - када је уредни џентлмен одлазио на спавање - све је било забележено, предвиђено, одређено. Сав радостан, Паспарту је размишљао о том програму и учио разне одредбе напамет.

Господарева гардероба била је добро снабдевена и ванредно уређена. Све чакшире, свако одело или прслук имали су свој редни број на једном списку примања и издавања који је показивао датум када ће се ова одела, једно по једно, према годишњем добу носити. Исти пропис важио је и за обућу.

Укратко, та кућа у Севил-роу - која је морала бити храм неуредности у време славног али немарног Шеридана - била је удобно намештена и наговештавала благостање. Није било књижице ни књига које би господину Фогу биле сувишне, јер му је Реформ-клуб стављао на располагање две књижнице, једну посвећену лепој књижевности, другу праву и политици. У његовој спаваћој соби била је каса средње величине тако саграђена да је била заштићена и од пожара и од провале. У кући није било никаквог оружја нити какве ловачке или ратне опреме. Све је ту показивало најмирољубивије навике.

Испитавши овај стан до ситница, Паспарту протрља руке, његово широко лице се разведри и он понови весело:

- То ми се допада! То је за мене! Господин Фог и ја савршено ћемо се слагати. Један уредан човек који воли да седи код куће! Права машина! Па лепо, није ми криво што служим једну машину!

III ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ ЗАПОЧЕО РАЗГОВОР КОЈИ ФИЛЕАСА ФОГА МОЖЕ СКУПО СТАТИ 

Филеас Фог је изашао из своје куће у Севил-роу у једанаест и по часова, и пошто је пет стотина седамдесет пет пута ставио десну ногу испред леве и пет стотина седамдесет шест пута леву ногу испред десне, стигао је у Реформ-клуб, пространу зграду подигнуту у Пел-Мелу, чија је изградња стајала најмање три милиона ливара. Филеас Фог се одмах упути у ручаоницу, чијих је девет прозора гледало на леп врт са дрвећем које је јесен већ позлатила. Ту седе за уобичајени сто који је за њега био постављен. Ручак му се састојао од једног предјела, куване рибе зачињене „реадинг" сосом најбоље врсте, крваво црвеног ростбифа зачињеног гљивама, колача пуњених стабљикама равенте и зеленим рибизлама, честерског сира - све је то било заливено са неколико шоља одличног чаја, нарочито набраног за потребе Реформ-клуба.

У дванаест часова и четрдесет седам минута наш џентлмен устаде и упути се ка великом салону, раскошној одаји украшеној богато уоквиреним сликама. Ту му један послужитељ предаде неразрезан Тајмс, који Филеас Фог разви са великом сигурношћу, која је сведочила о великој вештини у тако тешком послу. Читањем тих новина занимао се Филеас Фог до три часа и четрдесет минута, а затим је читао Стандард до вечере. Ова је била иста као и ручак, са додатком „краљевског британског соса". «

У пет часова и четрдесет минута наш се џентлмен опет појавио у великом салону и удубио у читање Морнинг кроникла.

Пола часа касније уђоше у салон и неки чланови Реформ-клуба и приближише се камину у којем је горео камени угаљ. То су били редовни партнери, страсни играчи виста: инжењер Ендрју Стјуарт, банкари Џон Суливан и Самуел Фалентин, пивар Томас Фленеген, Готјер Ралф, чиновник Енглеске банке - богате и угледне личности чак и у том клубу који међу својим члановима има индустријске и финансијске прваке.

- Но, Ралфе, - упита Томас Фленеген - како стоји ствар с том крађом?

- Па, - одговори Ендрју Стјуарт - банка ће из губити своје новце.

- Ја се, напротив надам - рече Готјер Ралф - да ћемо ухватити лопова. Полицијски инспектори, врло вешти људи, послати су у Америку и у Европу у сва главна пристаништа за укрцавање и искрцавање, и тај ће господин тешко умаћи.

- А имају ли лични опис тог лупежа? - упита Ендрју Стјуарт.

- Пре свега, то није лупеж - озбиљно одговори Готјер Ралф.

- Како да није лупеж човек који украде педесет и пет хиљада ливара у новчаницама?

- Није - одговори Готјер Ралф.

- То је, дакле, неки индустријалац? - рече Џон Суливан.

- Морнинг кроникл тврди да је тип неки џентлмен. Онај који ово рече беше лично Филеас Фог, чија се глава помоли из гомиле хартије скупљене око њега. У исти мах Филеас Фог поздрави своје колеге, који му отпоздравише.

Догађај о коме се говорило, а о коме су жестоко расправљали многи дневни листови Уједињеног Краљевства, одиграо се три дана раније, 29. септембра. Свежањ новчаница у износу од педесет и пет хиљада ливара ишчезао је са стола главног благајника Енглеске банке. Ако би се когод зачудио што се таква крађа могла догодити тако лако, Готјер Ралф, подгувернер банке, ограничавао се само да одговори: да је у том тренутку благајник бележио примање три шилинга и шест пенса и да се не може на све обратити пажња.

Но овде ваља споменути нешто што ће догађај боље објаснити, а то је да се та изванредна установа, Енглеска банка, изгледа више но што треба стара о достојанству публике. Нема ту ни стражара ни решетки! Злато, сребро, новчанице слободно су изложени, тако рећи на милост и немилост првог ко наиђе. Није се смело посумњати у поштење каквог пролазника. Један одличан познавалац енглеских обичаја прича чак ово: у једној банчиној дворани, у којој је једнога дана био, хтеде он из радозналости да погледа изблиза једну полугу злата тешку седам до осам ливара изложену на благајниковом столу, узе ту полугу, прегледа је, дода је свом суседу, овај опет другоме, тако да је полуга ишла од руке до руке до краја мрачног ходника и тек после пола часа враћена је на своје место, а да благајник ни главе није подигао.

Међутим, 29. септембра није се догодио исти случај. Свежањ новчаница није био враћен, и када је величанствени часовник изнад дворане за примање у пет часова звоњењем објавио затварање канцеларије, Енглеској банци не преостаде друго него да тих педесет пет хиљада ливара уведе на рачун добитка и губитка.

Када је крађа добро и савесно ислеђена, послати су највештији агенти и детективи у главна пристаништа у Ливерпул, Глазгов, Хавр, Суец, Бриндизи, Њујорк итд., уз обећање да ће у случају успеха добити награду од две хиљаде ливара и пет од сто од суме која буде нађена. Очекујучи резултате одмах започете истраге, ови агенти су имали дужност да савесно мотре на све путнике који одлазе и долазе.

И заиста, као што је јављао Морнинг кроникл, требало је претпостављати да крадљивац не спада ни у једну лоповску дружину у Енглеској. Тога дана, 29. септембра, запажен је један лепо одевен џентлмен, лепог понашања, пристојне спољашњости, који се шетао у исплатној дворани, месту где се крађа одиграла. Истрага је успела да доста тачно утврди опис тог џентлмена, и тај опис је одмах био упућен свим детективима Уједињеног Краљевства и европског континента. Неки оштроумни људи - Готјер Ралф био је међу њима - мислили су, дакле, да је основана нада да крадљивац неће умаћи.

Разумљиво је што је тај догађај био на дневном реду у Лондону и у целој Енглеској. Људи су се заносили за и против, препирали се о могућности успеха престоничке полиције. Не треба се, дакле, чудити што су и чланови Реформ-клуба говорили о истој теми, и то утолико више што је међу њима био један од подгувернера банке.

Уважени Готјер Ралф није сумњао у исход истраге, сматрајући да ће обећана награда особито пооштрити ревност и интелигенцију агената. Међутим, његов колега Ендрју Стјуарт био је далеко од тога да се сложи с овим уверењем. Наставила се препирка између џентлмена који седоше за један сто намењен висту, Стјуарт испред Фленегена, Фалентин испред Филеаса Фога. За време игре играчи нису разговарали, али између робера,[9] прекинути разговор би се настављао још живље.

- Држим да је срећа наклоњена лопову, - рече Ендрју Стјуарт - који је свакако вешт човек!

- Којешта, - одговори Ралф - нема више ни једне земље у којој би се могао склонити!

- Е, гле, како то?

- Па куда да бежи?

- Шта ја знам, - одговори Ендрју Стјуарт - али, најзад, свет је доста велик!

- Био је некад... - рече полугласно Филеас Фог. Затим додаде, пружајући карте Томасу Фленегену - ви сечете, господине.

Препирка се утиша за време робера. Али, после тога, Ендрју Стјуарт настави рекавши: - Како то некад? Зар се којим случајем свет смањио?

- Без сумње - одговори Готјер Ралф. - Свет се смањио, јер се данас може обићи десет пута брже него пре сто година. А баш то ће, у ствари којом се занимамо, веома убзати истрагу.

- А исто тако олакшати бекство лопову!

- Ви играте, господине Стјуарте, - рече Филеас Фог. Међутим, неповерљиви Стјуарт није био убеђен, и после завршене партије он настави:

- Морам рећи, господине Ралфе, да сте на шаљив начин утврдили да се свет смањио. Пошто се сада може обићи за три месеца...

- За осамдесет дана само - рече Филеас Фог.

- Заиста, господо, - дода Џон Суливан - за осамдесет дана, откада је између Ротала и Алахабада отворена пруга „Велике индијске полуострвске железнице"; ево прорачуна Морнинг кроникла:

Од Лондона до Суеца преко Мон Сенија и Бриндизија,

Железницом и паробродом 7 дана

Од Суеца до Бомбаја, паробродом 13 дана

Од Бомбаја до Калкуте, железницом 3 дана

Од Калкуте до Хонг-Конга (у Кини), бродом 13 дана

Од Хонг-Конга до Јокохаме (у Јапана), бродом 6 дана

Од Јокохаме до Сан Франциска, бродом 22 дана

Од Сан Франциска до Њујорка, железницом 7 дана

Од Њујорка до Лондона, паробродом и железницом 9 дана

Укупно 80 дана

- Да, осамдесет дана, - узвикну Ендрју Стјуарт, одневши из непажње адут карту - али не рачунајући рђаво време, противне ветрове, бродоломе, искакање воза из шина итд.

- Све је то урачунато - одговори Филеас Фог, не прекидајући игру, јер се овога пута разговор није обазирао на вист.

- Чак ако Хиндуси или Индијанци и поваде шине - узвикну Ендрју Стјуарт - или ако зауставе воз, опљачкају вагоне, скалпирају путнике![10]

- Све је то урачунато, - понова одговори Филеас Фог и показујући своје карте дода: - два адута!

Ендрју Стјуарт, на кога је био ред да промеша и покупи карте, рече:

- Теоријски имате право, господине Фог, али у пракси...

- И у пракси, господине Стјуарте.

- То бих волео да видим.

- Зависи само од вас. Хајдемо заједно.

- Нека ме бог сачува, - узвикну Стјуарт - али опкладио бих се за четири хиљаде ливара да је такав пут, уз такве услове, немогућ!

- Напротив, врло могућ - одговори господин Фог.

- Па онда путујте!

- На пут око света за осамдесет дана?

- Да.

- Пристајем.

- Када?

- Одмах. Само, упозоравам вас да ћу то учинити на ваш трошак.

- То је лудост! - узвикну Ендрју Стјуарт, који је почео да се љути због наваљивања његовог партнера.

- Та оставите! Боље да се картамо.

- Разделите карте поново, - одговори Филеас Фог - јер сте погрешили.

- Ендрју Стјуарт узе наново карте руком која је дрхтала, затим их изненада стави на сто и рече:

- Е, лепо, господине Фог, кладим се у четири хиљаде ливара!...

- Драги мој Стјуарте, - рече Фалентин - умирите се. То није озбиљно..

- Када кажем: кладим се, - одговори Ендрју Стјуарт - то је увек озбиљно.

- Нека буде! - рече господин Фог. Затим окрећући се својим колегама дода:

- Имам двадесет хиљада ливара уложених код браће Беринг. Ја их радо стављам на коцку.

- Двадесет хиљада ливара! - узвикну Џон Суливан. - Двадесет хиљада ливара, које можете изгубити због непредвиђеног задоцњења!

- Све је предвиђено - одговори једноставно Филеас Фог.

- Али, господине Фог, тих осамдесет дана израчунато је само као најкраћи рок.

- Најкраћи рок, ако се добро употреби, довољан је за све.

- Али да га не прекорачите, треба математички скакати из воза у брод и из брода у воз.

- Ја ћу скакати математички...

- Шалите се!

- Добар Енглез се никада не шали када је у питању ствар тако озбиљна као опклада - одговори Филеас Фог. - Кладим се у двадесет хиљада ливара са сваким ко жели да ћу извршити тај пут око света за осамдесет дана или мање, односно хиљаду девет стотина двадесет часова или сто петнаест хиљада две стотине минута. Примате ли?

- Примамо - одговорише господа Стјуарт, Фалентин, Суливан, Фленеген и Ралф, пошто су се међу собом споразумели.

- Добро - рече господин Фог. - Воз из Довера полази у осам часова и четрдесет пет минута. Полазим тим возом.

- Још вечерас? - упита Стјуарт.

- Још вечерас - одговори Филеас Фог. Дакле, - дода прегледавши џепни календар - пошто је данас среда, 2. октобар, требало би да се вратим у Лондон, у овај исти салон Реформ-клуба, у суботу, 21. децембра, у осам часова и четрдесет и пет минута увече, иначе ће двадесет  хиљада  ливара положених  сада  на   мом  рачуну   код  браће  Беринг  припасти   вама, господо, и стварно и правно. Ево чека на ту суму.

Начињен је записник о опклади и потписан од свих шест учесника. Филеас Фог је остао хладан. Није се, зацело, кладио ради добити, а тих двадесет хиљада ливара - што је била половина његове имовине - уложио је у опкладу стога што је предвиђао да це другу половину морати утрошити да би извео тај тешки, да не рекнемо неизводљиви задатак. Његови су противници изгледали тронути не због висине опкладе, него зато што су себи унеколико пребацивали што под таквим условима воде борбу.

Избило је баш седам часова. Предложише господину Фогу да прекину вист да би се он могао спремити за одлазак.

- Ја сам увек спреман - одговори овај хладнокрвни џентлмен и делећи карте рече:

- Играм каро. Ви настављате игру, господине Стјуарте.

IV ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ ДОВОДИ СВОГА СЛУГУ ПАСПАРТУА ДО ЗАПРЕПАШЋЕЊА

У седам часова и двадесет пет минута, Филеас Фог, пошто је добио двадесетак гвинеја на висту, опрости се од својих уважених колега и напусти Реформ-клуб. У седам часова и педесет минута отвори врата на својој кући и уђе унутра.

Паспарту, који је савесно проучио свој програм, био је врло изненађен видевши господина Фога како прекршава своју тачност и појављује се у том неуобичајеном часу. Према књижици, становник Севил-роуа имао се вратити кући тачно у поноћ.

Филеас Фог се прво попе у своју собу, затим зовну: - Паспарту!

Паспарту не одговори. Ово дозивање није се могло односити на њега. Није то био његов час.

- Паспарту! - понови господин Фог не подижући глас.

Паспарту се појави.

- Већ други пут вас зовем - рече господин Фог.

- Али није још поноћ - одговори Паспарту са сатом у руци.

- Знам, - настави Филеас Фог - и не пребацујем вам. - Кроз десет минута путујемо за Довер и Кале.

На широком Французову лицу указа се нека гримаса. Било је очигледно да није добро чуо. - Господин путује? - упита.

- Да! - одговори Филеас Фог. - Идемо на пут око света.

Паспарту, разрогачених очију уздигнутих обрва, опуштених руку, клонула тела, одавао је све знаке чуђења које је ишло до запрепашћености.

- Пут око света! - промрмља.

- За осамдесет дана - одговори господин Фог. - Дакле, не губимо ни тренутка.

- А пртљаг?... - рече Паспарту који несвесно махаше главом тамоамо.

- Без пртљага. Само једна путна торба. У њој две вунене кошуље, три пара чарапа. Толико и за вас. Остало ћемо куповати уз пут. Скините ми мој путнички огртач и мој покривач. Навуците добру обућу. Уосталом, пешке ћемо ићи мало или никако. Хајд' сад!

Паспарту хтеде одговорити. Не могаше. Изађе из собе господина Фога, попе се у своју и клону на столицу, те на прост начин свога завичаја рече:

- Е, то је превише! А ја сам хтео да будем на миру!...

И поче се несвесно спремати за пут. Пут око света за осамдесет дана! Да ли је његов господар полудео? Не... да ли се шалио? Иду за Довер, добро. У Кале, лепо. Најзад, није то много љутило доброг момка, који већ пет година није био на тлу своје отаџбине. Можда ће се ићи до Париза, и, вере му, он би заиста радо поново видео велики град. Свакако ће се тај џентлмен, тако шкрт у корачању, зауставити онде... Да, без сумње, али није се могло сумњати ни у то да ће путовати тај џентлмен, који тако радо седи код куће.

У осам часова, Паспарту је спремио скромну торбу, у којој је било господарево и његово рубље; затим још узнемирен изиђе из своје собе, затворивши пажљиво врата за собом, и оде господину Фогу.

Господин Фог био је спреман. У руци је имао Бредшов Свеопшти водич за путовање железницом и бродовима, који ће му пружити сва потребна обавештења за његов пут. Он узме торбу из Паспартуових руку, отвори је и спусти у њу дебео свежањ оних лепих новчаница које важе у свим земљама.

- Да нисте што заборавили? - упита.

- Нисам, господине.

- Мој огртач и покривач?

- Ту су.

- Добро, узмите ову торбу. Господин Фог преда торбу Паспартуу.

- Добро пазите на њу - додаде он. - У њој има двадесет хиљада ливара!

Паспарту умало не испусти торбу, као да је двадесет хиљада ливара било у злату.

Тада господар и слуга сиђоше и двапут закључаше улична врата.

На крају Улице Севил-роу била је колска станица. Филеас Фог и његов слуга попеше се у једна од њих, и ова се брзо упутише ка железничкој станици Черинг-Крос, од које полази једна пруга југоисточне железнице.

У осам часова и двадесет минута кола се зауставише пред гвозденом оградом железничке станице. Паспарту скочи на земљу. За њим сиђе његов господар и исплати кочијаша.

У том тренутку приступи господину Фогу једна просјакиња са дететом на рукама, блатњавих босих ногу, поцепаног шешира на глави, на коме је висило неко јадно перо, са шалом у дроњцима поврх њених рита и запроси милостињу.

Господин Фог извади из џепа двадесет гвинеја које је добио на висту и пружајући их просјакињи рече:

- Ево, добра жено, задовољан сам што сам вас срео.

Затим продужи пут.

Паспарту осети да су му  очи  нешто  влажне. Његов  господар га је дирнуо у срце.

Господин Фог уђе с њим одмах у велику чекаоницу железничке станице. Ту Филеас Фог нареди Паспартуу да купи две карте прве класе за Париз. Затим се окрете и опази петорицу својих колега из Реформ-клуба.

- Господо, ја полазим, - рече - а различите визе унесене у моју путну исправу,  коју  ради  тога  носим  собом, даће  вам  прилике  да, кад  се вратим, проконтролишете мој пут.

- О! Господине Фог, - одговори учтиво Готјер Ралф - то је непотребно. Ми верујемо вашој џентлменској части.

- Тако је боље - рече господин Фог.

- Нисте ли заборавили да се морате вратити?... - напомену Ендрју Стјуарт.

- За осамдесет дана, - одговори господин Фог - у суботу 21. децембра 1872. увече у осам часова и четрдесет пет минута. До виђења, господо!

У осам часова и четрдесет минута, Филеас Фог и његов слуга заузеше места у заједничком купеу. У осам часова и четрдесет пет минута зачу се звиждук и воз крену.

Ноћ је била тамна. Падала је ситна киша. Филеас Фог је ћутао наслоњен у свом куту. Паспарту, још сметен, несвесно је уза се пригрлио торбу с новцем.

Воз још није прошао кроз Сајденхем, кад Паспарту, сав очајан, крикну.

- Шта вам је? - упита господин Фог.

- Изгледа ми да сам..., журећи се..., збуњен ..., заборавио...

- Шта?

- Да затворим славину од гаса у мојој соби!

- Е, мој момче, - одговори хладно господин Фог - он гори на ваш рачун.

V ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ НА ЛОНДОНСКОМ ТРГУ ПОЈАВЉУЈЕ НОВА ВРЕДНОСТ

Филеас Фог, напуштајући Лондон, није зацело ни слутио какву ће буку произвести његов одлазак. Глас о опклади раширио се најпре у Реформ-клубу и изазвао читаво узбуђење међу члановима тог уваженог круга. Затим, из клуба, ова узбуђеност пређе путем дописника у дневну штампу, а преко штампе на лондонско грађанство и на цело Уједињено Краљевство.

То „питање о путу око света“ било је тумачено, расправљано и испитивано са толико страсти и жестине, као да је била у питању нова алабамска афера.[11] Једни су били присталице Филеаса Фога, други - који су били у већини - изјаснише се против њега. Извршити тај пут око света друкчије него теоријски и на папиру, у том сасвим кратком времену, са превозним средствима тада у употреби, није било само немогуће, већ и бесмислено!

Тајмс, Стандард, Ивнингстар, Морнинг кроникл и двадесетина других врло распрострањених листова изјаснише се против господина Фога; само га је Дејли телеграф до извесне мере подржавао. Филеаса Фога, уопште, сматраху манијаком, будалом, а његовим колегама из Реформ-клуба пребацивано је што су склопили ту опкладу која је показивала ослабљене душевне способности њеног предлагача.

О том питању појавише се врло страсни, али логични чланци. Познато је колико су људи у Енглеској заинтересовани за све што се тиче географије. Стога није било читаоца, без обзира коме сталежу припада, који није прождирао ступце посвећене случају Филеаса Фога.

Првих дана неки смели духови - углавном жене - били су за њега, особито када су лондонске Илустроване новине објавиле његову слику према фотографији из архива Реформ-клуба.

Неки џентлмени су се усуђивали да кажу: - Хм, хм, што да не, после свега? Видели смо већ и много необичнијих ствари! - То су били особито читаоци Дејли телеграфа. Али, ускоро се осетило да га је и тај лист почео напуштати.

Заиста, седмог октобра изиђе дуг чланак у Гласнику Краљевског географског друштва. У њему је питање било претресано са свих гледишта и јасно је доказана махнитост подухвата. Према томе чланку све је било против Филеаса Фога, и људи и природа. Да би план могао успети, требало је претпоставити чудновато поклапање часова одласка и доласка, поклапање које није постојало и није могло постојати. У најгорем случају, у Европи, где су у питању путеви средње удаљености, може се рачунати са доласком возова у одређени час, али кад се рачуна три дана за пролаз кроз Индију, седам дана за пролаз кроз Сједињене Државе, зар се на њиховој тачности може оснивати решавање таквог проблема? И зар незгоде са локомотивама, искакање из шина, судари, рђаво време, снежне вејавице, зар све то није било против Филеаса Фога? Зар бродови зими нису на милости и нетнилости бура и магле? Зар се ретко догађа да и најбољи бродови на прекоокеанским линијама закасне два или три дана? А довољно је само једно закашњење, па да цео ланац веза буде ненадокнадиво прекинут. Ако Филеас Фог ма само за неколико часова промаши полазак неког брода, биће принуђен да чека следећи брод и већ због тога ће његов пут бити неповратно осујећен.

Чланак је подигао велику буку. Скоро сви листови су га пренели, и акције Филеаса Фога су знатно пале.

Првих дана после џентлменовог одласка, закључивали су се важни послови о исходу његовог подухвата. Познато је да они који се у Енглеској кладе имају више интелигенције и да су племенитији од оних који се картају. Кладити се, то је у темпераменту Енглеза. И тако су склопљене велике опкладе за или против Филеаса Фога не само међу члановима Реформ-клуба него и у грађанству. Филеас Фог је био уписан као какав тркачки коњ у неку врсту записника о пореклу коња. Начинише од њега берзанску вредност која се одмах котирала на лондонском тржишту. Тражен је и нуђен „Филеас Фог" и склопише се огромни послови.

Међутим, пет дана после његовог одласка и после чланка у Гласнику Географског друштва, понуде се почну повећавати. „Филеас Фог" је пао. Нудили су га у читавим свежњевима. Најпре су га куповали са пет, затим са десет, а сада само са двадесет и педесет одсто.

Остао му је један једини присталица. То беше стари паралитичар лорд Албермел. Уважени џентлмен, прикован за своју наслоњачу, дао би целу своју имовину само кад би могао путовати око света, па ма и за десет година, те се опкладио за Филеаса Фога у пет хиљада ливара. А кад су му поред бесмислености тог подухвата указивали и на његову излишност, он би одговарао:

- Ако се то може извести, лепо би било да Енглез буде онај који ће то први учинити.

Тако је дошло до тога да су присталице Филеаса Фога биле све ређе, сви су били против њега, и не без разлога; већ су га узимали и за сто педесет и две стотине према један, кад га услед једног потпуно неочекиваног догађаја, на седам дана после његовог одласка, престадоше узимати.

У ствари, тога дана у девет часова увече управник престоничке полиције примио је један брзојав следеће садржине:

Суец Лондону

Ровану, управнику полиције, централна управа, трг Скотланд.

Гоним провалника банке Филеаса Фога. Одмах пошаљите налог за његово хапсење у Бомбај (Енглеска Индија).

Фикс, детектив

Тај брзојав имао је огромно дејство. Уважени џентлмен ишчезао је, да би уступио место крадљивцу новчаница. Пажљиво је испитана његова фотографија изложена у Реформ-клубу заједно са фотографијама свих његових колега. Она се потпуно слагала са човеком чији је опис дала истрага. Сетише се да је у животу Филеаса Фога било нечега тајанственог, па његова усамљеност, његов нагли одлазак, све је то учинило очигледним да та особа, под изговором да путује око света и кладећи се безумно, није имала другог циља него да завара траг агентима енглеске полиције.

VI ГЛАВА

У КОЈОЈ АГЕНТ ФИКС ПОКАЗУЈЕ ОПРАВДАНО НЕСТРПЉЕЊЕ 

Ево под каквим је околностима послат брзојав који се односио на Филеаса Фога.

У среду 9. октобра, око једанаест часова пре подне, очекивали су у Суецу Монголију, брод Источног и полуострвског друштва, гвоздени брод на пропелер са спардеком[12] са носивошћу од две хиљаде осам стотина тона и са снагом од пет стотина коња. Монголија је редовно саобраћала од Бриндизија до Бомбаја кроз Суецки канал. То беше један од најбржих бродова друштва, који је увек премашивао прописану брзину, тј. десет миља на час између Бриндизија и Суеца, и девет и по миља између Суеца и Бомбаја.

Очекујући долазак брода Монголија, два човека су се шетала на кеју усред гомиле домородаца и странаца који нагрћу у тај град, још недавно сеоце, коме је велико дело Лесепса[13] обезбедило велику будућност.

Један од те двојице био је конзуларни агент Уједињеног Краљевства са седиштем у Суецу, који је свакодневно посматрао, упркос неповољним прорицањима енглеске владе и злокобним предсказивањима инжењера Стефенсона, прелаз енглеских бродова кроз тај канал, којим је, на тај начин, скраћен за половину некадашњи пут из Енглеске у Индију око Рта добре наде.

Други човек био је мален и ситан, доста интелигемтног лица, нервозан, и са особитом упорношћу је набирао обрве. Кроз његове дугачке трепавице сијало је врло живахно око, чији је пламен он својом вољом умео да ублажи. У том тренутку показивао је извесне знаке нестрпљења шетајући горе-доле, јер није могао издржати на једном месту. Тај човек звао се Фикс и био је један од оних детектива или полицијских агената које су послали у разна пристаништа после извршене крађе у Енглеској банци. Тај Фикс имао је задатак да са највећом пажњом мотри на све путнике који су путовали преко Суеца, и ако му се који од њих учини сумњивим, имао је да га прати чекајучи на налог за хапшење.

Управо пре два дана Фикс је добио од управника престоничке полиције лични опис онога за кога се држало да је извршио крађу. Био је то опис оне отмене и добро обучене особе коју су видели у благајничкој дворани банке.

Детектив, очигледно примамљен високом наградом у случају успеха, очекивао је, дакле, са сасвим разумљивим нестрпљењем долазак Монголије.

- И ви велите, господине конзуле, - упита он по други пут -да тај брод не може закаснити?

- Не може, господине Фиксе, - одговори конзул.

- Јуче је био запажен у заливу ПортСаида, а сто шездесет километара кроз канал не представља ништа за такав брод. Ја вам опет кажем да је Монголија увек добијала награду од двадесет и пет ливара, коју влада даје сваком броду кад стигне за двадесет четири часа пре утврђеног времена.

- Долази ли тај брод право из Бриндизија? - упита Фикс.

- Управо из Бриндизија, где је узео пошту за Индију, а из Бриндизија је кренуо у суботу увече у пет часова. Стрпите се, дакле, ускоро ће стићи. Али ја заиста не знам како ћете ви моћи по добијеном личном опису познати свог човека ако се он налази на Монголији.

- Господине конзуле, - одговори Фикс - такве људе човек пре нањуши него што их позна. Зато треба имати добар нос, а то је као неко посебно чуло у којем се стичу слух, вид и укус. У мом животу ухапсио сам не једног таквог џентлмена, и само нек' је мој лопов на броду, ја вам велим да ми неће умаћи.

- Ја вам то желим, господине Фиксе, јер је у питању крупна крађа.

- Изванредна крађа - одговори одушевљено агент.

- Педесет и пет хиљада ливара! Таква срећа не јавља се често. Лопови постају шкрти. Раса Шепарда се гаси. Данас се дају вешати за свега неколико шилинга.

- Господине Фиксе, - одговори конзул - ви тако одушевљено говорите, да вам ја најсрдачније желим успех, али вам понављам, под оваквим околностима, бојим се да ће то бити тешко. Ви добро знате да према личном опису који сте добили тај лопов изгледа сасвим као честит човек.

- Господине конзуле, - одговори убедљиво полицијски инспектор - велики лопови увек изгледају као поштени људи. Разумећете да се они који имају лупешко лице морају одлучити да остану поштени, јер би их иначе одмах ухватили. Баш та поштена лица ваља особито оштро посматрати. Тежак посао, слажем се, то више није занат већ уметност.

Као што се види, господин Фикс је био у извесној мери сујетан.

Међутим, обала је мало помало оживљавала. Пристизали су морнари разних народности, трговци, поседници, носачи и феласи.[14] Очевидно, долазак брода био је близу.

Време је било лепо, али је ваздух због источног ветра био хладан. Неколико минарета оцртавало се изнад града под бледим сунчаним зрацима. На југу, преко суецког пристаништа, пружао се као рука камени насип дуг две хиљаде метара. На пучини Црвеног мора њихало се више рибарских и обалских бродова, од којих је понеки сачувао у свом изгледу елегантни облик античке галије.

Крећући се усред те гомиле, Фикс је, по навици свог заната, брзим погледима проматрао пролазнике. Било је тада десет и по часова.

- Та, хоће ли стићи тај брод? - узвикну он слушајући како избија пристанишни сат.

- Не може бити далеко - одговори конзул.

- Колико ће се задржавати у Суецу? - уплта Фикс.

- Четири часа. Толико му је потребно за утовар угља. Од Суеца до Адена, на крају Црвеног мора, рачуна се да има хиљаду три стотине десет миља, те је потребно снабдети се горивом.

- А иде ли тај брод из Суеца право у Бомбај? - упита Фикс.

- Право, без заустављања.

- Е, - рече Фикс - ако је лопов пошао тим путем и тим бродом, мора да има у плану искрцавање у Суецу да би другим путем дошао до холандских и француских поседа у Азији. Он добро зна да неће бити сигуран у Индији, јер је то енглеска земља.

- Сем ако то није врло одважан човек. Ви добро знате да је енглески кривац увек боље сакривен у Лондону него што би био у иностранству.

После ове примедбе, која је агенту дала повода за размишљање, конзул се упути у своје здање, које није било далеко. Полицијски инспектор остаде сам, обузет грозничавим нестрпљењем, са чудноватим предосећањем да његов лопов мора бити на броду Монголија. И заиста, ако је тај лупеж отишао из Енглеске са намером да стигне у Нови свет, морао је путу преко Атлантског океана претпоставити пут преко Индије, који је мање надзираван, а где је и надзор отежан.

Фикс се није дуго бавио тим мислима. Јаки звиждуци објавише долазак брода. Читава хорда носача и фелаха јурну на пристаниште, правећи гужву опасну за удове и одела. Десетак чамаца се отисну од обале и упути пред Монголију.

Ускоро се могао видети огроман труп Монголије, која је пролазила између обала канала, и у једанаест часова брод баци котву у пристаништу, пуштајући са великим шумом пару која је излазила кроз одводне цеви.

На броду је било много путника. Неколико њих остадоше на палуби да посматрају живописну панораму града, али већина се искрца у чамцима који су пристали уз Монголију.

Фикс је савесно посматрао све који су силазили на копно.

У том тренутку један од њих му се приближи, снажно одбацивши фелахе који су наваљивали на њега нудећи му услуге, и учтиво га упита да ли му може показати канцеларију енглеског конзуларног агента. У исти мах путник. пружи путну исправу, на коју је свакако хтео да се стави британска виза.

Фикс инстинктивно узе исправу и, брзо је погледавши, прочита лични опис. Умало што не учини нехотичан покрет. Исправа му задрхта у руци. Опис у путној исправи слагао се потпуно са описом који је он добио од управника престоничке полиције.

- Ово није ваша путна исправа? - рече путнику.

- Није, - одговори овај - то је путна исправа мога господара.

- А ваш господар?

- Остао је на броду.

- Али, он треба лично да дође у конзулат ради установљења идентитета.

- Зар је то потребно?

- Неопходно.

- А где је конзулат?

- Тамо, на крају трга - одговори инспектор показујући једну кућу на неке две стотине корачаја.

- Онда ја одох по свог господара, који се међутим неће радовати што га узнемирују.

Потом путник поздрави Фикса и врати се на брод.

VII ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ЈОШ ЈЕДНОМ ДОКАЗУЈЕ ДА ПУТНЕ ИСПРАВЕ НИСУ ОД КОРИСТИ У ПОЛИЦИЈСКИМ СТВАРИМА

Инспектор сиђе на обалу и упути се брзо конзуловој канцеларији. На његов хитан захтев буде одмах уведен пред конзула.

- Господине конзуле, - рече му он без икаквог увода - имам озбиљан разлог да верујем да је наш човек дошао бродом Монголија.

И Фикс исприча шта се десило с оним слугом и с њим поводом путне исправе.

- Добро, господине Фиксе, - одговори конзул - неће ми бити криво што ћу видети то лупешко лице. Али можда он неће ни доћи у моју канцеларију, ако је он то што ви претпостављате. Лопови не воле да иза себе остављају трагове, а, уосталом, та формалност са путним исправама није више обавезна.

- Господине конзуле, - одговори агент - ако је то одважан човек као што се мора претпоставити, он ће доћи!

- Да визира своју путну исправу?

- Да. Путне исправе увек само сметају поштеном свету, а олакшавају лупежима бекство. Ја вам тврдим да ће његова путна исправа бити исправна, али се чврсто надам да је ви нећете визирати.

- Е, а зашто? Ако је то исправна путна исправа, - одговори конзул - немам права да одбијам визу.

- Али, господине конзуле, ја морам задржати овде тог човека све док из Лондона не примим налог за хапшење.

- Е, то је већ ваша ствар, господине Фиксе, - одговори конзул - али ја не могу.

Конзул не заврши своју реченицу. У тај мах неко закуца на врата његовог кабинета и послужитељ конзулата уведе два странца, од којих је један био баш онај слуга који је разговарао са детективом.

Били су то доиста господар и слуга. Господар покаже своју путну исправу кратко умоливши конзула да на њу изволи ставити своју визу.

Конзул узе путну исправу и пажљиво је прочита, док је Фикс из једног угла кабинета посматрао или боље рећи прождирао очима странце.

Када је конзул прочитао, упита:

-  Јесте ли ви господин Филеас Фог?

-  Јесам, господине, - одговори џентлмен.

-  А овај човек је ваш слуга?

-  Да. Француз по имену Паспарту.

-  Долазите ли из Лондона?

-  Да.

-  А идете?

-  У Бомбај.

- Добро, господине. Ви знате да је ова формалност визирања излишна и да се више не тражи показивање путних исправа?

- Знам, господине, - одговори Филеас Фог - али ја желим да са вашом визом потврдим свој пролазак кроз Суец.

- У реду, господине.

И конзул потпише, датира и стави свој печат на путну исправу. Господин Фог исплати таксу за визу и хладно поздравивши изиђе праћен својим слугом.

-  Но? - упита инспектор.

-  Но, - одговори конзул - изгледа као сасвим поштен човек!

- Може бити - одговори Фикс. - Не чини ли вам се, господине конзуле, да овај флегматични господин личи потпуно на лопова чији сам лични опис добио?

- Слажем се, али знате да су сви описи...

- Сазнаћу ја праву истину - одговори Фикс. - Слуга ми изгледа мање загонетан од господара. Осим тога, он је Француз и неће моћи ћутати: До виђења, господине конзуле.

После ових речи, агент изиђе и поче тражити Паспартуа.

У међувремену, господин Фог, изашавши из конзулата, упути се на пристаниште. Ту изда нека наређења своме слузи, затим се укрца у један чамац и врати на Монголију, где уђе у своју кабину. Затим узе своју бележницу, у којој су биле следеће белешке:

„Кренуо из Лондона у среду 2. октобра у 8 часова и 45 минута увече.

Стигао у Париз у четвртак 3. октобра у 7 часова и 30 минута изјутра.

Отишао из Париза у четвртак у 8 часова и 40 минута изјутра.

Дошао преко Мон Сенија у Торино у петак 4. октобра у 6 часова и 35 минута изјутра.

Отишао из Торина у петак у 7 часова и 20, минута изјутра.

Дошао у Бриндизи у суботу 5. октобра у четири часа по подне.

Укрцао се на Монголију у суботу у 5 часова по подне,

Стигао у Суец у среду 9. октобра у 11 часова пре подне.

Укупно утрошио: 158½ часова, односно 6½ дана."

Господин Фог је уписивао ове податке у један путни план подељен на ступце, који је показивао - од 2. октобра до 21. децембра - месец, датум, дан, редовни и стварни долазак у свако главна место, Париз, Бриндизи, Суец, Бомбај, Калкуту, Хонг-Конг, Јокохаму, Сан Франциско, Њујорк, Ливерпул, Лондон, а који је омогућавао лако израчунавање губитка и добитка за сваки део пута. У овом методичном путном плану водило се о свему рачуна, тако да је господин Фог могао увек знати да ли је у добитку или у губитку.

Тога дана, у среду 9. октобра, убележи долазак у Суец, који се слагао са редовним доласком, те није показивао ни добитак ни губитак.

Затим нареди да му се ручак донесе у његову кабину. Није ни мислио да разгледа град, јер је био од оне врсте Енглеза који преко својих слугу разгледају земље кроз које пролазе.

VIII ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ ГОВОРИ МОЖДА МАЛО ВИШЕ НЕГО ШТО БИ ТРЕБАЛО 

Фикс је за неколико тренутака стигао на обали Паспартуа, који је туда тумарао и разгледао, јер је мислио да треба све да види.

-  Но, пријатељу, - рече Фикс прилазећи му - је ли ваша путна исправа визирана?

-  А, то сте ви, господине? - одговори Француз. - Веома сам вам захвалан. Све је у потпуном реду.

-  Па сада разгледате овај крај?

-  Да, само ми путујемо тако брзо да ми изгледа као да летим у сну. Сада смо дакле у Суецу?

-  У Суецу.

-  У Египту?

-  У Египту, свакако.

-  И у Африци?

-  У Африци.

- У Африци! - понови Паспарту. - Не могу да верујем. Замислите, господи-не, ја сам мислио да нећемо ићи даље од Париза, тај славни град сам видео свега од седам часова и двадесет минута изјутра до осам часова и четрдесет минута, и то између Северне железничке станице и Лионске железничке станице, кроз прозоре једног фијакера, и то по јакој киши. Баш ми је жао. Желео сам да поново видим Пер Лашез[15]  и циркус на Јелисејским пољима.[16]

-  Ви се дакле много журите? - упита полицијски инспектор.                                                                    

-  Ја не, али мој господар. Него, сетих се да треба да купим чарапе и кошуље! Отпутовали смо без пртљага, само са једном торбом.

-  Ја ћу вас одвести до радње где ћете наћи све што вам треба.

-  Господине, - одговори Паспарту - ви сте заиста љубазни...

И обојица пођоше. Паспарту је непрестано брбљао:

-  Особито - рече - морам пазити да не изгубим брод.

-  Имате времена, - одговори Фикс - сада је тек подне!

Паспарту извуче свој велики сат.

-  Подне - рече. - Којешта! Сада је девет часова и педесет два минута!

-  Ваш сат заостаје - одговори Фикс.

-  Мој сат! То је породични сат који ми је остао од мог чукундеде! За годину дана он не заостаје ни пет минута. То је прави хронометар.

-  Знам шта је - одговори Фикс.

- Ви се држите лондонског времена, које за суецким заостаје за скоро два часа. Треба свој сат да подешавате према подневку у свакој земљи.

- Ја да дирнем у свој сат! - узвикну Паспарту - никад!

- Ама, он се неће више слагати са сунцем.

- Тим горе по сунце, господине! Сунце ће бити криво!

И ваљани момак поносито врати свој сат у прслук.

Неколико часака касније Фикс запита:

- Ви сте, дакле, из Лондона нагло отишли?

- И те како! Последње среде у осам часова увече, преко свог обичаја, господин Фог се вратио из свог клуба, а већ смо после три четврти часа отпутовали.

- А куда иде, управо, ваш господар?

- Увек напред! Путује око света.

- Око света! - узвикну Фикс.

- Да, за осамдесет дана! Вели да то чини из опкладе, али међу нама, ја у то не верујем. То не би имало никаквог смисла. Биће ту друго нешто.

- А! То је неки особењак, тај господин Фог?

- То и ја мислим.

- Је ли богат?

- Очевидно, понео је собом лепу своту сасвим нових новчаница! И не штеди новац уз пут. Ево, обећао је механичару Монголије величанствену награду ако стигнемо у Бомбај пре редовног времена!

- А ви познајете одавно тог вашег господара?

- Ја? - одговори Паспарту. - Ја сам ступио у његову службу на сам дан нашег одласка.

Лако се може замислити какав су утисак морали оставити ови одговори на већ ионако претерано раздражен дух полицијског инспектора.

Овај нагли одлазак из Лондона одмах после крађе, она велика сума новаца коју је понео са собом, та журба да стигне у далеке земље, тај изговор о некој чудноватој опклади, све је то утврђивало и морало утврдити Фикса у његовим претпоставкама.

Он је навео Француза да још говори и сазнао је да тај момак нимало не познаје свога господара, да је овај живео у Лондону усамљено, да су га држали богатим, не знајући за порекло његовог богатства, да је то загонетан човек итд. Али, у исто време, Фикс је могао сматрати за сигурно да се Филеас Фог неће искрцати у Суецу и да одиста иде у Бомбај.

- Је ли далеко Бомбај? - упита Паспарту.

- Доста далеко - одговори агент. - Потребно вам  је  донде  још  око десетак дана морем.

- А шта ви мислите, где је тај Бомбај? - У Индији.

- У Азији?

- Наравно.

- До врага! Морам вам рећи... Једна ствар ми задаје бриге... то јест, моја славина!

- Каква славина?

- Славина од гаса коју сам заборавио заврнути, па сад гас гори на мој рачун. Еле, ја сам израчунао да за гас плаћам два шилинга за двадесет четири часа, тачно шест пенса више него што зарађујем, а ви разумете: што је пут дужи...

Да ли је Фикс разумео ту ствар са гасом? Вероватно није. Он више није слушао, него је доносио одлуку. Француз и он стигли су у радњу. Фикс остави свога саговорника да купује, препоручи му да не пропусти полазак Монголије, а он се хитно врати у конзулат.

Сад, када је његово убеђење сазрело, Фиксу се повратила хладнокрвност.

- Господине, - рече конзулу - више нимало не сумњам. Нашао сам свог човека! Он се издаје за једног особењака који хоће да учини пут око света за осамдесет дана.

- То је, дакле, лола - одговори конзул - и мисли да се врати у Лондон, пошто завара траг полицајцима оба континента.

- Видећемо - одговори Фикс.

- А да се нисте преварили? - упита још једном конзул.

- Ја се не варам.

- Зашто је онда том лопову стало до тога да визом потврди свој пролаз кроз Суец?

- Зашто? Не знам, господине конзуле - одговори детектив - али слушајте ме

И он у неколико речи изнесе најважније моменте свог разговора са слугом поменутог Фога.

- Заиста, - рече конзул - све претпоставке су против тог човека. А шта намеравате да учините?

- Послаћу брзојав у Лондон са хитном молбом да ми се упути налог за хапшење у Бомбај, укрцаћу се на Монголију, пратићу свог лопова до Индије и тамо, у тој енглеској земљи, учтиво ћу му приступити с налогом у рукама и ставити му руку на раме.

После ових речи, хладно изговорених, агент се опрости од конзула и оде у биро за брзојаве. Оданде пошаље управнику престоничке полиције онај телеграм који нам је већ познат.

Четврт часа касније Фикс се са лаким пртљагом у руци, иначе добро снабдевен новцем, укрца на Монголију и ускоро је тај брзи брод пловио пуном паром водама Црвеног мора.

IX ГЛАВА

У КОЈОЈ ЦРВЕНО И ИНДИЈСКО МОРЕ ПОКАЗУЈУ НАКЛОНОСТ ПРЕМА НАМЕРАМА ФИЛЕАСА ФОГА 

Удаљеност између Суеца и Адена износи тачно хиљаду три стотине десет миља и пловидбени прописи Друштва допуштају својим бродовима да тај пут пређу за сто тридесет и осам часова. Монголија је са добро ложеним казанима, пловила тако да стигне пре одређеног времена.

Већина путника који су се укрцали у Бриндизију путовала је у Индију. Једни су ишли у Бомбај, други у Калкуту преко Бомбаја, јер откад железнички пут иде читавом ширином Индијског полуострва, није више потребно да се обилази предгорје Цејлона.

Међу путницима Монголије било је разних цивилних чиновника и официра свих чинова. Од ових, једни су припадали британској редовној војсци, други су командовали урођеничким сипајским трупама, а сви су били добро плаћени. Чак и сада, када је влада преузела права и дужности некадашње Индијске компаније: потпоручници су имали по 7.000 франака, бригадири по 60.000, а генерали по 100.000[17].

Добро се, дакле, живело на палуби Монголије у том друштву чиновника, с којима су се измешали понеки млади Енглези, који су, са милионом у џепу, ишли у далеке крајеве да оснују трговачке агенције.

Порзер, представник Компаније, равноправан са капетаном брода, водио је велику раскош. О ручку, о ленчу[18], о ужини у пет и по часова по подне, о вечери у осам часова, столови су се савијали под чинијама свежег меса и осталих јела спремљених у бродској месарници и кухињи.

Путнице - било их је неколико - мењале су хаљине два пута дневно. Свирала је музика и играло се кад год је море допуштало.

Али Црвено море је веома ћудљиво и често пакосно, као сви ти узани, дугачки заливи. Кад је ветар дувао било са азијске, било са афричке обале, Монголија, дуг брод са пропелером, захваћена са бока, страшно се љуљала. Даме би тада ишчезавале, клавири би заћутали, а у исти мах је престајала и песма и игра. Међутим, упркос бури и олуји, гоњен својом моћном машином, брод је јурио без задоцњења према мореузу Баб-ел-Мандеб.

Шта је за то време радио Филеас Фог? Мислио би човек да је увек немиран и забринут, да премишља о промени ветрова неповољних за кретање брода, о разузданим покретима таласа који су могли оштетити машину и, најзад, о свим могућим незгодама које су  могле  осујетити.  Ако је тај џентлмен имало или нимало помишљао на те незгоде, то се на њему није примећивало. И надаље је остао хладнокрван човек - непоколебљив члан Реформ-клуба, кога никакав случај или догађај није могао збунити. Није био неспокојнији од часовника на броду, Ретко је излазио на палубу. Није много обраћао пажњу на Црвено море, богато успоменама, ту позорницу првих историјских призора човечанства. Није ишао да разгледа занимљиве градове раштркане на обалама, чија се живописна силуета оцртавала на хоризонту. Није мислио ни на опасности тог Арабијског залива, о коме су антички историчари Страбон, Аријен, Артемидор. Едризи увек говорили са страхом и на које су се морепловци некад усуђивали да пођу само када би жртвама посветили своју пловидбу.

Шта је, дакле, радио тај особењак затворен на Монголији? Пре свега, он је јео четири пута на дан и ни љуљање ни дрмусање брода нису могли пореметити тако ванредно удешену машину - човека. Затим је играо вист.

Да! Нашао је партнере исто тако страсне као и он: једног порезника који је ишао на своју дужност у Гоу, једног министра, проповедника Децима Смита који се враћао у Бомбај и једног бригадног генерала енглеске војске који је ишао свом корпусу у Бенарес. Сва три путника имала су исту страст према висту као и Филеас Фог, и картали су се по читаве сате ћутећи исто као и он.

Што се тиче Паспартуа, морска болест није нимало утицала на њега. Он је имао кабину на предњем делу брода и јео је такође поштено. Треба рећи да му се ово путовање под таквим условима очевидно допадало. Покорио се судбини. Имао је добру храну, добар стан, видео је света и, уосталом, уверавао је себе да ће се цело ово тумарање завршити у Бомбају.

Сутрадан по одласку из Суеца, 10. октобра, срео је на палуби, са извесним задовољством, услужног човека коме се био обратио када се искрцао у Египту.

- Ако се не варам, - рече прилазећи му са најљубазнијим осмехом - ви сте, господине, изволели бити мој вођа у Суецу?

- Заиста, - одговори детектив - ја вас познајем! Ви сте слуга оног чудноватог Енглеза...

- Тако је, господине ...

- Фикс.

- Господине Фиксе, - одговори Паспарту - мило ми је што сам вас нашао на броду. Куда ви путујете?

- Тамо куда и ви, у Бомбај.

- Утолико боље! Јесте ли већ ишли тим путем?

- Више пута - одговори Фикс. - Ја сам агент Полуострвске компаније.

- Ви, дакле, познајете Индију?

- Дабоме .. одговори Фикс, који у то није хтео дубље да се упушта.

- То је чудна земља, та Индија, а?

- Врло чудна. Џамије, минарети, храмови, факири, пагоде, тигрови, змије, бајадере! Имаћете ваљда времена да разгледате ту земљу?

- Надам се, господине Фиксе. Разумечете да човек здравог разума неће проводити живот у скакању с брода на железницу и са железнице на брод под изговором да путује око света за осамдесет дана! Не. Верујте ми, сва та гимнастика престаће у Бомбају.

- А како се осећа господин Фог? - упита Фикс најприроднијим гласом.

- Врло добро, господине Фиксе. Уосталом, ја исто тако. Једем као гладан вук. То је због морског ваздуха.

- А вашег господара не видим никад на палуби.

- Никад. Није радознао.

- Знате ли ви, госпођине Паспарту, да то тобожње путовање за осамдесет дана можда скрива какву тајну миСијукс..., дипломатску миСијукс, на пример!

- Вере ми, господине Фиксе, о томе не знам ништа. Признајем вам, не бих дао ни паре да штогод о томе сазмам.

После тог сусрета, Паспарту и Фикс су често разговарали. Полицијски инспектор хтео се спријатељити са слугом сер Фога. То би му могло временом бити од користи. Стога га је често у бару Монголије почастио којом чашом вискија или пел-ела, а честити момак примао би без устезања понуду, узвраћајући је првом приликом, да не би остао дужником, - видећи, уосталом, да је тај Фикс сасвим пристојан џентлмен. Међутим, брод је брзо напредовао. Тринаестог опазише Моку, која се указа оивичена порушеним зидинама, изнад којих се уздизало неколико зелених урми. У даљини, у планинама, пружала су се широка поља кафе. Паспарту је очарано посматрао тај славни град и чак је нашао да Мока са кружним зидинама и разрушеном тврђавом која изгледаше као дршка личи на огромну шољу.

Следеће ноћи Монголија прође кроз мореуз Баб-ел-Мандеб, чије име на арапском значи врата суза, а сутрадан, 14-ог, уплови у пристаниште за морске бродове северозападно од аденске луке. Ту се брод морао снабдети горивом.

Важна је и озбиљна ствар снабдевање брода на таквој удаљености од центра производње. Само за Полуострвску компанију то представља годишњи издатак од осам стотина хиљада ливара. Требало је основати стоваришта у више пристаништа, а у тим далеким морима угаљ стаје осамдесет франака по тони.

Монголија је имала да пређе још хиљаду шест стотина педесет миља пре него што  доспе  у  Бомбај  и  морала се задржати четири  часа у том пристаништу да попуни своје магацине.

Међутим, ово задоцњење није могло никако сметати програму Филеаса Фога. То је било предвиђено. Уосталом, уместо да стигне у Аден тек 15. октобра изјутра, Монголија је стигла тамо већ 14. увече. То је био добитак од петнаест часова.

Госиподин Фог и његов слуга изиђоше на копно. Џентлмен је хтео да визира своју путну исправу. Фикс их је неприметно пратио. По обављеној формалности око визирања, Филеас Фог се врати на брод да настави прекинуту партију.

Паспарту пак прошета, по свом обичају, кроз гомилу Сомуна, Бањајаца, Парса, Јевреја, Арапа, Европљана, који сачињавају оних двадесет и пет хиљада становника Адена. Дивио се утврђењима који од тог града чине Гибралтар Индијског океана и величанственим резервоарима на којима су још радили енглески инжењери, две хиљаде година после инжењера краља Соломона.

- Врло занимљиво, врло занимљиво!,- мислио је Паспарту враћајући се на брод. - Видим да човек има велике користи од путовања ако хоће да види нешто ново.

У шест часова увече Монголија крену из вода аденске луке и ускоро је јурила по Индијском океану. Било јој је одређено сто шездесет и осам часова за пут од Адена до Бомбаја. Уосталом, Индијски океан био јој је наклоњен. Ветар је дувао са северозапада. Једра дођоше у помоћ пари. Брод, боље заштићен, мање се љуљао. Жене се опет појавише на палуби у новим хаљинама. Наново поче песма и игра.

Путовање је текло под најбољим околностима. Паспарту беше очаран што му је случај дао тако љубазног сапутника у особи Фикса.

У недељу 20. октобра око подне угледаше обалу Индије. Два чаша касније попе се на палубу Монголије пилот. На хоризонту су се планине хармонично оцртавале на ивици неба. Ускоро су се могли распознати редови палми које покривају град. Брод продре у ту луку коју затварају острва Салцет, Колаба, Елефанта, Бачер, и у четири и по часа пристаде у пристаништу Бомбаја.

Филеас Фог је завршавао тада тридесет и трећи робер тога дана, и он и његов партнер, захваљујући једном смелом маневру, добивши тринаест штихова, завршише ово лепо путовање једним изврсним шелемом[19].

Требало је да Монголија стигне у Бомбај 22. октобра. Међутим, она је стигла 20-ог. То беше, дакле, од његовог поласка из Лондона добитак од два дана, што Филеас Фог савесно забележи у свој путни план у рубрику добитка.

X ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ ПАСПАРТУ ВРЛО СРЕЋАН ШТО ЈЕ ЈЕФТИНО ПРОШАО ИЗГУБИВШИ САМО СВОЈУ ОБУЋУ 

Свима је познато да Индија - тај велики обрнути троугао чија је основа на северу а врх на југу - обухвата површину од милион четири стотине хиљада квадратних миља, на којој је неједнако распоређено становништво од сто осамдесет милиона људи.

Британска влада врши власт над извесним делом те огромне земље. Она има главног гувернера у Калкути, гувернера у Мадрасу, у Бомбају и у Бенгалу и једног заменика гувернера у Агри.

Међутим, права енглеска Индија има само површину од седам стотина хиљада квадратних миља и становништво од сто до сто десет милиона људи. То ће рећи да један знатан део територије још није под влашћу краљице, и заиста, код неких дивљих и ужасних раџа у унутрашњости, индијска независност још је потпуна.

Од 1756. године - кад је основана прва енглеска насеобина на месту где је данас град Мадрас - па све до оне године када је букнуо устанак Сипајаца, чувена Индијска компанија била је свемоћна. Она је мало-помало присвајала разне покрајине које је куповала од раџа дајући им доживотне ренте, које, међутим није некако или је слабо плаћала; она је постављала свог главног гувернера и све цивилне и војне чиновнике, међутим, сада она више не постоји и сва власт у енглеским поседима у Индији долази непосредно од круне.

И обичаји, спољашњи изглед, етнографски односи на полуострву мењају се свако-дневно. Некада се ту путовало свакојаким старим превозним средствима, пешице, на коњу, колима, двоколицама, носиљком, на леђима човека итд. Сада пак, по Инду и Гангу плове великом брзином бродови, а железница, која пресеца Индију целом њеном ширином, гранајући се уз пут, везује Бомбај са Калкутом за свега три дана вожње.

Ова железничка пруга не иде правом линијом кроз Индију. Даљина у правој линији износи хиљаду до хиљаду сто миља, и возу који би ишао средњом брзином не би требало ни три дана за тај пут, али је ова даљина повећана најмање за једну трећину окуком коју прави пруга идући све до Алахабада на северу полуострва.

Углавном, пруга Велике индијске полуострвске железнице иде овако: полазећи са Бомбајског острва, она иде преко Салцета, долази на копно код Теме, прелази планински ланац Западног Гатеса, пролази североисточно до Бурхампура, сече скоро независну територију Бунделкунда, пење се до Алахабада, савија на исток, допире код Бенареса до Ганга, удаљује се мало од њега и, поново силазећи на југоисток, преко Бурдивана и француског града Чандернагора, завршава се у Калкути.

Било је четири и по часа увече када су се путници са Монголије искрцали у Бомбају, а воз за Калкуту полазио је тачно у осам часова.

Господин Фог се, дакле, опрости са својим партнерима, напусти брод, нареди свом слузи шта ће све купити, изричито га опомену да се на железничкој станици нађе пре осам часова, и својим редовним корацима, попут удараца секунде на астрономском часовнику, упути се бироу за путне исправе.

Тако од знаменитости Бомбаја није хтео ништа да види, ни градску кућу, ни величанствену библиотеку, ни утврђења, ни бродоградилишта, ни памучно тржиште, ни трговине, ни џамије, ни синагоге, ни јерменске цркве, ни красну пагоду МалебарХил, украшену двема вишеугаоним кулама. Није погледао ни ремекдела у Елефанти, ни њихове тајанствене гробнице скривене на југоистоку од луке, ни пећине Канери на острву Салцет, те дивне остатке будистичке архитектуре.

Не! Ништа. Кад је изашао из бироа за путне исправе, Филеас Фог се мирно упути на жележничку станицу и ту наручи да му се донесе ручак. Између осталих јела гостионичар му препоручи неку дивљач од домаћег зеца коју је до неба хвалио.

Филеас Фог прими дивљач и окуша је савесно, али упркос њеном зачињеном сосу нађе да је врло рђава.

Зазвони по гостионичара.

- Господине, - рече му упирући на њега поглед – је ли ово зец?

- Јесте, милорде, - одговори дрско угурсуз - то је зец из џунгле.

- А да није тај зец маукао кад су га убили? -Маукао! О, милорде, то је зец! Кунем се...

- Господине гостионичаре, - настави хладно господин Фог - не куните се и запамтите ово: некада су у Индији мачке поштовали као свете животиње. Била су то добра времена.

- За мачке, милорде?

- Можда и за путнике.

После те примедбе господин Фог мирно настави да једе.

Мало после господина Фога искрца се и агент Фикс са Монголије и одјури одмах управнику полиције у Бомбају. Саопшти му да је детектив, упозна га са задатком који му је поверен и објасни свој однос према тобожњем лопову. Да ли је стигао из Лондона налог за хапшење?... Нису добили ништа. Заиста, налог није ни могао још стићи, јер је послат после одласка господина Фога.

Фикс се јако озловољи. Тражио је од управника да он изда наређење за хапшење господина Фога. Управник то одбије. Ствар се тицала престоничке управе и по закону само је она могла издати тај налог. Ова строга начела, ово строго придржавање закона даје се протумачити енглеским обичајима, који не допуштају никакву самовољу у питањима личне слободе.

Фикс није више наваљивао, јер је увидео да мора чекати на налог за хапшење, али он одлучи да не губи никако из вида свог тајанственог лупежа за све време док овај остане у Бомбају. Није сумњао да ће се Филеас Фог задржати овде - а знамо да је и Паспарту тако мислио - тако да ће бити довољно времена да стигне налог.

Међутим, према последњим наређењима која му је дао господар искрцавајући се са Монголије, Паспарту је добро разумео да ће с Бомбајем бити као и са Суецом и Паризом, да се путовање овде неће завршити, већ да ће се наставити бар до Калкуте, а можда и даље. И он поче размишљати није ли та опклада господина Фога потпуно озбиљна ствар, није ли му судбина наменила да путује око света за осамдесет дана, њему који је хтео да живи на миру.

У међувремену он купи неколико кошуља и чарапа и прошета улицама Бомбаја. Било је ту разног света и, поред Европљана разних народности, било је ту Персијанаца са шиљатим капама, Бонхајаца са округлим турбанима, Синда са четвртастим капама, Јермена у дугачким кафтанима, Парса са црним митрама. Баш се одржавала нека светковина тих Парса или Гебра, непосредних потомака Зороастрових следбеника, највреднијих, најобразованијих, најинтелигентнијих и најозбиљнијих међу Индијцима - племена коме припадају богати урођенички трговци у Бомбају. Тога дана празновали су верски карневал са поворкама и забавама у којима су суделовале бајадере одевене у ружичасти вео проткан златом и сребром, које су уз звуке виола и там-тама играле изванредно вешто и савршено пристојно.

Не треба ни поменути да је Паспарту посматрао те занимљиве свечаности отворених очију и напетих ушију и да је својим изгледом и лицем одавао најновијег блесана.

На несрећу по њега и његовог господара, коме умало што није осујетио путовање, његова радозналост га одведе даље но што је требало.

Пошто је видео карневал Парса, Паспарту се упути ка железничкој станици, кад, пролазећи поред красне пагоде Малебар-Хила, зажели да је и изнутра види.

Није знао две ствари: прво, да је улаз у понеке индијске пагоде забрањен хришћанима и, осим тога, да ни сами верници не могу ући у њих пре него што оставе своју обућу пред вратима. Овде ваља напоменути да енглеска влада из политичких разлога поштује и тражи да се поштује до најмањих ситница домаћа вера, те строго кажњава свакога ко повреди вршење њених обреда. Паспарту уђе унутра не мислећи ништа рђаво и као обичан турист поче се дивити засењујућем сјају браманских украса у унутрашњости Малебар-Хила, кад изненада би оборен на свете плоче. Три свештеника с погледима пуним беса бацише се на њега, свукоше му ципеле и чарапе и почеше га ударати уз дивљу дерњаву.

Снажан и окретан, Француз се брзо подиже. Једним ударцем песница и једном ногом обори двојицу својих противника заплетених у дуге мантије и бежећи из пагоде што је брже могао убрзо остави далеко за собом трећег Индуса, који је појурио за њим дражећи свет око себе.

У седам часова и педесет пет минута, свега неколико минута пре поласка воза, босоног, изгубивши у тучи пакет са купљеним стварима, Паспарту стиже на железничку станицу.

Фикс беше ту на перону. Пратећи господина Фога на железничку станицу, схватио је да ће тај лупеж напустити Бомбај. Одмах одлучи да иде за њим у Калкуту, па и даље, ако затреба. Паспарту није видео Фикса, који је стајао у сенци, али Фикс је чуо када је Паспарту са неколико речи испричао своме господару шта му се десило.

- Надам се да вам се то неће више догодити - једноставно одговори Филеас Фог и уђе у један вагон.

Јадни момак, босоног и сав збуњен, пође без речи за својим господарем.

Фикс хтеде да се попне у други вагон, кад му паде на ум једна мисао и он нагло измени свој план пута.

,,Не, остаћу - помисли он. - Ето једног преступа учињеног на индијској територији... Неће ми више умаћи."

Тога момента локомотива јако писну и воз се изгуби у ноћи.

XI ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ КУПУЈЕ ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО ПО БАСНОСЛОВНОЈ ЦЕНИ

Воз је кренуо тачно у одређени час. Носио је многе путнике, неколико официра, грађанских чиновника и трговаца опијумом и индигом, које је њихова трговина водила на источну страну полуострва.

Паспарту је био у истом купеу у којем и његов господар. Трећи путник седео је у супротном углу.

То беше бригадни генерал сер Франсис Кромерти, један од партнера господина Фога на путу од Суеца до Бомбаја, који се враћао својим трупама смештеним близу Бенареса.

Сер Франсис Кромерти, висок, плав, педесетих година, истакао се јако у последњем устанку Сипајаца, и одиста је заслужио да га сматрају домороцем. Живео је у Индији од своје младости и ретко се појављивао у свом завичају. Био је то образован човек, који је радо говорио о обичајима, историји, организацији Индуса, кад би се Филеас Фог за то распитивао. Али овај џентлмен није ништа питао. Он није путовао, него је описивао круг као неко тешко тело које се креће путањом око Земљине лопте по законима рационалне механике. Баш је сада у мислима срачунавао утрошене часове од свог одласка из Лондона, и извесно би протрљао руке да је његовој природи одговарало да чини сувишне покрете.

Сер Франсис Кромерти је познавао настраност свога сапутника, иако га је проучавао само између два робера са картама у руци. Питао се да ли под том хладном спољашношћу куца људско срце, да ли Филеас Фог има осећања за природне лепоте и моралне тежње. То је за њега била загонетка. Ниједан особењак кога је бригадни генерал срео није се могао упоредити са овим производом егзактних наука.

Филеас Фог није крио пред сер Франсисом Кромертијем свој план пута око света ни начин на који је мислио да га изврши.

Бригадни генерал није видео у тој опклади ништа друго сем једне бесциљне настраности којој нужно недостаје оно transire benefaciendo које треба да води сваког разумног човека. Пут којим је ишао необични џентлмен ће свакако прећи не учинивши ништа ни себи ни другима.

Један час по одласку из Бомбаја воз је преко вијадукта прошао острво Салцет и појурио ка копну.

На станици Келијан оставио је са десне стране споредну железничку пругу, која преко Кендалаха и Пунаха силази ка југоистоку Индије, те стиже до станице Пауел. На том месту улази у врло разгранате планине Западних Гатеса, ланац са подножјем од базалта и трапа[20], чији су највиши врхови покривени густом шумом.

С времена на време, сер Франсис Кромерти и Филеас Фог изменише неколико речи, па и сада бригадни генерал, почињући разговор који се често прекидао, рече:

- Пре неколико година, господине Фог, нашли бисте препреку која би вероватно осујетила ваш пут.

- А зашто, сер Франсисе?

- Зато што се железничка пруга прекидала у подножју ове планине, која се морала прелазити у носиљци или на леђима понија до станице Кендалах, на другој страни.

- Та препрека не би нимало сметала мом програму - одговори господин Фог. - Ја сам предвидео могућност извесних препрека.

- Ипак, господине Фог, - настави бригадни генерал - могли сте пустоловином овога момка навући на врат врло непријатну ствар.

Паспарту, увијених ногу у свој путнички покривач, дубоко је спавао и није ни сањао да се о њему говори.

- Енглеска влада је оправдано врло строга према оваквим кривицама - настави сер Франсис Кромерти. - Изнад свега захтева да се поштују верски обичаји Индуса, и да је ваш слуга ухваћен...

- Да је ухваћен, сер Франсисе, - одговори господин Фог - он би био осуђен, издржао би своју казну, а затим би се вратио мирно у Европу. Не видим зашто би та ствар могла да задржи његовог господара.

На томе се разговор прекиде.

У ноћи воз пређе преко Гатеса, прође Несик и сутрадан, 21. октобра, јурио је преко скоро равног предела Кандиша. Предео добро обрађен био је посут сеоцима изнад којих је минарет на пагодама замењивао торањ на европским црквама. Многобројни мали потоци, већином притоке реке Годовере, плавили су овај плодни крај.

Кад се Паспарту пробудио и око себе погледао, није могао да, верује да пролази кроз земљу Индуса у возу Велике полуострвске железнице. То му се чинило невероватно. Па ипак, то је била стварност! Локомотива којом је управљала рука енглеског машинисте и која је ложена енглеским угљем пуштала је свој дим на плантаже памука, кафе, орашка, каранфила, црвеног бибера. Дим је кружио у спиралама око гомиле палми, између којих се појавише живописни бунгалови[21], неколико вихарија, врсте напуштених манастира, и прекрасни храмови богати неисцрпним украсима индијске архитектуре. Затим су се унедоглед шириле неизмерне равнице,  џунгле  са змијама  и  тигровима, које је хука воза плашила, и најзад шуме просечене железничком пругом, пуне слонова који су замишљена погледа посматрали воз како помамно јури мимо њих.

Тог јутра, иза станице Мелигама, путници прођоше кроз несрећни крај тако често прскан крвљу верника богиње Кали. Недалеко одатле дизала се Елора и њене дивне пагоде, а мало даље чувена Орегабад, престоница дивљег Оренг Зејба, сада само главни град једне провинције отргнуте низамској краљевини. У том крају владао је Ферингеа, поглавица Туга, краљ Убилуа. Ове убице, окупљене у једној дружини која се није дала ухватити, приносиле су у част богиње смрти жртве разне старости, никад не проливајући крв; некада се није могао прекопати било који кутак а да се не нађе какав леш. Енглеска влада је до извесне мере стала на пут тим убиствима, али грозно удружење и сада постоји и ради свој посао.

У дванаест и по часова воз се заустави на станици Бурхампур и Паспарту успе ту за злато да набави пар папуча украшених лажним бисером, које обу са осећањем очевидне сујете. Путници на брзину узеше ручак и затим опет наставише пут према станици Асургур, идући неко време уз обалу Тепте, мале реке која се улива у Кембејски залив близу Сурата.

Овде треба рећи каквим се мислима сада бавио Паспарту. До доласка у Бомбај мислио је, а и могао је мислити, да ће се ствар ту свршити. Али сада, када је јурио пуном брзином кроз Индију, настао је преокрет у његовим мислима. Повратила му се његова ћуд. Вратише му се фантастични снови из његове младости, и он поче озбиљно да узима планове свога господара, веровао је у истинитост опкладе, па према томе и у пут око света, као и у најдужи рок који се није смео прећи. Већ је стрепео од могућих закашњења, од незгода које би могле искрснути на путу. Сматрао је себе учесником те опкладе и задрхтао би при помисли да је синоћ све могао покварити својом глупошћу. Уз то, није био хладнокрван као господин Фог, него много немирнији. Бројао је и бројао колико је већ дана протекло, проклињао је заустављање воза, оптужујући га да споро иде, и пребацивао у себи господину Фогу што није обећао награду машинисту. Честити момак није знао да оно што је могуће на броду, није могуће на железници, чија је брзина одређена.

Увече уђоше у планинске кланце Сутапура, који деле Кандиш од Бунделкунда.

Сутрадан, 22. октобра, на питање сер Франсиса Кромертија, Паспарту, погледавши свој сат, одговори да је три часа изјутра. И заиста, овај славни сат, још удешен по гриничком меридијану, који је сад био неких седамдесет и седам степени на западу, морао је каснити, и каснио је стварно четири часа.

Сер Франсис исправи час који рече Паспарту и опомену га као што га је раније опоменуо Фикс. Покушао је да му објасни да се мора равнати по сваком новом меридијану, и пошто путује стално према истоку, то јест према сунцу, дани су краћи за онолико пута по четири минута колико се степени пређе. Али узалуд. Било да је тврдоглави момак разумео објашњење бригадног генерала или не, он је ипак себи увртео у главу да не исправља свој сат, који је стално показивао лондонско време. Уосталом, била је то невина страст која никоме није могла нашкодити, У осам часова изјутра, на петнаест миља испред станице Ротал, воз се заустави насред једне простране чистине оивичене са неколико бунгалова и радничких колиба. Возовођа прође поред композиције вагона објављујући:

- Овде путници морају сићи.

Филеас Фог погледа сер Франсиса Кромертија, који изгледа није разумео ово заустављање усред шуме тамаринда и каџура. Паспарту, ништа мање изненађен, искочи на пругу и одмах се врати вичући:

- Господине, железничка пруга не иде даље!

- Шта кажете? - упита сер Франсис Кромерти.

- Кажем да воз не иде даље!

Бригадни генерал сиђе одмах из вагона. Филеас Фог га је пратио не журећи се. Обојица се обратише возовођи:

- Где смо? - упита сер Франсис Кромерти.

- Код села Колби - одговори возовођа.

- Хоћемо ли се овде задржавати?

- Свакако. Железничка пруга није довршена. - Како није довршена?

- Није! Има да се постави још један комад од око педесет миља између овог места и Алахабада, одакле се пруга наставља.

- Али новине су објавиле отварање целе пруге!

- Шта ћете, господине официру, новине су се превариле.

- А ви издајете возне карте од Бомбаја до Калкуте! - настави сер Франсис Кромерти који се поче љутити.

- Несумњиво, - одговори возовођа - али путници добро знају да се морају пребацити од Колбија до Алахабада.

Сер Франсис Кромерти се разјари. Паспарту би најрадије премлатио возовођу, који за то није био крив. Није се усуђивао да погледа свога господара.

- Сер Франсисе, - једноставно рече господин Фог - хајдемо, ако хоћете, да пронађемо начин како да стигнемо до Алахабада.

- Господине Фог, овде је у питању закашњење које може осујетити ваш план.

- Не, сер Франсисе, то сам предвидео.

- Шта? Ви сте знали да пруга...

- То не, али знао сам да ће ми нека препрека пре или после искрснути на путу. Али ништа није изгубљено. У добитку сам читава два дана, која могу жртвовати. Има један брод који полази из Калкуте за Хонг-Конг 25. у подне. Данас је 22-ги, и ми ћемо стићи у Калкуту на време.

Тако убедљивом одговору није се имало шта приметити.

Било је сасвим тачно да су радови на железничкој прузи обустављени на тој деоници. Новине су као неки часовници који имају навику да журе; оне су прерано објавиле да је пруга довршена. Већина путника је знала за тај прекид пруге и, сишавши са воза, дочепала се превозних средстава свих врста која су се нашла у селу: палкигаре на четири точка, колица која вуку зебуи, врста грбавих волова; путничка кола која су изгледала као покретне  пагоде;  паланкени;  пони  итд. И  господин  Фог  и  сер Франсис

Кромерти тражили су по целом селу и вратили су се не нашавши ништа.

- Ја идем пешке - рече господин Филеас Фог.

Паспарту стиже тада до свог господара и учини значајну гримасу погледавши у своје дивне али неспретне папуче. На срећу, он је нешто нашао и рече устежући се:

- Господине, мислим да сам нашао превозно средство.

- Какво?

- Слона! Слона који припада једном Индусу који станује на стотину корака одавде.

- Хајдемо да видимо слона - одговори господин Фог.

После пет минута Филеас Фог, сер Франсис Кромерти и Паспарту стигоше до колибе која се наслањала на једну затворену, високо ограђену комору. У колиби је био Индус, а у комори слон. На њихову жељу Индус уведе господина Фога и његова два сапутника у комору.

Ту се нађоше пред упола припитомљеном животињом, коју њен газда није одгајио за вучу товара него за борбу. Због тога је настојао да измени по природи благ карактер животиње да би је довео до врхунца јарости, што на индуском зову ,,мач", и то на тај начин што је три месеца слона хранио шећером и маслом. Можда изгледа да овај поступак не води успеху, али га укротитељи често употребљавају са успехом. На велику срећу за господина Фога, на овом слону је тек почео да се примењује тај поступак и ,,мач" се није још показао.

Кијуни - тако се звао слон - могао је, као и сви његови сродници, дуго да се креће брзим ходом и, у недостатку другог превозног средства, Филеас Фог се одлучи да га употреби.

Али слонови су скупи у Индији, јер постају све ређи. Мужјаци, који једино одговарају за циркуске борбе, врло су тражени. Ове животиње ретко се множе када су припитомљене; до њих се може доћи једино ловом. Зато их брижљиво негују;  и кад господин  Фог запита Индуса да ли би му изнајмио слона, овај то одсечно одби.

Филеас Фог поче наваљивати и понуди за животињу претерану цену од десет ливара на час. Био је одбијен. Двадесет ливара? Опет одбијен. Четрдесет ливара? Поново одбијен. При свакој већој понуди Паспарту је поскочио. Али Индус није падао у искушење.

Међутим, свота беше велика. Под претпоставком да слону буде потребно петнаест часова да стигне до Алахабада, донео би шест стотина ливара свом газди.

Филеас Фог нимало се не узбуђујући предложи Индусу да откупи од њега животињу и понуди му у први мах хиљаду ливара.

Индус није хтео да прода! Можда је лупеж намирисао добар ћар.

Сер Франсис Кромерти повуче господина Фога на страну и поче га наговарати да размисли пре него што пође даље. Филеас Фог одговори свом сапутнику да нема обичај да ради без размишљања и да је, најзад, у питању једна опклада од двадесет хиљада ливара, да му је тај слон потребан и да ће га купити макар морао платити за њега двадесетоструку вредност.

Господин Фог се опет обрати Индусу, чије су мале очи сијале од лакомости и јасно показивале да је за њега то било само питање цене. Филеас Фог је нудио једно за другим хиљаду две стотине ливара, затим хиљаду пет стотина ливара, па хиљаду осам стотина и најзад две хиљаде ливара. Паспарту, иначе црвен, побледе од узбуђења.

Код две хиљаде ливара Индус се предаде.

- Тако ми мојих папуча, - узвикну Паспарту - овај је преценио слоново месо!

После свршеног посла требало је наћи вођу. То је било лако. Понуди се неки млади Парс паметног изгледа. Господин Фог га прими и обећа велику награду, што је само могло удвостручити његову памет.

Слон је доведен и одмах опремљен. Парс је изврсно познавао занат „махута" или вође слонова. Он покрије слону леђа неком врстом покривача и намести са сваке стране његових слабина два не особито удобна седишта. Филеас Фог исплати Индуса у новчаницама које извади из познате торбе. Изгледало је као да их је извадио из утробе Паспартуа. Затим господин Фог понуди сер Франсису Кромертију да га пребаци до станице Алахабад. Бригадни генерал пристаде. Огромна животиња се неће уморити што ће бити један путник више.

У Колбију купише храну. Сер Франсис Кромерти заузе место на једном седишту, Филеас Фог на другом. Паспарту узјаше на покривач између свога господара и бригадног генерала. Парс узјаха на врат слону, и у девет часова животиња, изашавши из села, уђе најкраћим путем у густу шуму.

XII ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ФИЛЕАС ФОГ И ЊЕГОВИ САПУТНИЦИ ИЗЛАЖУ ОПАСНОСТИ У ИНДИЈСКИМ ШУМАМА И ШТА СЕ ЗАТИМ ДЕСИЛО

Да би скратио пут, водич је оставио десно деоницу пруге која је била у грађењу. Тај део пруге, коме су много сметали раштркани огранци Виндијских планина, није ишао најкраћим путем који је Филеасу Фогу био најповољнији. Парс је добро познавао путеве и стазе тога краја и сматрао је да ће уштедети око двадесет миља ако пресеку пут кроз шуму, те се тако сви ослонише на њега.

Филеас Фог и сер Франсис Кромерти, уваљени до врата у својим седиштима, дрмусали су се од крутог корака слона, кога је његов „махут" гонио да иде брзо. Међутим, они су сносили то стање са британском хладнокрвношћу, разговарајући мало и једва видећи један другог. Паспарту је седео на леђима животиње и био изложен дрмусању и спреда и позади и добро је пазио, опоменут од свог господара, да му језик остане међу зубима, јер би га иначе прегризао. Честити момак био је бацан час на врат слона, час на његове сапи, летећи као кловн са трамбулина. Али он се шалио и смејао усред тих скокова потрбушке и, с времена на време, вадио је из џепа комад шећера, који је паметни Кијуни узимао врхом сурле, не прекидајући ни за тренутак ход.

После два часа хода водич заустави слона да се мало одмори. Животиња је гутала гране и грмље, напивши се прво из једне оближње баре. Сер Франсис Кромерти се обрадова овом одмору. Беше сав изломљен. Господин Фог је изгледао исто тако чио као да је изашао из своје постеље.

- Та он је од гвожђа! - рече бригадни генерал посматрајући га са дивљењем.

- Од кованог гвожђа - одговори Паспарту, који је спремао мањи ручак.

У подне водич да знак за полазак. Убрзо предео постаде врло диваљ. Иза огромних шума настаде шипраг тамаринда и ниских палми, а онда простране голе равнице начичкане жбуњем и посуте дебелим блоковима сијенита[22]. У овом целом горњем крају Бунделкунда, који су странци слабо посећивали, становао је фанатични народ окорео у вршењу најгрознијих индуских верских обреда. Енглези нису могли учврстити своју власт у тој земљи подвргнутој утицају раџа, које је било тешко гонити у њиховим неприступачним склоништима на Виндијској гори.

Неколико пута опазише гомиле дивљих Индуса како гневно посматрају како поред њих пролази брз четвороножац. Уосталом, Парс их се клонио колико је год могао, избегавајући непријатан сусрет с њима. Тог дана видеше мало животиња, само неколико мајмуна, који утекоше  завијајући и кревељећи се, што је силно забављало Паспартуа.

Међу другим мислима, једна је особито узнемиравала тог момка. Шта ће господин Фог радити са слоном кад стигне у Алахабад? Да ли ће га повести са собом?

То није могуће! Превозни трошкови и куповна цена слона новчано би га упропастили. Хоће ли га продати или пустити на слободу? Честита животиња је заслужила да према њој имају обзира. Кад би је нешто господин Фог поклонио њему, Паспартуу, он би се нашао у великој неприлици. Није престајао да мисли о томе.

У осам часова увече прешли су главни масив виндијског планинског ланца и путници се зауставише на подножју северне падине у једном порушеном бунгалову. Тога дана прешли су пут од око двадесет и пет миља, а остало им је још толико да пређу до железничке станице Алахабад.

Ноћ је била хладна. У бунгалову Парс начини од сувог грања ватру, чија је топлота све обрадовала. Вечера се састојала од залиха набављених у Колбију. Путници су јели као уморни и исцрпени људи. Разговор је почео испрекиданим реченицама и ускоро се завршио громким хркањем. Водич је бдео поред Кијунија, који заспа стојећи, наслоњен на стабло неког дебелог дрвета.

Те се ноћи ништа не деси. Рика леопарда и пантера, измешана са оштрим смејањем мајмуна, покаткад је реметила тишину. Али месождери остадоше при рикању и нису нападали на становнике бунгалова.

Сер Франсис Кромерти спавао је чврсто као добар војник сломљен од умора. Паспарту је спавао немирно и у сну се поново превртао по слону. А господин Фог је спавао тако спокојно као да је био у својој мирној кући у улици Севил-роу.

У шест часова изјутра кренуше даље. Водич се надао да ће у Алахабад стићи то вече. Тако би господин Фог изгубио само један део од четрдесет и осам часова које је уштедео од почетка путовања.

Силазили су са последњих виндијских брежуљака. Кијуни је опет оштро касао. Око подне водич обиђе село Келенџер на Кани, притоци Ганга. Увек је избегавао настањена места, осећајући се много сигурнијим у тим тим равницама које су прва улегнућа слива велике реке. Железничка станица Алахабад била је на дванаест миља североисточно.

Зауставише се у грму банана, чији су плодови здрави као хлеб, „сочни као кајмак“, по речима путника који их много цене.

У два часа водич уђе у густу шуму, којом је морао ићи више миља. Радије је путовао тако заклоњен дрвећем. Досад је на сваки начин избегавао сваки непријатан сусрет и изгледало је да ће путовање проћи без незгода, кад слон одједном застаде, показујући знаке узнемирености.

Било је баш четири часа.

- Шта је? - упита сер Франсис Кромерти помоливши главу из свог седишта.

- Не знам, господине официру, - одговори Парс ослушкујући нејасан шум који је долазио кроз густо грање.

Неколико тренутака касније шум поста јаснији. Личио је на врло удаљен концерт људских гласова и бакарних инструмената.

Паспарту се претвори у очи и уши. Господин Фог је чекао стрпљиво не проговоривши ни речи.

Парс скочи на земљу, веже слона за једно дрво и уђе дубоко у густу шуму. После неколико тренутака врати се и рече:

- Једна браманска поворка нам се примиче. Треба да их избегнемо, ако је могуће.

Водич одвеже слона и одведе га у један честар, препоручујући путницима да никако не силазе. Он сам био је спреман да брзо узјаше слона, ако би било потребно бежати. Али он се надао да ће гомила верника проћи не опазивши га, јер га је густина грања сасвим сакривала. Нескладан звук гласова и инструмената све се више приближавао. Једноличне песме мешале су се са звуцима бубњева и тасова. Ускоро се појави чело поворке иза дрвећа, на педесетину корака од места где су стајали господин Фог и његови сапутници. Кроз грање лако су могли разазнати ко све учествује у тој верској церемонији.

У првом реду ишли су свештеници с митрама на глави у дугим искићеним капутима. Око њих су људи, жене и деца певали неку погребну молитву прекидану у једнаким размацима звуцима там-тама и тасова. Иза њих, на колима широких точкова, чији наплаци и жбице изгледаху као увијене змије, појави се гнусни кип који су вукла два пара зебуа покривена богатим ћилимовима. Кип је имао четири руке, тело премазано тамним црвенилом, очи избуљене, косу распуштену, језик исплажен, усне намазане каном и бетелом. Око врата имао је огрлицу од мртвачких глава, око струка појас од одсечених руку. Стајао је на обореном горостасу коме је глава била одсечена. Сер Франсис Кромерти познаде кип.

- Богиња Кали, - прошапута - богиња љубави и смрти.

- Смрти можда, али љубави никад!- рече Паспарту. - Да гадне ли жентурине!

Парс му даде знак да ћути.

Око кипа се клатила, батргала и грчила једна група старих факира ишараних тракама од жуте иловаче и унакрсним бразготинама из којих им је капала крв кап по кап, бесомучних глупака који се још бацају под точкове Џагернатових кола приликом великих индуских обреда.

Иза њих неколико брамана, у свој раскошности источњачке одеће, вукли су једну жену која се једва држала на ногама.

Та жена беше млада, бела као каква Европљанка. По глави, врату, раменима, ушима, рукама, на прстима руку и ногу имала је препуно накита, огрлица, наруквица, минђуша и прстења. Туника опточена златом, покривена лаком свилом оцртавала је облике њеног тела.

Иза те младе жене - контраст који је вређао око - стражари наоружани голим сабљама и дугачким пиштољима извезеним златом носили су на једној носиљци неког мртваца.

То је било тело раџе, обучено у богато рухо, с турбаном извезеним бисерима, као да је у животу, у капуту од свиле и злата, с појасом од кашмирских дијаманата и с дивним оружјем индијског принца.

Затим свирачи, заштитница од фанатичних верника, чији би крици каткад надјачали заглушујућу буку инструмената, завршавали су поворку.

Сер Франсис Кромерти, врло тужан, посматрао је цео овај призор и окрену се водичу:

- Ћути! - рече.

Парс учини знак одобравања и стави прст на усне. Дугачка поворка је полако пролазила испод дрвећа и у дубинама прашуме убрзо ишчезоше њени последњи редови.

Мало-помало песме умукоше. Зачу се још покоји крик и онда, после све те граје, настаде дубока тишина.

Филеас Фог је чуо реч коју је изговорио сер Франсис Кромерти и чим је поворка нестала, упита:

- Шта је то „сути"?

- Сути, господине Фог, - одговори бригадни генерал - то је људска жртва, али добровољна жртва. Та жена коју сте малочас видели биће сутра у праскозорје спаљена.

- Ах! Лупежи! - узвикну Паспарту, који није могао да задржи тај узвик огорчења.

- А тај мртвац? - упита господин Фог.

- То је кнез, њен муж, - одговори водич - један независни раџа од Бунделкунда.

- Како, - настави Филеас Фог, а глас му не одаваше ни најмање узбуђење - зар ти варварски обичаји постоје још у Индији, зар их Енглези нису могли искоренити?

- У највећем делу Индије - одговори сер Франсис Кромерти - ове се жртве више не приносе, али у овим дивљим пределима, а особито у Бунделкунду, немамо ни-каквог утицаја. Цела северна страна Виндије поприште је непрестаних убистава и пљачке.

- Несрећница! - прошапута Паспарту. - Зар живу да је спале!

- Дакако, - рече бригадни генерал - спалиће је, и кад је не би спалили, не можете замислити у какво би је бедно стање довели њени рођаци. Ошишали би је, хранили би је са једва неколико шака пиринча, презирали би је, сматрали би је за нечисту и она би умрла у неком кутку као какво шугаво псето. Због тога, изгледи на такав грозан живот често нагоне те несрећнице на смрт, много пре него љубав или верски фанатизам. Понекад је, међутим, жртва одиста добровољна, и, да би се то спречило, потребна је енергична интервенција власти. Када сам пре неколико година живео у Бомбају, замоли једна млада удовица гувернера за допуштење да може бити спаљена са телом свога мужа. Наравно да је гувернер одбио. На то удовица оде из града, побегне једном независном раџи и ту изврши своју жртву.

Док је бригадни генерал причао, водич је махао главом, а кад је генерал завршио, рече:

- Жртва која ће се сутра у праскозорје принети није добровољна.

- Откуд ви то знате?

- Та то знају сви у Бунделкунду - одговори водич.

- Међутим, изгледало је да та несрећница није давала никаквог отпора - примети сер Франсис Кромерти.

- То због тога што су је опили паром од кудеље и опијума.

- Па куда је воде?

- У пагоду Пилаџи, на две миље одавде. Ту ће провести ноћ чекајући час приношења жртве.

- А кад ће се принети жртва?

- Сутра, чим сване дан.

После тога одговора водич изведе слона из густог честара и попе се на врат животиње. Али у часу кад је хтео да особитим звиждуком потера слона, господин Фог га заустави и рече, обраћајући се сер Франсису Кромертију:

- Кад бисмо спасли ту жену?

- Спасти ту жену, господине Фог!... - узвикну бригадни генерал.

- Имам још дванаест часова на располагању. Могу их посветити томе.

- Ах! Ви сте човек племенита срца! - рече сер Франсис Кромерти.

- Каткад - одговори једноставно Филеас Фог. - Кад имам времена.

XIII ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ ДОКАЗУЈЕ ЈОШ ЈЕДНОМ ДА СЕ ХРАБРИМА СРЕЋА ОСМЕХУЈЕ

Намера је била смела, пуна тешкоћа, можда неостварљива. Господин Фог је стављао на коцку свој живот или бар своју слободу, па према томе и успех свог пута, али он се није колебао. Нашао је, уосталом, у сер Франсису Кромертију одлучног помагача.

Што се тиче Паспартуа, он је био готов на све, и њиме се могло располагати. Господарева замисао га је одушевила. Осећао је испод те ледене спољашности срце и душу. Успео је да заволи Филеаса Фога.

Остао је још водич. Како ће се он одлучити у тој ствари? Неће ли прићи Индусима? Требало би обезбедити ако не његову помоћ, оно бар његову неутралност.

Сер Франсис Кромерти га отворено упита.

- Господине официру, - одговори водич - ја сам Парс, а и та жена је Парс. Располажите мноме.

- Добро, водичу, - одговори господин Фог.

- Ипак, ваља вам знати - настави Парс - да ми не само што излажемо опасности своје животе него се излажемо и грозном мучењу ако нас ухвате. Имајте то на уму!

- Разумем - одговори господин Фог. - Мислим да за наш посао морамо причекати ноћ.

- И ја тако мислим - рече водич.

Тај храбри Индус даде сада неке податке о жртви. Била је то једна Индускиња чувене лепоте, из племена Парса, ћерка богатих трговаца из Бомбаја. У том граду васпитана је сасвим на енглески начин и, по њеном понашању и образовању, могло би се рећи да је Европљанка. Звала се Ауда.

Кад је остала сироче, удала се против своје воље за старог раџу од Бундел-кунда. После три месеца остала је удовица. Знајући каква је судбина чека, побегне, али је брзо ухвате, и раџини рођаци, којима је било стало до њене смрти, одредили су јој ову грозну смрт, смрт која јој је изгледала неизбежна.

Ова прича још је више учврстила господина Фога и његове сапутнике у њиховој великодушној одлуци. Одлуче да водич упути слона ка пагоди у Пилаџи, којој се требало приближити што више.

После пола часа, зауставише се у једном шумарку на пет стотина корака од пагоде, коју нису могли видети, али се фанатично урлање могло јасно чути.

Ту се договорише како ће допрети до жртве. Водич је познавао пагоду Пилаџи и тврдио је да је млада жена у њој затворена. Да ли се могло ући у њу кроз једна од њених врата кад цела гомила верника опијена заспи или ће се морати пробушити отвор на зиду? То се могло решити само у одсудном часу и на самом месту. Али, било је без сваке сумње да се отмица мора извршити још те ноћи, а не кад у зору жртва буде вођена на губилиште. Онда је више никаква човечја сила не би могла избавити.

Господин Фог и његови сапутници сачекаше ноћ. Чим паде сумрак, око шест часова увече, одлучише се да уходе пагоду. Последњи крици факира губили су се. По свом обичају, Индуси су морали утонути у дубок сан опијени „хангом" - течним опијумом помешаним са чајем од конопље - те ће можда бити могуће провући се кроз њих до храма.

Парс, водећи господина Фога, сер Франсиса Кромертија и Паспартуа, нечујно је ишао напред кроз шуму. Десетак минута пузили су под грањем док нису стигли на обалу речице, где су при светлости гвоздених буктиња на чијем је врху горела смола опазили гомилу наслаганих дрва. То је била ломача начињена од скупоценог сандала и већ натопљена мирисавим уљем. На њеном горњем делу лежало је балсамовано тело раџино које је требало спалити заједно са удовицом. На стотину корака од те ломаче подизала се пагода, чији се минарети дизаху у мраку изнад врхова дрвећа.

- Хајдете! - рече водич тихим гласом. И удвојивши пажњу, нечујно се прикрадао кроз високу траву, док су за њим ишли његови сапутници. Тишину је нарушавао само шум ветра међу грањем.

Ускоро се водич заустави на крају једне чистине. Неколико буктиња осветљавало је место. На тлу су биле раштркане гомиле спавача отежалих у пијанству. Рекло би се: бојно поље покривено лешевима. Људи, жене, деца - сви беху измешани. Понеки опијени бунцали су овде-онде. Позади, у гомили дрвећа, дизао се нејасно храм Пилаџи. Али, на велико разочарање водича, раџини стражари, осветљени чађавим буктињама, стражарили су на вратима и шетали се са голим сабљама. Могло се претпоставити да и у пагоди бде свештеници.

Парс није ишао даље. Увидео је да је немогуће продрети у храм, те одведе своје сапутнике натраг.

И Филеас Фог и сер Франсис Крометри увидели су такође да се с те стране не може ништа учинити. Зауставише се и почеше се договарати тихим гласом.

- Причекајмо, - рече бригадни генерал - тек је осам часова и могуће је да ће и ови стражари подлећи сну.

- То је могуће одиста - рече Парс.

Филеас Фог и његови сапутници легоше под једно дрво и почеше чекати.

Време им се чинило дуго. Водич је каткад ишао на крај шуме да уходи. Раџини стражари још су стражарили при светлости буктиње, а нејасна светлост пробијала се до њих кроз прозоре пагоде.

Чекали су тако до поноћи. Стање се није изменило. Напољу исти надзор. Било је очигледно да се не може рачунати на дремљивост стражара. Њих без сумње нису опили „хангом". Требало је, дакле, радити нешто друго и продрети кроз отвор пробијен у зиду пагоде. Није се знало да ли свештеници чувају жртву исто толико ревносно као и војници на вратима храма.

Пошто се још једном посаветоваше, водич рече да је готов да пође. Господин Фог, сер Франсис и Паспарту пођоше за њим. Далеко су обилазили док не доспеше до стражњег дела пагоде.

Око дванаест и по часова стигоше под зид не наишавши ни на кога. С те стране није било стражара, али треба рећи да тамо није било ни прозора ни врата.

Ноћ је била тамна. Месец, баш у последњој четврти, ишчезнуо је малочас са хоризонта покривеног густим облацима. Високо дрвеће повећавало је мрак.

Али није било довољно допрети до зида; требало је зид и пробити. За тај посао Филеас Фог и његови сапутници имали су само џепне ножиће. На срећу, зидови храма били су од мешавине цигала и дрвета , те га није било тешко провалити. Само једну циглу да изваде, остале ће лако ићи.

Дали су се на посао чинећи што мање шума. Парс с једне стране, Паспарту с друге вадили су цигле да би начинили отвор широк две стопе. Посао је напредовао, кад се у храму одједном заори крик и скоро у исти мах одазваше му се други крици споља.

Паспарту и водич прекинуше посао. Да ли су их открили? Је ли то био знак за узбуну? Најосновнија опрезност налагала им је да се удаље, што и учинише заједно са Филеасом Фогом и сер Франсисом Кромертијем. Опет се сакрише у густој шуми, чекајући да се узбуна, ако је то била узбуна, утиша те да наставе посао.

Али на несрећу стражари се попеше на стражњи део пагоде и тамо се наместише тако да јој могу спречити сваки прилаз.

Тешко је описати разочарање четири човека спречена у свом послу. Како да сада спасу жртву када више нису могли доћи до ње? Сер Франсис Кромерти пуцао је од једа. Паспарту беше изван себе и водич га је једва задржавао. Хладнокрвни Фог је чекао не показујући своја осећања.

- Не остаје ли нам друго него да одемо? - упита тихо бригадни генерал.

- Не преостаје нам ништа друго - одговори водич.

- Чекајте! - рече Фог. - Довољно је да у Алахабад стигнем сутра пре подне.

- Али чему се још надате? - упита сер Франсис Кромерти. - За неколико часова свануће и...

- Срећа која нас сад напушта може нам се вратити у последњем тренутку.

Бригадни генерал желео је да прочита из оцију Филеаса Фога.

На шта је још рачунао овај хладни Енглез? Да ли је хтео у тренутку приношења жртве да јурне ка младој жени и да је отме од њених џелата?

То би била лудост, а како би се могло претпоставити да је тај човек тако луд? Ипак, сер Франсис Кромерти пристаде да се причека до краја грозног призора. Али водич не остави своје сапутнике на месту где су се били склонили, већ их одведе до предње стране чистине. Тамо су, заклоњени дрвећем, могли посматрати гомиле спавача.

Међутим, Паспарту се попео на прве гране једнога дрвета и премишљао о замисли која му је прво прошла кроз мозак као муња, па се најзад тамо и утврдила.

Почео је да говори у себи:

- Каква лудост! - а после понављаше: - А зашто да не, најзад? То је једина могућност, можда једина, а са оваквим глупацима!...

На сваки начин, Паспарту своју мисао није друкчије изговорио, али се одмах, окретан као змија, спусти низ гране које су се својим крајевима савијале према земљи.

Часови су пролазили и ускоро неколико светлих пруга наговестише приближавање дана. Међутим, мрак је још био густ.

Дошао је час! Успаване гомиле као да васкрснуше, оживеше. Одјекнуше звуци там-тама. Песме и крици почеше поново. Дошао је час када је несрећница морала умрети.

Заиста, врата пагоде се отворише. Изнутра сину јача светлост. Господин Фог и сер Франсис Кромерти угледаше јасно осветљену жртву коју су два свештеника вукла напоље. Учинило им се чак да је несрећница, отимајући се од обамрлости и пијанства, последњим напором нагона самоодржања покушавала да се ослободи својих џелата. Срце сер Франсиса Крбмертија јако закуца и он, ухвативши грчевитим покретом руку Филеаса Фога, осети да та рука држи отворен нож.

У тај час гомила крену. Млада жена поново паде у обамрлост изазвану конопљиним димом. Ишла је међу факирима који су је пратили уз зверску дерњаву.

Филеас Фог и његови сапутници измешаше се са последњим редовима гомиле и пођоше за њом. После два минута стигли су на обалу реке и зауставили се на педесет корака од ломаче на којој је лежало тело раџино. У полумраку видеше да је жртва, сасвим клонула, положена поред леша свог мужа.

Онда примакоше једну буктињу и дрва натопљена уљем одмах плануше.

У том часу сер Франсис Кромерти и водич задржаше Филеаса Фога, који у једном тренутку племените махнитости хтеде јурнути ка ломачи.

Али Филеас Фог их је већ одгурнуо када се призор одједном измени. Зачу се крик ужаса. Цела гомила баци се на земљу пренеражена. Стари раџа није, дакле, био мртав, јер се одједном усправи као сабласт, подиже младу жену у своје руке и сиђе са ломаче усред вртлога од дима, од ког је изгледао као авет.

Факири, стражари, свештеници, обузети изненадним страхом, лежали су

лицем к земљи, не усуђујући се да подигну очи и погледају такво чудо!

Онесвешћена жртва налазила се у снажним рукама које су је носиле као да и не осећају тежину. Господин Фог и сер Франсис Кромерти остали су стојећи. Парс је сагао главу, а и Паспарту без сумње није био мање узбуђен!...

Ускрснули стиже тако до места где су били господин Фог и сер Франсис Кромерти и ту нагло рече:

- Бежимо!

Био је то Паспарту главом, који се довукао до саме ломаче усред оног густог дима! Био је то он који је, користећи се још густим мраком, истргао младу жену од смрти. Био је то он који је, играјући своју улогу са одважном срећом, прошао посред опште пренеражености!

Тренутак касније сва четворица ишчезнуше у шуми и слон их је носио брзим корацима. Али крици, вика и чак један куршум који проби шешир Филеаса Фога показа им да је превара откривена.

И заиста, на запаљеној ломачи лежало је тело старог раџе. Свештеници дођоше себи од страха и разумеше да је извршена отмица.

Одмах јурнуше у шуму. Стражари за њима. Опалише пушке, али отмичари су брзо бежали и за неколико часака били су ван домашаја куршума и стрела.

XIV ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ ПРОЛАЗИ ЦЕЛОМ ДИВНОМ ДОЛИНОМ ГАНГА, А НИ НА УМ МУ НЕ ПАДА ДА ЈЕ ПОГЛЕДА

Смела отмица је успела. Још и после једног часа Паспарту се смејао своме успеху. Сер Франсис Кромерти стиште руку храброме момку. Његов господар му рече: - Добро! - што је у устима тога џентлмена значило високу похвалу. Паспарту је на то одговорио да сва част тога потхвата припада његовом господару. Он је, рече, имао само ону „смешну" мисао, и смејао се при помисли да је он, Паспарту, бивши гимнастичар, бивши ватрогасни наредник, био неколико тренутака стари балсамовани раџа и покојник красне жене!

Млада Индускиња није била свесна ничега шта се с њом дешавало. Увијена у путничку ћебад, лежала је на једном седишту.

Међутим, слон, кога је Парс потпуно сигурно водио, брзо је промицао кроз мрачну шуму. Један час после одласка од пагоде Пилаџи прелазио је огромном равницом. У седам часова се зауставише. Млада жена била је још потпуно немоћна. Водич јој ули у уста неколико капи воде и ракије, али је њена несвест трајала још неко време.

Сер Франсис Крорхерти је познавао последице опијености од уђисања конопљине паре, те због ње није био нимало забринут.

Али, ако се бригадни генерал није бринуо у погледу опорављања младе Индускиње, није био сигуран у погледу њене будућности. Није се устезао рећи Филеасу Фогу да ће госпођа Ауда, ако остане у Индији, неизбежно поново пасти у руке својих џелата. Таквих занесењака има на целом полуострву, и сигурно би, упркос енглеској полицији, поново отели своју жртву било у Мадрасу, било у Бомбају или у Калкути. И сер Франсис Кромерти наведе у прилог своме мишљењу један исти случај који се недавно догодио. По њему, млада жена би била у потпуној сигурности само ако напусти Индију.

Филеас Фог одговори да ће узети у обзир ове примедбе и да ће о томе размислити.

Око десет часова водич обавести да наилази станица Алахабад. Ту се настављала прекинута железничка пруга којом возови за непун дан и ноћ прелазе пут од Алахабада до Калкуте.

Филеас Фог је, дакле, на време могао стићи да ухвати брод који је полазио тек сутрадан, 25. октобра у подне, за Хонг-Конг.

Младу жену сместише у чекаоници железничке станице. Паспартуа послаше да купи за њу разни тоалетни прибор, хаљину, шал, крзно и друго што буде нашао. Господар му је дао неограничени кредит.

Паспарту одмах оде и прође свим улицама града. Алахабад је божански град, највише поштован у Индији, јер је саграђен на ушћу двеју светих река, Ганга и Џамне, чије воде привлаче ходочаснике са целог полуострва. Уосталом, познато је да према легендама Рамајана Ганг извире у небу, одакле, захваљујући Брами, силази на земљу.

Док је куповао, Паспарту је разгледао град који је некад бранила величанствена тврђава, сада државна тамница. У том некад индустријском и трговачком граду нема више ни трговине ни индустрије. Паспарту је узалуд тражио какву помодну трговину као да је био у Регентској улици недалеко од Фармера и комп.; нашао је једино код једног трговца, старог досадног Јеврејина, предмете који су му били потребни: хаљину од шкотске тканине, широк капут, красно крзно од видре за које без устезања плати седамдесет и пет ливара. Затим се победоносно врати на железничку станицу.

Господа Ауда поче да долази себи. Полако је престајао утицај којем су је потчинили пилаџијски свештеници и њене лепе очи опет добише сву своју индуску благост.

Када краљ-песник Усав-Удол слави лепоту краљице Ахменагара, овако се изражава:

„Њена сјајна коса правилно раздељена на два дела окружује хармоничне црте њених нежних и белих образа, који сијају сјајем и свежином. Њене обрве, као од абоноса, имају облик и моћ као и лук Каме, бога љубави, а испод њених дугих, свилених трепавица, у црној зеници њених великих, сјајних очију, пливају, као у светим језерима Хималаја, најчистији одблесци небеске светлости. Њени фини, једнаки и бели зуби блистају између насмејаних усана као капљице росе у полуотвореној круници наровог цвета. Њене умиљате уши симетрично заокругљене, њене румене руке, њене пуначке и нежне ножице као лотосови пупољци сијају сјајем најлепших цејлонских бисера, најлепших голкондских дијаманата. Њен танки и витки струк, који се једном руком може обухватити, истиче складне линије њених облих крста и богатство прса, из којих младост у цвету излаже своје најсавршеније благо и под свиленим наборима своје хаљине она изгледа као извајана од чистог сребра божанском руком Виквакарме, бесмртног вајара.“

Али, без све те песничке опширности, довољно је рећи да је госпођа Ауда, удовица раџе од Бунделкунда, била дражесна жена у потпуно европском смислу речи. Говорила је сасвим чисто енглески и водич није претерао када је тврдио да је ова млада Парсијанка преображена васпитањем.

Међутим, воз је био спреман за полазак. Парс је чекао. Господин Фог му исплати награду по уговореној цени, не додавши ни паре. То мало изненади Паспартуа, који је знао шта све његов господар дугује водичевој оданости. Парс је заиста у пилаџијској ствари добровољно изложио свој живот опасности и ако би за то Индуси касније сазнали, он би тешко избегао њихову освету.

Остало је питање Кијунија. Шта да се ради са тако скупо плаћеним слоном?

Али Филеас Фог је о томе већ одлучио.

- Парсе, - рече водичу - био си одан и услужан. Наградио сам твоју службу, али не и твоју оданост. Хоћеш ли овог слона? Твој је.

Очи водича засијаше:

- Ваша милост ми даје читаво богатство! - узвикну.

- Прими, водичу, - одговори .господин Фог - а ја ти још остајем дужник.

У добри час! - узвикну Паспарту. - Узми га, пријатељу. Кијуни је добра и храбра животиња.

И упутивши се слону, пружи му неколико парчади шећера, говорећи:

- Ево, Кијуни, ево, ево!

Слон од задовољства нешто промумла. Затим ухвати Паспартуа око појаса и обухвативши га сурлом, подигне га у висину своје главе. Паспарту, нимало уплашен, помилује животињу, која га благо спусти на земљу, и на стисак сурле честитог Кијунија, честити младић одговори снажним стиском руке.

После неколико тренутака Филеас Фог, сер Франсис Кромерти и Паспарту, смештени у удобном вагону у којем је госпођа Ауда заузела најбоље место, јурили су пуном паром ка Бенаресу.

Ово је место од Алахабада удаљено осамдесет миља које пређоше за два часа.

За то време млада жена дође потпуно к себи, успављујуће паре „ханга" ишчезоше!

Како се изненадила што се налази у возу, у том купеу, обучена у европско одело, међу тим путницима који су јој били потпуно непознати!

Њени сапутници одмах се побринуше за њу, те је окрепише са неколико капи ликера, затим јој бригадни генерал исприча шта се с њом догодило. Истакао је оданост Филеаса Фога, који се није устезао да стави живот на коцку да би је спасао, и Паспартуову одважну замисао, захваљујући којој се пустоловина срећно завршила.

Господин Фог га остави да доврши не рекавши ни једну реч, Паспарту, сав постиђен, понављаше да ,,то није ништа!" Потресена, госпођа Ауда захвали својим спасиоцима више сузама него речима. Њене лепе очи боље су тумачиле захвалност него њене усне. Затим се сети призора „сутија" и, видевши опет ту индуску земљу, где су на њу још вребале толике опасности, она задрхта од страха.

Филеас Фог разумеде шта се дешава у души госпође Ауде и да би је умирио, понуди јој, уосталом врло хладно, да је одведе у Хонг-Конг, где би могла остати док ствар не падне у заборав.

Госпођа Ауда прихвати понуду са захвалношћу. Баш у Хонг-Конгу има једног рођака, Парса као и она, једног од првих трговаца у том граду, који је, иако на кинеској обали, сасвим енглески.

У дванаест и по часова воз се заустави на станици Бенарес. Браманске легенде тврде да тај град заузима подручје пређашњег Казија, који је некад висио у простору између зенита и надира, као гроб Мухамедов. Али у ово реалистичко доба, Бенарес, Атина Индије, по казивању источњака, лежао је сасвим прозаично на земљи, те је Паспарту могао за тренутак видети његове куће од цигала, плетене колибе, које су му давале потпуно тужан изглед без икакве локалне боје.

Овде је сер Франсис Кромерти морао изићи. Чете којима се враћао логоровале су неколико миља северно од града. Бригадни генерал се опрости од Филеаса Фога, пожелевши му потпун успех и изражавајући наду да ће свој пут поновити са мање настраности а са више користи.

Господин Фог стиште лако руку свом сапутнику. Госпођа Ауда се поздрави са њим много топлије. Никада она неће заборавити колико дугује сер Франсису Кромертију. Бригадни генерал стеже искрено руку Паспартуу, који сав узбуђен упита кад и где би се могао жртвовати за њега. Затим се растадоше.

Од Бенареса пруга је ишла једним делом долином Ганга. Кроз прозоре вагона могао се по лепом времену видети шаролики предео Бехара, брегови покривени зеленилом, јечмена, кукурузна и пшенична поља речице и баре пуне зеленкастих алигатора, добро уређена, села, још зелене шуме. Неколико слонова и зебуа са великим грбама купало се у водама свете реке, а исто тако и гомиле Индуса оба пола, иако је годишње доба већ поодмакло и време било хладно, извршавајући побожно своја света верска купања. Ти верници су огорчени непријатељи будизма а ватрени следбеници браманске вере, која је оваплоћена у ове три личности: Вишнуу, сунчаном божанству, Шиви, божанском оличењу природних сила, и Брами, врховном господару свештеника и законодаваца. Али каквим очима су Брама, Шива и Вишну посматрали ту Индију, сада „поенглежену", кад какав брод пенушећи се замути освећене воде Ганга, плашећи галебове који лете по његовој површини, корњаче које кипте на обалама и вернике расуте дуж његових обала!

Цела та панорама мину као муња, а често јој је облак беле паре скривао појединости. Путници једва видеше Шунар, негдашњу тврђаву раџе од Бехара, на двадесет миља југоисточно од Бенареса, Газепур и његове важне фабрике ружине водице, гроб лорда Корнвалиса, који лежи на левој обали Ганга, утврђење Буксар, Патну, велико индустријско и трговачко средиште у коме је главно тржиште опијума у Индији, Мангир, град више него европски, енглески као Манчестер или Бирмингам, чувен по својим ливницама гвожђа, фабрикама разних сечива и хладног оружја, чији високи димњаци прљају црним димом Брамино небо - прави пиштољ у земљи снова!

Затим наступи ноћ, и усред урликања тигрова, медведа, вукова, који су бежали испред локомотиве, воз пројури свом брзином, и више се ништа није видело од чуда Бенгала, Голконда - ни Гур у рушевинама, ни Муршедабаг, негдашња престоница, ни Бурдвен, ни Хуглу, ни Чандернагор, та француска насеобина у Индији, поврх које би Паспарту радо угледао лепршање заставе своје отаџбине!

Најзад, у седам часова изјутра, стигоше у Калкуту. Брод за Хонг-Конг полазио је тек у подне. Филеас Фог је, дакле, имао пет часова времена.

Према свом путном плану, наш џентлмен је требало да стигне у престоницу Индије 25. октобра, двадесет и три дана после одласка из Лондона, и стигао је тамо у одређени дан. Није, дакле, био ни у добитку ни у губитку. На жалост, два дана која је уштедео између Лондона и Бомбаја изгубио је знамо како, на путу по Индијском полуострву, али се може претпоставити да Филеас Фог није за њима жалио.

XV ГЛАВА

У КОЈОЈ ТОРБА СА НОВЧАНИЦАМА ПОСТАЈЕ ЛАКША ЗА НЕКОЛИКО ХИЉАДА ЛИВАРА

Воз се зауставио у станици. Паспарту сиђе први из вагона, за њим господин Фог, који поможе својој младој сапутници да сиђе на перон. Филеас Фог је хтео одмах да оде на брод за Хонг-Конг да би тамо удобно сместио госпођу Ауду, коју није хтео да напушта све док је у тој опасној земљи.

У тренутку када је господин Фог напуштао станицу, приближи му се један полицајац и упита:

- Господин Филеас Фог?

- Ја сам.

- Је ли ово ваш слуга? - дода полицајац показујући Паспартуа.

- Јесте.

- Изволите обојица са мном.

Господин Фог не учини ниједан покрет који би могао одати његово ма и најмање изненађење. Био је то представник закона, а за сваког Енглеза закон је светиња. Паспарту је хтео, по свом француском обичају, да стави примедбу, али га полицајац дотакну својом палицом, а Филеас Фог му да знак да послуша.

- Може ли нас ова млада жена пратити? - упита господин Фог.

- Може - одговори - полицајац.

Полицајац одведе господина Фога, госпођу Ауду и Паспартуа до једног палкигара, врсте кола са четири точка и са четири седишта која вуку два коња. Одоше. Нико није говорио за време вожње, која је трајала око двадесет минута.

Кола најпре прођоше кроз „црни" град са узаним улицама дуж којих су се низале чатрље и које су киптеле људима најразноврснијих народности, прљавим и поцепаним, затим прођоше кроз европски град са пријатним кућама од цигала у сенци кокосових палми, начичкан катаркама, кроз који су пролазили, иако је било још рано, елегантни јахачи и величанствене запреге.

Палкигар се заустави пред једном зградом једноставног изгледа, али која, изгледало је, није била намењена домаћој употреби. Полицајац скине своје затворенике - ово им је име одиста припадало - и одведе их у једну собу са решеткама рекавши им:

- У осам и по часова бићете изведени пред судију Обадију.

Затим изиђе и закључа за собом врата.

- Тако! Сад смо у затвору! - узвикну Паспарту и спусти се на једну столицу.

Госпођа Ауда окрете се одмах господину Фогу и рече му гласом коме је узалуд покушавала да прикрије узбуђеност:

- Господине, морате ме оставити! Прогоне вас због мене! Зато што сте ме спасли!

Филеас Фог рече само да то није могуће. Прогоњен због „сутија"! Не може бити! Како би се тужиоци усудили да се појаве? Мора бити нека грешка. Господин Фог изјави да неће ни у ком случају оставити младу жену и да ће је одвести у Хонг-Конг.

- Али брод полази у подне! - напомену Паспарту.

- Бићемо на броду до поднева - једноставно одговори непоколебљиви џентлмен.

То је рекао тако јасно да Паспарту није могао да се уздржи а да не помисли:

,,До врага! То је сигурно! Пре подне стићи ћемо на брод." Али није био сасвим спокојан.

У осам и по часова врата од собе се отворише. Појави се полицајац и одведе затворенике у суседну дворану. То је била дворана за суђење, у којој је већ била многобројна публика састављена од Европљана и урођеника.

Господин Фог, госпођа Ауда и Паспарту седоше на клупу према седиштима одређеним за судије и писара.

Судија Обадија одмах уђе а за њим писар. Био је то подебео човек, потпуно округао. Скиде са чивилука једну перику и полагано је стави на главу.

- Прва ствар - рече.

Али се уто руком маши главе:

- Ха! Ово није моја перика!

- Заиста, господине Обадија, то је моја перика - одговори писар.

- Драги господине Остерпуфе, како један судија може донети добру пресуду са периком једног писара?

Изменише перике. За то време Паспарту је горео од нестрпљења, јер му се чинило да казаљке на великом часовнику суднице иду страховито брзо.

- Прва ствар - настави судија Обадија. Филеас Фог? - рече писар Остерпуф.

- Ја сам - одговори господин Фог.

- Паспарту?

- Овде сам! - одговори Паспарту.

- Добро! - рече судија Обадија. - Оптужени, вребају вас већ два дана на свим возилима из Бомбаја.

- Али зашто нас оптужују? - узвикну Паспарту нестрпљив.

- Одмах ћете чути - одговори судија.

- Господине, - рече на то господин Фог - ја сам енглески грађанин и имам права ...

- Јесу ли према вама били непажљиви? - упита господин Обадија.

- Нису.

- Добро, уведите тужитеље.

По наређењу судије отворише се једна врата и један вратар уведе три свештеника.

- То је, - промрмља Паспарту - то су ти лупежи који су хтели да спале нашу младу госпођу!

Свештеници стадоше пред судију и писар прочита гласно жалбу због обесвећења уперену против Филеаса Фога и његовог слуге, оптужених да су обесветили једно освећено место браманске вере,

- Јесте ли чули? - упита судија Филеаса Фога.

- Јесам, господине, - одговори господин Фог гледајући на свој часовник - и признајем.

- А! Признајете? ...

- Признајем и очекујем да ова три свештеника овде признају шта су хтели да учине у пагоди Пилаџи.

Свештеници се згледаше. Изгледало је да нису разумели ништа од речи оптуженог.

- Без сумње, - узвикну жестоко Паспарту - у тој пагоди Пиладђжи, пред којом су хтели да спале своју жртву!

Свештеници се запрепастише, а судија Обадија се јако изненади.

- Какву жртву? - запита он. - Спалити, кога? И усред града Бомбаја?

- Бомбаја? - узвикну Паспарту.

- Свакако. Није у питању пагода Пилаџи, већ пагода Малебар-Хил у Бомбају.

- И као доказ, ево ципела кривца - дода писар стављајући пар ципела на сто.

- Моје ципеле! - узвикну Паспарту, који се, у највећој мери изненађен, није могао уздржати да нехотице не викне.

Може се замислити како су се збунили и господар и слуга. Заборавили су догађај са пагодом у Бомбају, а баш су због њега доведени пред суд у Калкути.

Заиста, агент Фикс схватио је какву корист може извући из тог непријатног догађаја. Одложивши свој пут за дванаест часова, посаветовао се са свештеницима МалебарХила, обећао им је велику награду, знајући да је енглеска влада врло строга према таквој врсти преступа, затим их је са следећим возом упутио у потеру за преступницима. Међутим, због тога што су они употребили време да ослободе младу удовицу, Фикс и Индуси стигоше у Калкуту пре Филеаса Фога и његовог слуге, које су власти, обавештене брзојавом, имале ухапсити при њиховом силаску из воза. Лако је замислити Фиксово разочарање када је чуо да Филеас Фог није још стигао у престоницу Индије. Морао је помислити да се његов лопов зауставио на каквој станици Полуострвске железнице и да је побегао у северне покрајине. Двадесет и четири часа Фикс га је вребао на станици у самртним мукама. Веома се обрадовао када га је тог јутра видео где силази из вагона, истина - у друштву једне младе жене, чије присуство није могао себи да објасни. Ођмах пошаље к њему једног полицајца и ето како су господин Фог, Паспарту и удова раџе од Бунделкунда доведени пред судију Обадију.

Да се Паспарту није толико занимао својом ствари, запазио би у једном углу суднице детектива који је пратио расправу са лако разумљивим интересовањем, јер ни у Калкути још није имао налог за хапшење као ни у Бомбају и у Суецу.

Међутим, судија Обадија уведе у записник признање које се измакло Паспартуу, а који би дао све што има кад би могао повући своје непромишљене речи.

- Признали сте кривицу? - рече судија.

- Да! - одговори хладно господин Фог.

- С обзиром на то - настави судија - што енглески закон штити подједнако и строго све вере народа Индије, што је господин Паспарту признао преступ обесвећења тла у пагоди Малебар-Хил у Бомбају својом безбожном ногом, дана 20. октобра, осуђујем именованог на петнаест дана затвора и новчаном казном од три стотине ливара.

- Три стотине ливара? - узвикну Паспарту, који је у ствари био осетљив само на новчану казну.

- Мир! - рече вратар крештавим гласом.

- И, - додаде судија Обадија - с обзиром на то што није стварно доказано да господар и слуга нису били саучесници, и што у сваком случају овај мора одговарати за дела и понашање слуге у својој служби, задржава именованог Филеаса Фога и осуђује га на осам дана затвора и новчану казну од сто педесет ливара. Писару, прозовите другу ствар!

Фикс, у своме куту, осећаше неисказано задовољство. Задржати Филеаса Фога осам дана у Калкути, то је више него што је потребно да стигне налог за хапшење.

Паспарту је био запрепашћен. Та осуда упропастиће његовог господара. Опкладу од двадесет хиљада ливара он ће изгубити само зато што је Паспарту, као права будала, ушао у ту проклету пагоду!

Филеас Фог је владао собом као да се осуда није њега тицала, није чак набрао ни обрве, али када је писар прозивао другу ствар, он устаде и рече:

- Нудим јемство.

- То је ваше право - рече судија.

Фикса прође језа, али се опет умири када зачу судију да се, ,,с обзиром на то што су Филеас Фог и његов слуга странци", утврђује јемство за сваког од њих у огромном износу од по хиљаду ливара.

Господин Фог би имао да плати две хиљаде ливара ако не издржи казну.

- Плаћам - рече наш џентлмен.

Из торбе коју је носио Паспарту он извуче свежањ новчаница и стави их на писарев сто.

- Тај износ ће вам бити враћен кад изиђете из затвора - рече судија. - У међувремену, ви сте уз јемство слободни.

- Хајдете! - рече Филеас Фог своме слузи.

- Али нека ми бар врате ципеле! - узвикну гневно Паспарту.

Вратише му ципеле.

- Богме су скупе! - промрмља он. - Више од хиљаду ливара свака! Још ме уз то и жуље!

Паспарту, сав утучен, пође за господином Фогом, каји понуди своју руку младој жени. Фикс се надао да се његов лопов неће никад одлучити на растанак са свотом од две хиљаде ливара и да ће издржати својих осам дана затвора. Пође дакле за Фогом.

Господин Фог узе једна кола у која се одмах попеше госпођа Ауда, Паспарту и он. Фикс потрчи за колима, која се убрзо зауставише на градском пристаништу.

У луци, на пола миље, стајао је укотвљен Рангун са заставом за полазак разапетом на врху катарке. Избило је једанаест часова. Господин Фог је имао још један час времена. Фикс га виде где силази са кола и где се укрцава са госпођом Аудом и својим слугом. Детектив удари ногом о земљу.

- Нитков, - узвикну он - одлази! Две хиљаде ливара пропадоше! Распикућа! Та гонићу га и до на крај света ако затреба, али ако он овако продужи, потрошиће сав покрадени новац.

Полицијски инспектор је имао разлога да тако мисли. Заиста откако је Филеас Фог отишао из Лондона, потрошио је на путу, које на путне трошкове, које на награде, које на слона, које на јемство и новчане казне, више од пет хиљада ливара, и проценат од нађене своте обећан детективима стално се смањивао.

XVI ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИКС, ИЗГЛЕДА, НЕ РАЗУМЕ НИШТА ОД ОНОГ ШТО МУ СЕ ГОВОРИ

Рангун, један од бродова који Источна и полуострвска компанија употребљава за пловидбу у Кинеском и Јапанском мору, био је гвоздени брод са пропелером и имао је запремину од бруто хиљаду седам стотина тона, са снагом од четири стотине коња. Био је раван Монголији по брзини, али не и по удобности. Зато госпођа Ауда није била тако добро смештена као што је Филеас Фог желео. Уосталом, у питању је била само даљина од три хиљаде пет стотина миља, односно једанаест до дванаест дана, а млада жена се није показала размажена путница.

Првих дана путовања, госпођа Ауда мало боље упозна Филеаса Фога. Сваком приликом показивала му је најтоплију благодарност. Флегматични џентлмен је слушао, бар на изглед, са највећом хладноћом, не откривајући ни гласом ни покретом да је ма и мало узбуђен. Пазио је да младој жени ништа не недостаје. У одређено време долазио је редовно ако не да с њом разговара, оно бар да је слуша. Понашао се према њој по прописима најстроже учтивости, али са љубазношћу и одмереношћу аутомата чији су покрети на то срачунати.

Госпођа Ауда није знала шта да мисли, али јој је Паспарту унеколико објаснио настраност свога господара. Испричао јој је каква опклада гони тог џентлмена око света. Госпођа Ауда се насмешила, али најзад, он јој је спасао живот, а њен спасилац не може ништа изгубити ако она њега посматра према својој захвалности.

Госпођа Ауда потврди причу коју је водич испричао о њеном дирљивом случају. Она је заиста била од онога племена које заузима прво место међу индијским племенима. Неколико парских трговаца стекло је велико богатство у Индији тргујући памуком. Један од њих, сер Џемс Џиџибој, добио је од енглеске владе племство, а госпођа Ауда била је рођака тог богаташа, који је становао у Бомбају. У Хонг-Конгу хтела је да потражи самог синовца сер Џиџибоја, уваженог Џиџиха. Да ли ће код њега наћи уточиште и помоћ? То није знала са сигурношћу. На то је господин Фог одговарао да не треба да се брине и да ће се све математички тачно уредити! То су биле његове речи.

Да ли је млада жена разумела тај страшни придев? Ко зна! Ипак, њене велике очи, „бистре као света језера Хималаја", уперише поглед у господина Фога! Али упорни Фог, закопчанији него икада, није личио човеку који би се бацио у то језеро.

Овај први део путовања Рангуна прође под најбољим околностима. Време беше погодно. Цео овај део огромног залива, који поморци зову „бенгалски сежањ", био је наклоњен пловидби брода. Рангун убрзо стиже до Великог Андамана, главног острва у тој групи, које поморцима већ издалека наговештава живописна планина Седлпик, висока две хиљаде четири стотине стопа.

Пловили су дуго поред обале. Дивљи Папуанци са острва нису се показивали. То су бића на најнижем степену човечанског развитка, али која неоправдано сматрају људождерима.

Разноликост панораме тих острва била је величанствена. Неизмерне шуме палми, арека, бамбуса, орашака, текова, огромних мимоза, папрати великих као дрвеће - покривале су тло у првом реду, а иза њих се оцртавала елегантна силуета планина. На обали је било мноштво драгоцених саламгама,[23] чија су укусна гнезда посластица у Небеском Царству.[24] Али цео овај разнолики призор на Андаманским острвима прође брзо и Рангун се упути ка Малачком мореузу, који отвара пут у Кинеско море.

Шта је.за то време радио инспектор Фикс, који је злом срећом кренуо на пут око света? При поласку из Калкуте, оставио је упутства да налог за хапшење, ако најзад стигне буде упућен у Хонг-Конг, и укрцао се на Рангун незапажен од Паспартуа, надајући се да ће сакрити свој боравак на броду све док брод не стигне у Хонг-Конг. Било би му одиста тешко да објасни зашто је на броду а да при том не побуди сумњу код Паспартуа, који је држао да је Фикс остао у Бомбају. Али је ипак, по логици догађаја, морао обновити познанство са честитим момком. Како? То ћемо видети.

Све наде, све жеље полицијског инспектора биле су сада управљене на једну једину тачку света: Хонг-Конг, јер се брод у Сингапуру задржавао премало да би он у том граду могао што предузети. Требало би, дакле, да се лопов ухапси у Хонг-Конгу, иначе би му измакао можда заувек.

Заиста, Хонг-Конг је још био енглески посед, али последњи који је био на том путу. Иза њега Кина, Јапан и Америка, пружали су скоро сигурно уточиште господину Фогу. У Хонг-Конгу, ако тамо најзад затекне налог за хапшење, који несумњиво иде за њим, Фикс би ухапсио Фога и предао га у руке месне полиције. Неће бити никакве тешкоће. Али после Хонг-Конга неће бити више довољан обичан налог за хапшење. Мораће тражити издавање кривца. То би проузроковало задоцњења, одуговлачења, разне препреке, које би лупеж искористио да коначно умакне. Ако у Хонг-Конгу ствар не успе, било би ако не немогуће, оно бар врло тешко почети је поново са изгледом на успех.

- Дакле, - понављао је Фикс у дугим часовима које је проводио у својој кабини - дакле, или ће налог за хапшење бити у Хонг-Конгу и ја ћу ухапсити лопова, или неће бити тамо и онда морам по сваку цену спречити да  он  оданде  отпутује.  Нисам  успео  у  Бомбају ни у Калкути! Ако пропустим прилику у Хонг-Конгу, изгубићу углед. Морам успети по сваку цену. Али каквим средством да се послужим и спречим одлазак тог проклетог Фога ако то буде потребно?

У последњем случају, Фикс се одлучи да све повери Паспартуу, да му каже каквог господара служи, а чији саучесник он, свакако, није био. Када Паспарту за то сазна, уплашиће се да не буде и сам изложен опасности и прићи ће к њему, Фиксу. Али то је било ипак смело средство, које се могло употребити само у недостатку каквог другог. Ако Паспарту каже само једну реч своме господару, то ће бити довољно да упропасти ствар засвагда. Полицијски инспектор био је, дакле, врло забринут, кад му присуство госпође Ауде на броду Рангун, у друштву Филеаса Фога, отвори изглед за нове могућности.

Ко је та жена? Каквим је стицајем околности дошла у друштво Фогово? То се очевидно догодило између Бомбаја и Калкуте. Али на коме месту полуострва? Јесу ли се случајно срели Филеас и Фог и млада путница? Да није, напротив, тај џентлмен предузео ово путовање преко Индије да би се састао са том лепотицом? Јер, она је заиста била лепа! Фикс ју је добро осмотрио у судској дворани у Калкути.

Разумљиво је до које је мере агент био радознао. Питао се да није посреди каква злочиначка отмица. Да! То је морало бити! Ова се мисао угнезди у Фиксовом мозгу и он одмах увиде какву корист може извући из тог случаја. Била та млада жена удата или не, посреди је отмица, и у Хонг-Конгу ће се отмичару моћи начинити такве неприлике из којих се неће моћи извући новцем.

Али не треба чекати да Рангун дође у Хонг-Конг. Тај Фог има одвратан обичај да скаче с једног брода на други, и пре но што Фикс ствар удеси, он би могао бити већ далеко.

Било је, дакле, важно да се енглеске власти обавесте и да им се јави за долазак Рангуна пре његовог пристајања. Ништа није било лакше, јер је брод пристајао у Сингапуру, а Сингапур са кинеском обалом има телеграфску везу.

Ипак, пре него што се да на посао, и да би био сигурнији, Фикс одлучи да разговара са Паспартуом. Знао је да тог момка није тешко навести на разговор и одлучи да се покаже. Није смео да губи време. Тај дан био је 31. октобар, а сутрадан Рангун је имао стићи у Сингапур.

Тога дана, дакле, Фикс изађе из своје кабине, попе се на палубу с намером да приступи Паспартуу први, са изразом највећег изненађења. Паспарту се шетао по предњем делу палубе, када инспектор потрча к њему узвикнувши:

- Ви на Рангуну!

- Господин Фикс на броду! - одговори Паспарту, потпуно изненађен, познавши свог сапутника са путовања на Монголији. - Шта! Оставио сам вас у Бомбају, а поново вас налазим на путу за Хонг-Конг! Та и ви, дакле, путујете око света?

- Не, не, - одговори Фикс - намеравам да се задржим у Хонг-Конгу бар неколико дана.

- А! - рече Паспарту за један часак изненађен. - Али како вас ја нисам видео на броду од нашег одласка из Калкуте?

- Вере ми, болест..., мала морска болест..., лежао сам у својој кабини... Бенгалски залив није ми пријао тако као Индијски океан. А ваш господар, господин Филеас Фог?

- Одличног је здравља и исто тако тачан као и његов путни план! Ни једног дана закашњења! А! Господине Фиксе, ви не знате да је с нама и једна млада жена?

- Млада жена? - одговори агент, који се правио да не разуме ништа што му његов саговорник прича.

Паспарту га одмах упозна са својом причом. Исприча догађај у бомбајској пагоди, куповину слона за две хиљаде ливара, догађај са „сутијем", отмицу Ауде, пресуду суда у Калкути и ослобођење под јемством. Фикс, који је познавао последњи догађај, чинио се као да не зна ни за шта, а Паспарту се занесе у причању својих доживљаја пред слушаоцем који га је слушао с толиким интересовањем.

- Али, најзад, - упита Фикс - има ли ваш господар намеру да одведе ту млађу жену у Европу?

- Не, господине Фиксе, не! Предаћемо је бризи једног њеног рођака, богатог трговца у Хонг-Конгу.

,,Не може се ништа учинити!" - помисли детектив кријући своје разочарање, - чашу џина, господине Паспарту?

- Радо, господине Фиксе. Та треба да попијемо коју у славу нашег састанка на броду Рангун.

XVII ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ РЕЧ О НЕКИМ СТВАРИМА И ЈОШ НЕКИМ ДРУГИМА ЗА ВРЕМЕ ПУТОВАЊА ОД СИНГАПУРА ДО ХОНГ-КОНГА

Од тога дана Паспарту и детектив често су се сретали, али агент се држао врло опрезно према своме сапутнику и није покушавао да га наведе на разговор. Свега је једанпут или двапут видео господина Фога, који се најрадије бавио у великом салону Рангуна, или у друштву госпође Ауде, или играјући вист по свом сталном обичају.

Међутим, Паспарту је почео озбиљно размишљати о чудноватом случају који је Фикса опет довео на пут његовог господара. И заиста, то је било чудно. Тај врло љубазан, врло учтив џентлмен, с којим су се први пут срели у Суецу, који се с њима укрцао на Монголију, искрцао у Бомбају, где је рекао да мора остати, а с ким се затим поново састају на Рангуну на путу за Хонг-Конг, једном речју, који стопу у стопу прати господина Фога - био је оправдано сумњив. Био је то бар чудан стицај околности. Кога је уходио тај Фикс? Паспарту би се кладио у своје папуче - он их је врло брижљиво чувао - да ће Фикс кренути из Хонг-Конга истовремено кад и они и вероватно истим бродом.

Паспарту би о томе могао размишљати читав век, али никад не би погодио какав је задатак поверен агенту. Никад му на ум не би пало да Филеаса Фога прогоне око Земљине кугле као лопова. Али како људска природа тражи да се свака ствар објасни, то је и Паспарту, изненадно надахнут, објаснио стално присуство Фиксово, и доиста, његово објашњење било је прихватљиво. По његовом мишљењу, Фикс није био и није ни могао бити нико други до агент кога су за господином Фогом послале његове колеге из Реформ-клуба да провери да ли се то путовање око света обавља стално по уговореном плану.

„Тако је! Тако је! - понављао је у себи честити младић, пун поноса на своју оштроумност. - То је ухода тих џентлмена, кога су за нама послали! То није часно! Господин Фог је тако поштен, тако честит! Ви га, дакле, уходите преко једног агента! Ах! Господо из Реформ-клуба, то ћете скупо платити!"

Усхићен својим открићем, Паспарту одлучи да ипак о томе ништа не говори своме господару, плашећи се да се он с правом не увреди због неповерења које показују његови противници. Али, зарекао се да ће, чим се укаже прилика, не одавајући своју тајну, поштено исмејати Фикса.

У среду, 30. октобра после подне, Рангун уплови у мореуз Малака, који одваја истоимено полуострво од острва Суматре. Брдовита и живописна острвца са стрмим обалама заклањала су путницима поглед на велико острво.

Сутрадан у четири часа изјутра Рангун, уштедевши пола дана на свом  редовном  путовању, заустави  се  у  Сингапуру да би се поново снабдео угљем.

Филеас Фог упише овај добитак у рубрику добитака, и овај пут сиђе на обалу, пратећи госпођу Ауду, која је изразила жељу да се прошета за тих неколико часова.

Фикс, коме се све што је Фог радио чинило сумњиво, пође неопажено за њим.

Паспарту се насмеја у себи том Фиксовом поступку и оде да изврши редовне куповине.

Сингапурско острво није ни велико нити има величанствен изглед. Око њега нема ни брда ни њихових обриса. Па ипак, оно је красно и поред своје неплодности. То је парк испресецан лепим путевима. Лепе кочије са дивним коњима увезеним из Нове Холандије одвезоше госпођу Ауду и Филеаса Фога кроз честар палми са сјајним лишћем и гомиле полурасцветалих каранфила. Ту је уместо европских сеоских ограда од трња стајао биберов шипраг, а од хлебног дрвећа и огромне папрати са величанственим грањем овај тропски крај је био веома разнолик. Мушкатово дрвеће са сјајним лишћем ширило је по ваздуху свој јаки мирис. Гомиле хитрих мајмуна кревељиле су се у шумама, а у џунглама било је и тигрова. Можда изгледа чудно што на тако малом острву нису до последњег искорењени ти страшни месождери, међутим, они долазе са Малаке пливајући преко мореуза.

Пошто су тако шетали два часа кроз тај крај, госпођа Ауда и њен сапутник - који је гледао око себе не видевши много - вратише се у град међу велику гомилу тешких и ниских кућа окружених дивним вртовима у којима расту ананаси, мангустдрво и друго најбоље воће на свету.

У десет часова вратише се на брод и не слутећи да их прати инспектор, који је такође морао изнајмити једна кола. Паспарту их је чекао на палуби Рангуна. Честити момак купио је неколико туцета мангуста дебелих као осредње јабуке, споља затворено мрке а изнутра сјајно црвене боје, чији се бели плод топи међу уснама и причињава неупоредиво задовољство правим сладокусцима. Паспарту беше срећан што их је могао понудити госпођи Ауди, која му врло љубазно захвали.

У једанаест часова, пошто је снабдевен угљем, Рангун диже котву и после неколико часова путници изгубише из вида високе планине Малаке, у чијим шумама живе најлепши тигрови на свету.

Између Сингапура и острва Хонг-Конга, малог енглеског поседа одвојеног од кинеске обале, има око хиљаду три стотине миља. Било је у интересу Филеаса Фога да их пређе за највише шест дана како би у Хонг-Конгу могао узети брод који је 6. новембра полазио за Јокохаму, једно од главних јапанских пристаништа. Рангун је имао велики товар. Много путника се укрцало у Сингапуру, већином Индуса, Цејлонаца, Кинеза и Малајаца, који су махом путовали другом класом.

Са последњом месечевом четврти промени се и дотада доста лепо време. Море се узбурка. Јак ветар поче дувати, на срећу са југоистока, што је помогло пловидби брода. Кад је било могуће, капетан је разапињао једра. Рангун, саграђен као брик[25], често је пловио са оба стражња и једним предњим једром, и његова се брзина под дејством паре и ветра стално повећавала. Тако уз кратко, каткад врло заморно љуљање прођоше обале Анама и Кошиншине.

Али није толико море колико сам Рангун био узрок коме је већина оболелих путника имала да „захвали" за своје недаће. Заиста, бродови Полуострвске компаније који саобраћају у Кинеском мору имају озбиљан недостатак у својој конструкцији.

Однос између њиховог дубинског газа и корита, при потпуној оптерећености, рђаво је израчунат, те су због тога слабо отпорни према морским таласима. Њихов затворени, води неприступачни обим није довољан. Они су, како веле морнари „потопљени", и због тога је довољно да неколико великих таласа пређе преко палубе, па да им се правац кретања измени.

Ти су, дакле, бродови много лошији - изузев мотора и парних котлова - од бродова Француског пловидбеног друштва, као што су Императорка и Камбоџа. Док по рачунима инжењера у ове може да уђе онолика количина воде колика је њихова сопствена тежина, па да тек онда потону, бродови Полуострвске компаније, Голконда, Кореја и најзад Рангун, могу да приме у себе онолико воде колико износи шести део њихове тежине па да оду на дно.

У случају рђавог времена, дакле, требало је предузети опсежне мере безбедности. Каткада се при слабој пари морало употребити велико једро у правцу кретања ветра. Тиме се губило у времену, због чега се Филеас Фог није нимало узрујавао, док се Паспарту љутио утолико више. Оптуживао је тада капетана, машинисту, Компанију и слао до ђавола све који се баве превозом путника. Можда је његово нестрпљење расло и због тога што је мислио на ону гасну славину која је и даље горела у кући у Севил-роу на његов рачун.

- Вама је, изгледа, много стало да што пре стигнете у Хонг-Конг? - упита га једног дана детектив.

- И те како! - одговори Паспарту.

- Мислите ли да се господин Фог жури да би стигао на брод за Јокохаму?

- Страшно се жури.

- Верујете ли ви сада у то чудновато путовање око света?

- Свакако. А ви, господине Фиксе?

- Ја? Не верујем!

- Ха, шаљивчина! - одговори Паспарту намигнувши. На ову реч агент се замисли. Та реч га узнемири, а да није знао зашто. Је ли га Француз открио? Није знао шта да мисли. Али како је Паспарту могао знати да је он  детектив, када је за ту тајну једино он сам знао? Међутим, када му је Паспарту то рекао, сигурно је имао неку скривену мисао. Догоди се чак да честити момак једног дана оде још даље, иако против своје воље. Није могао обуздати језик.

- Чујте, господине Фиксе, - упита он обешењачки свог сапутника - хоћемо ли се, кад једном стигнемо у Хонг-Конг, морати на нашу велику жалост растати?

- Али, - одговори Фикс у великој забуни - не знам!... Можда...

- А, - рече Паспарту - ја бих био срећан када бисте нас ви и даље пратили. Шалу на страну! Један агент Полуострвске компаније не би требало да се задржава на путу! Ви сте ишли за Бомбај, а ево, сад сте скоро у Кини! Америка није далеко, а од Америке до Европе има свега један корак!

Фикс је пажљиво гледао свог саговорника, који му је показивао најљубазније лице, те инспектор поче да се смеје заједно с њим. Али како је Паспарту хтео да сазна још више, упита га ,,да ли од тог заната има добар приход?"

- Да и не - одговори Фикс не намрштивши се. - Има добрих и лоших послова. Али ви разумете да не путујем о свом трошку!

- О! У то нимало не сумњам! - узвикну Паспарту смејући се грохотом.

После овог разговора, Фикс се врати у своју кабину и поче размишљати. Очевидно су га открили. Било како му драго, Француз је прозрео да је он детектив. Да ли је, међутим, обавестио свога господара? Какву је улогу он играо у целој тој ствари? Је ли био саучесник или није? Је ли све откривено и према томе промашено? Агент проведе тако неколико тешких часова, час верујући да је све изгубљено, час надајући се да господин Фог ништа не зна; најзад није знао шта да ради.

Међутим, умиривши се, он одлучи да према Паспартуу поступи отворено. Ако се не остваре потребни услови за хапшење Фога у Хонг-Конгу, и ако би се Фог спремио да коначно напусти енглески посед, Фикс би све рекао Паспартуу. Или је слуга саучесник свога господара - и ако овај све зна, онда је ствар коначно пропала - или слуга није имао везе са крађом, и онда би његов интерес био да напусти лопова.

Такав је, дакле, био однос између ова два човека, а изнад њих је лебдела величанствена равнодушност Филеаса Фога. Он је разумно наставио своје кружење око света не обазирући се на астероиде који су се кретали око њега[26].

Медутим, у близини је била - по речима астронома - разорна звезда, која је морала изазвати извесне поремећаје у срцу тог џентлмена. Али ништа од  тога! Дражи  госпође  Ауде, на велико изненађење Паспартуа, нису деловале, а ако је и било поремећаја у господаревом срцу, било би их теже израчунати него поремећаје Урана који су довели до открића Нептуна[27].

Да! Томе се Паспарту чудио сваког дана видећи у очима младе жене велику захвалност према његовом господару! Филеас Фог је зацело имао срце за јуначка дела, али не и за љубав! На њему није било ни трага бриге за исход путовања. Утолико је више Паспарту живео у сталном страховању. Једног дана, наслоњен на ограду машинске просторије, посматрао је моћну машину, кад се услед једног јаког љуљања брода пропелер издиже из таласа. Пара шикну кроз вентиле, што честитог момка јако наљути. - Нису доста оптерећени ти вентили! - узвикну. - Не мичемо се! Ето их, тих Енглеза! Ах! Да је то нешто амерички брод, можда бисмо одлетели у ваздух, али бисмо бар брже ишли!

XVIII ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ, ПАСПАРТУ И ФИКС ИДУ СВАКИ СВОЈИМ ПУТЕМ

Последњих дана пловидбе време је било доста лоше. Ветар постаде јак. Дувао је у правцу северозапада, те је спречавао кретање брода. Рангун, врло нестабилан, јако се љуљао и путници су се с правом љутили на велике непријатне таласе које је ветар дизао на пучини.

У току 3. и 4. новембра поче нека врста буре, вихор је жестоко шибао море. Рангун се читаво пола дана морао служити великим једром, одржавајући само десет обртаја пропелера да би могао избећи таласима. Сва су једра била увучена, па ипак су сва ужад фијукала услед вихора. Наравно да се брзина брода знатно смањила и могло се рачунати да ће се у Хонг-Конг стићи са двадесет часова закашњења, па и више ако бура не престане.

Филеас Фог је са уобичајеном хладнокрвношћу посматрао тај призор разбеснелог мора које као да се борило против њега. Његово чело се ни за часак није намргодило, иако би задоцњење од двадесет часова могло осујетити његово путовање, онемогућивши му да отпутује бродом за Јокохаму. Али овај човек без живаца није био ни нестрпљив ни забринут, и изгледало је као да је и ова бура била предвиђена у његовом путном плану. Госпођа Ауда, која је разговарала са својим сапутником о тој неприлици, нашла је да је он исто тако спокојан као и раније.

Фикс није гледао на ту ствар истим очима. Напротив. Ова бура му је била по вољи. Његово задовољство било би огромно кад би Рангун морао да се повуче пред буром. Свако закашњење ишло му је у рачун, јер би приморало господина Фога да остане неколико дана у Хонг-Конгу. Најзад му је небо притекло у помоћ са бурама и вихорима. Истина, он се разболео, али шта мари! Није бројао колико је пута осетио муку, и кад му се тело грчило од морске болести, дух му се наслађивао огромним задовољством.

Што се Паспартуа тиче, може се погодити с каквом је, лоше прикривеном, срџбом проводио ове часове искушења. Дотада је све ишло добро; Земља и вода као да су биле слепо одане његовом господару. Бродови и железнице били су му послушни. Ветар и пара су се сложили да му олакшају пут. Је ли најзад куцнуо час преварених нада? Паспарту је сав обамро, као да он мора да плати двадесет хиљада ливара из опкладе. Та бура га је бацала у очајање, олуја га је доводила до беса и он би најрадије бичевао то непослушно море! Јадни младић! Фикс је од њега сакрио своје задовољство и добро је учинио, јер да је Паспарту сазнао за његову скривену радост, Фикс би се лоше провео.

Паспарту је за цело време буре остао на палуби Рангуна. Није могао остати доле, пентрао се уз катарке и задивио је посаду помажући свима окретношћу мајмуна. Стотину пута је запиткивао капетана, бродске официре, морнаре, који се нису могли уздржати од смеха видећи да се тај младић тако збунио. Паспарту је хтео безусловно да зна колико ће трајати бура. Упутише га на барометар, који се није пењао. Паспарту је треснуо барометар, али ни то, као ни псовке којима је обасипао невини инструменат, није помогло.

Најзад се бура утиша. Стање мора се промени на дан 4. новембра. Ветар, 'који је дувао са североистока, окренуо се за два степена ка југу и поново постаде повољан. Са временом разведри се и Паспарту. Опет раширише једра и Рангун настави пут ванредном брзином.

Али се све изгубљено време није могло надокнадити. Требало се покорити судбини. Копно наговестише тек 6. у пет часова изјутра. Путни план Филеаса Фога предвиђао је долазак брода за пети. Међутим, он је могао стићи тек 6ог. Дакле, са закашњењем од двадесет четири часа, и тако је час поласка за Јокохаму неминовно пропуштен.

У шест часова попе се на Рангун пилот и заузе место на командном мосту да би провео брод кроз теснац до пристаништа Хонг-Конга. Паспарту је умирао од жеље да запита тог човека да ли је брод за Јокохаму напустио Хонг-Конг. Али се није усуђивао, јер је хтео да сачува мало наде до последњег тренутка. Своје бриге повери Фиксу, који - превејани лисац - покуша да га утеши говорећи му да ће господин Фог моћи отићи следећим бродом. То је Паспартуа доводило до беснила.

Али ако се Паспарту, није усуђивао да пита пилота, господин Фог, пошто је прегледао свој Бредшо, упита мирно пилота да ли зна када полази брод из Хонг-Конга за Јокохаму.

- Сутра при јутарњој осеци - одговори пилот.

- А! - рече господин Фог не показујући никакво чуђење.

Паспарту, који је био присутан, радо би загрлио пилота, а Фикс би му опет најрадије сломио врат.

- Како се зове тај брод? - упита господин Фог.

- Карнатик - одговори пилот.

- Зар није требало да отпутује још јуче?

- Јесте, господине, али требало је оправити један од његових котлова, те му је полазак одложен за сутра.

- Хвала вам - одговори господин Фог и својим одмереним кораком сиђе у салон Рангуна.

Паспарту зграби пилота за руку и снажно му је стеже узвикнувши:

- Пилоте, ви сте честит човек!

Пилот без сумње никад није сазнао чиме су његови одговори заслужили овај излив пријатељства.  На један звиждук опет се попе на командни   мост  и  поведе   брод   кроз  читаву флоту  џунки[28],  танака, рибарских бродова и бродова свих врста који су закрчили теснац Хонг-Конга. У један час Рангун је био на пристаништу и путници су се искрцавали.

И овом приликом, треба признати, случај је изврсно послужио Филеасу Фогу. Да није морао оправљати котлове, Карнатик би отишао већ 5. новембра и путници за Јапан морали би чекати осам дана на полазак следећег брода. Истина, господин Фог је закаснио двадесет и четири часа, али то закашњење није могло имати мепријатних последица за преостали део пута.

Брод који прелази Тихи океан из Јокохаме у Сан Франциско био је у непосредној вези са бродом из Хонг-Конга и није могао отићи док овај не стигне. Наравно, у Јокохами ће имати дведесет четири часа задоцњења, али за она двадесет и два дана што траје пловидба по Тихом океану лако ће се то надокнадити. Филеас Фог је, дакле, на тридесет пет дана по одласку из Лондона, изузевши двадесет и четири часа, испунио свој путни план.

Карнатик је полазио тек сутрадан изјутра у пет часова; господин Фог је имао шеснаест часова за свршавање својих послова, то јест послова госпође Ауде. Излазећи из брода, он понуди руку младој жени и одведе је до једног паланкина[29]. Затражи од носача да му препоруче какав хотел, и они му препоручише Клубхотел. Паланкин крену, за њим Паспарту, и после двадесет минута стигоше на циљ.

Узеше једну собу за младу жену, и Филеас Фог се побрину да јој ништа не недостаје. Затим рече госпођи Ауди да ће одмах потражити рођака коме би је имао предати у Хонг-Конгу. Истовремено нареди Паспартуу да остане у хотелу до његовог повратка, да млада жена не би остала сама.

Џентлмен се одвезе на берзу. Тамо ће неизоставно познавати такву личност као што беше уважени Џиџих, који је био један од најбогатијих трговаца у граду.

Посредник коме се Филеас Фог обратио одиста је познавао парског трговца. Али од пре две године он није живео у Кини. Обогатио се и настанио у Европи - мислило се у Холандији - јер је за време своје трговачке каријере имао многобројне везе са том земљом.

Филеас Фог се врати у Клуб-хотел. Одмах замоли госпођу Ауду за допуштење да може ући к њој и без сваког другог увода одмах јој саопшти да уважени Џиџих не станује више у Хонг-Конгу, него да је вероватно у Холандији.

Госпођа Ауда у први мах на то ништа не одговори. Пређе руком преко чела и остаде тако неколико тренутака размишљајући. Затим упита својим благим гласом:

- Шта да урадим, господине Фог?

- То је сасвим једноставно - одговори џентлмен. - Пођите у Европу.

- Али ја не могу злоупотребити...

- Ништа не злоупотребљавате, а ваше присуство нимало не смета мом програму. Паспарту!

- Господине? - одговори Паспарту.

- Идите на Карнатик и задржите три кабине. Паспарту одмах оде из Клуб-хотела, очаран што ће наставити пут у друштву младе жене која је према њему била врло љубазна.

XIX ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ УЗИМА СВОГА ГОСПОДАРА У ЖИВУ ОДБРАНУ И ШТА ЈЕ ЗАТИМ БИЛО

Хонг-Конг је острвце које је по Нанкиншком уговору од 1842. припало Енглеској. За неколико година, колонизаторски геније Велике Британије основао је ту важан град и подигао пристаниште названо Викторија. Тај је град на ушћу реке Кантон, а од града Макао, подигнутог на другој страни обале, дели га свега шездесет миља. Хонг-Конг је у трговачкој борби неминовно морао победити Макао, и сада највећи део кинеске спољне трговине иде преко енглескога града. Докови, болнице, пристаништа, стоваришта, готска катедрала, владина зграда, макадамисане улице[30], све је то подсећало на неко трговачко место у грофовији Кент или Сори, које као да је прошло кроз Земљину лопту и избило на тој тачки Кине скоро код својих антипода[31].

Паспарту, са рукама у џеповима. упути се пристаништу Викторија, посматрајући паланкине, колица са једрима која су још у употреби у Небеском Царству, и сву ону гомилу Кинеза, Јапанаца и Европљана која се тискала улицама. То на шта је врли момак наилазио пролазећи кроз град беше скоро опет Бомбај, Калкута или Сингапур. Постоји отуд. као нека мрежа енглеских вароши око целог света. Паспарту стиже у пристаниште Викторија. Ту, на ушћу реке Кантон, био је прави мравињак бродова свих народности: енглеских, француских, америчких, холандских; ратни трговачки бродови; јапански и кинески чамци, џунке, семпасе, танке, цветни бродови који чине неку врсту пловећих цветних башти на води. Тако шетајући опази Паспарту више врло старих урођеника у жутој одећи. Ушавши једном кинеском берберину да се обрије на кинески начин, он сазна од месног Фигара, који је доста добро говорио енглески, да сви ови старци имају најмање по осамдесет година и да у тим годинама имају право да носе жуту боју, која је царска. Паспартуу се то учини врло смешно, ни сам није знао зашто.

Пошто се обријао, упути се пристаништу, где се нешто укрцавало на Карнатик, и виде Фикса како се шета горедоле, што га нимало не изненади. Међутим, лице полицијског инспектора одавало је знаке тешког разочарања.

- Добро, - помисли Паспарту - ствари иду рђаво за џентлмене из Реформ-клуба. И приђе Фиксу са веселим осмехом, као да није опазио жалостан израз лица свога сапутника.

Агент је имао озбиљан разлог да проклиње паклену судбину која га је прогонила. Налога за хапшење није било! Очигледно је налог јурио за њим и могао би га стићи само ако би он остао неколико дана у том граду. А Хонг-Конг беше последњи енглески посед на путу, те ће му сер Фог коначно умаћи ако не успе да га ту задржи.

- Но, господине Фиксе, јесте ли се одлучили да идете с нама чак до Америке? - упита Паспарту.

- Јесам - одговори Фикс стиснувши зубе.

- Та идите! - узвикну Паспарту ударивши у грохотан смех. - Знао сам добро да се ви не можете одвојити од нас. Хајдете да задржимо места!

И обојица уђоше у биро за поморски саобраћај и заузеше кабине за четири особе. Међутим, чиновник их упозори да су оправке на Карнатику завршене, те ће брод кренути још тог вечера у осам часова, а не сутрадан изјутра, како је било објављено.

- Врло добро, - одговори Паспарту - то ће довести у равнотежу мог господара. Идем да га обавестим.

У том тренутку Фикс се одлучи на крајње средство. Реши се да саопшти Паспартуу. То је можда био једини начин да задржи Филеаса Фога неколико дана у Хонг-Конгу. Изашавши из бироа, Фикс понуди свом сапутнику да се освеже у једној крчми. Паспарту је имао времена, те прихвати Фиксов позив.

Крчма беше баш на пристаништу. Изгледала је примамљиво. Обојица уђоше у њу. Била је то пространа дворана, лепо украшена, у чијем је дну био један диван са јастуцима. На њему је спавало неколико људи. Око тридесетак гостију седело је у великој дворани за столовима од плетене трске. Једни су пили енглеско пиво, ел или порто, други ликере, џин или бренди. Осим тога, већина их је пушила на дуге луле од црвене земље, напуњене малим куглицама опијума измешаног с ружиним уљем. С времена на време, покоји пушач падао би изнурен под сто, а конобари би га хватали за ноге и руке и односили на диван онима који су тамо лежали у највећем степену отупелости.

Фикс и Паспарту схватише да су ушли у пушионицу коју често похађају ти несрећници, отупели, измршавели, поблесавели, којима трговачка Енглеска продаје годишње ону кобну дрогу названу опијум за две стотине шездесет хиљада франака! Жалосни су то милиони зарађени на једном од најгорих порока човечанства.

Кинеска влада је покушавала да строгим законима искорени тај порок, али узалуд! Од богатих класа, за које је у почетку употреба опијума искључиво задржана, продро је опијум и у ниже класе, и то се пустошење није могло више зауставити. Свуда по Средишњем Царству непрестано се пуши опијум. Људи и жене се предају тој злосрећној страсти, и када се на то пушење навикну, не могу без њега, јер иначе добијају страховите грчеве. Јак пушач може попушити осам лула дневно, али умире за пет година.

Ето, у такву једну крчму, којих чак и у Хонг-Конгу има безброј, ушли су Фикс и Паспарту с намером да се освеже. Паспарту није имао новца, али је радо примио „љубазност" свога сапутника, спреман да му је идућом приликом узврати.

Поручише две боце портоа, из којих је Француз потезао чешће, док је Фикс, уздржавајући се, са највећом пажњом посматрао свога сапутника. Разговарали су о разним стварима, а особито о изврсној намери Фиксовој да путује на Карнатику. А када се поведе разговор о том броду, који ће кренути за неколико часова раније, Паспарту се диже, јер су боце биле празне, да о томе извести свога господара.

Фикс га задржа.

- Један часак - рече.

- Шта желите, господине Фиксе?

- Имам с вама да говорим о важним стварима.

- О важним стварима, - узвикну Паспарту искапивши чашу у којој је остало неколико капи вина - па о томе можемо разговарати и сутра! Данас немам времена.

- Останите - одговори Фикс. - У питању је ваш господар.

Паспарту на ове речи пажљиво погледа свог саговорника.

Израз Фиксовог лица. учини му се чудноватим. Он поново седе.

- Шта, дакле, имате да ми кажете? - упита.

Фикс стави руку на раме свога сапутника и упита га тихим гласом:

- Јесте ли се досетили ко сам?

- До врага! - рече Паспарту смешећи се.

- Онда ћу вам све признати...

- Сада кад све знам, мој пријашко! А! Красно, заиста! Али говорите само. На то вам унапред морам рећи да су се господа узалуд бацила у трошак!

- Узалуд? - рече Фикс. - Ви говорите онолико колико знате! Видим да не знате колика је сума у питању!

- Како да не знам - одговори Паспарту. - Двадесет хиљада ливара.

- Педесет и пет хиљада! - настави Фикс стиснувши руку Французу.

- Како, - узвикну Паспарту - зар се господин Фог усудио!... Педесет и пет хиљада ливара!... Е, лепо! То је разлог више да не губим ни часка - дода поново уставши.

- Педесет и пет хиљада ливара, - настави Фикс, који присили Паспартуа да седне и поручи још једну боцу брендија - и ако успем, добићу награду од две хиљаде ливара. Хоћете ли од тога пет стотина: под условом да ми помогнете?

- Да вам помогнем?' - узвикну Паспарту избечивши очи.

- Да, да ми помогнете да задржим сер Фога неколико дана у Хонг-Конгу.

- Шта, - рече Паспарту - шта говорите којешта? Шта, зар није доста што ти џентлмени прате мог господара, што сумњају у његово поштење, него

хоће још да му стварају и препреке! Ја се стидим уместо њих!

- Ах, гле! Шта желите тиме да кажете? - упита Фикс.

- Хоћу да кажем да је то крајња безобзирност. Опљачкати господина Фога и стрпати новац у свој џеп!

- Ех! Баш то желимо постићи!

- Та то је нитковлук! - узвикну Паспарту, који се распаљивао под утицајем брендија што му га је Фикс стално точио, а он је пио и не мислећи. - То је прави нитковлук! И то су џентлмени! Колеге!

Фикс га није разумевао.

- Колеге! - викао је Паспарту. - Чланови Реформ клуба! Знајте, господине Фиксе, да је мој господар честит човек, и кад се клади, он жели да постигне успех само на поштен начин.

- Ама, за кога ви мене држите? - упита Фикс уперивши свој поглед на Паспартуа.

- До ђавола, за агента чланова Реформ клуба, са задатком да надзирете путовање мога господара, а то је страховито понижење. Зато, иако већ дуже времена знам ко сте, нисам ништа говорио господину Фогу!

- Он не зна ништа?... - живо упита Фикс.

- Ништа! - одговори Паспарту поново искапивши своју часу.

Полицијски инспектор пређе руком преко чела. Колебао се пре него што опет проговори. Шта да чини? Паспартуова заблуда била је, изгледа, искрена, али она је само отежавала његов план. Било је очигледно да је говорио у потпуној уверености и да није био саучесник свога господара - чега се Фикс бојао.

,,Е лепо", помисли, ,,кад није његов саучесник, он ће ми помоћи."

Детектив се по други пут одлучи. Уосталом, није више имао времена да чека. По сваку цену требало је господина Фога задржати у Хонг-Конгу.

- Слушајте, - рече Фикс оштро - добро ме слушајте. Ја нисам оно што ви мислите, то јест агент чланова Реформ-клуба.

- Којешта! - рече Паспарту посматрајући га подругљиво.

- Ја сам полицијски инспектор, и од престоничке управе поверен ми је задатак да...

- Ви... полицијски инспектор?

- Да, и то ћу вам доказати - настави Фикс. - Ево мојих исправа.

И агент, вадећи из новчаника једну хартију, показа сапутнику исправу са потписом управника централне полиције. Паспарту запањен посматраше Фикса не могавши проговорити ни речи.

- Опклада господина Фога - настави Фикс - само је изговор чија сте жртва ви и његове колеге из Реформ-клуба, јер је његов интерес био да себи обезбеди ваше несвесно саучесништво.

- Али зашто? - узвикну Паспарту.

- Слушајте. Двадесет осмог септембра лице чији се лични опис могао

установити извршило је крађу педесет и пет хиљада ливара из Енглеске банке. Ево тог личног описа, и он се тачно слаже са описом сер Фога.

- Та идите! - узвикну Паспарту и удари о сто својом снажном песницом. - Мој господар је најчеститији човек на свету!

- Шта ви знате? - одговори Фикс. - Ви га и не познајете! Ступили сте у његову службу на дан његовог одласка, а он је отпутовао нагло под бесмисленим изговором, без пртљага, носећи собом огромну суму новчаница! И ви се усуђујете тврдити да је он поштен човек.

- Да! Да! - понављао је несвесно јадни момак.

- Хоћете ли да вас ухапсе као његовог саучесника?

Паспарту се оберучке ухвати за главу. Човек га не би могао познати. Није смео да погледа у полицијског инспектора. Филеас Фог лопов! Он, спасилац Ауде, племенит и добар човек! Међутим, све је говорило против њега! Паспарту покуша да одбије сумње које су му се увукле у душу. Није хтео да верује у кривицу свога господара.

- Најзад, шта хоћете ви од мене? - рече полицијском агенту уздржавајући се с највећим напором.

- Ево! - одговори Фикс. - Ја сам сер Фога уходио све довде, али још нисам добио налог за хапшење који сам тражио из Лондона. Треба, дакле, да ми помогнете да га задржим у Хонг-Конгу ...

- Ја да га ...

- И поделићу с вама награду од две хиљаде ливара коју је обећала Енглеска банка.

- Никада! - одговори Паспарту, који хтеде да устане, али поново клону на столицу, осећајући да га у исти мах издају и разум и снага.

- Господине Фиксе, - рече шапатом - све да је то што сте ми рекли и истина..., све да је мој господар лопов кога тражите..., што ја поричем..., ја сам био ..., ја сам у његовој служби..., видео сам да је племенит и добар... Издати га..., никад ..., не, за све злато света ... Рођен сам у селу у коме се не једе такав хлеб!...

- Ви одбијате?

- Одбијам.

- Сматрајте као да нисам ништа рекао - одговори Фикс - и пијмо!

- Да, пијмо!

Паспарту је осећао да га пијанство све више и више обузима. Фикс, схвативши да га по сваку цену мора одвојити од његовог господара, хтео је да сврши с њим. На столу је било неколико лула напуњених опијумом. Фикс једну од њих тутну у руке Паспартуа, који је узе и принесе устима, запали, увуче неколико колутова и клону главом отежалом под утицајем тог успављујућег средства.

- Најзад, - рече Фикс видећи Паспартуа без свести - сер Фог неће благовремено дознати за полазак Карнатика, а ако ипак оде, бар ће отићи без тог проклетог Француза!

Затим изиђе, пошто је исплатио сав трошак.

XX ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИКС СТУПА У НЕПОСРЕДНЕ ОДНОСЕ СА ФИЛЕАСОМ ФОГОМ 

Док се одигравао тај призор који би могао озбиљно угрозити његову будућност, господин Фог се са госпођом Аудом шетао улицама енглеског града. Откако је госпођа Ауда примила његову понуду да је одведе у Европу, он је морао мислити на све појединости које су се тицале тако дугог путовања. Да Енглез као он путује око света са торбом у руци, то још некако иде, али једна жена није могла кренути на такав пут под тим условима. Требало је, дакле, купити одећу и друге предмете потребне за пут. Господин Фог је извршио овај задатак са њему својственом мирноћом, и на сва извињавања и примедбе младе удовице, збуњене због толике љубазности, стално је одговарао:

- То је у интересу мога пута, то је у мом програму.

Пошто су извршили потребне куповине, господин Фог и млада жена вратише се у хотел и вечераше за богато опремљеним столом. Затим се госпођа Ауда, нешто уморна, попе у своју собу, стегнувши на „енглески" начин руку своме непоколебљивом спасиоцу.

Уважени џентлмен проведе цело вече у читању Тајмса и лондонских Илустрованих новина.

Да је он био човек који се нечему чуди, зачудио би се што се његов слуга не појављује у време спавања. Али знајући да брод за Јокохаму не одлази из Хонг-Конга пре сутрашњег јутра, није више о томе мислио. Сутрадан, Паспарту се не појави на звоно господина Фога.

Шта је помислио уважени џентлмен сазнавши да се његов слуга није вратио у хотел, то нико не би знао рећи. Господин Фог узе само своју торбу, поручи госпођи Ауди и посла по паланкин.

Било је осам часова, а морска плима, којом се Карнатик морао користити да изиђе из теснаца, била је означена за девет и по часова.

Када паланкин стиже пред улаз хотела, господин Фог и госпођа Ауда попеше се у удобно превозно средство, а њихов пртљаг ишао је за њима на једним колицима.

После пола часа путници сиђоше на пристаниште за укрцавање и ту господин Фог сазнаде да је Карнатик отпловио још синоћ.

Господин Фог се надао да ће затећи и брод и слугу, али не нађе ни једно ни друго. Међутим, никакав знак разочарања не појави се на његовом лицу, а кад га госпођа Ауда забринуто погледа, он само одговори:

- То је, госпођо, само споредна ствар и ништа више. У том тренутку приступи му једна особа која га је пажљиво посматрала. Био је то инспектор Фикс, који га поздрави и рече:

- Да ли сте и ви, господине, један од путника са Рангуна који је јуче стигао?

- Јесам, господине, - одговори хладно господин Фог - али немам част...

- Опростите, мислио сам да ћу овде наћи вашег слугу.

- Знате ли ви можда где је он? - упита млада жена.

- Шта, - одговори Фикс претварајући се да је изненађен - зар он није с вама?

- Није - одговори госпођа Ауда. - Од јуче се није појавио. Да се није без нас укрцао на Карнатик?

- Без вас, госпођо?... - одговори агент. - Али допустите да упитам да ли сте и ви хтели отпутовати тим бродом?

- Да, господине.

- И ја, госпођо, и као што видите, преварио сам се. Карнатик је по извршеним оправкама отишао из Хонг-Конга дванаест часова раније не обавештавајући никога и сад треба чекати осам дана на следећи брод!

Изговоривши речи: „осам дана", Фикс је осећао како му срце игра од радости. Осам дана! Фог задржан осам дана у Хонг-Конгу! Биће времена да стигне налог за хапшење. Најзад се срећа осмехнула представнику закона.

Лако се може замислити какав му смртни ударац зададоше речи Филеаса Фога које овај изговори својим мирним гласом:

- Али ја бих рекао да у пристаништу Хонг-Конга има и других бродова осим Карнатика.

И господин Фог, понудивши руку госпођи Ауди, упути се ка доковима да тражи брод који је пред поласком.

Фикс пренеражен пође за њима. Рекло би се да је неком жицом везан за тог човека.

Међутим, изгледало је да је срећа напустила онога кога је до сада тако добро служила.

Пуна три часа ишао је Филеас Фог тамо амо по пристаништу решен, ако затреба, да закупи брод да би га превезао за Јокохаму; међутим, налазио је само бродове који врше утовар или истовар и који према томе нису могли кренути на пут. Фикс се поново поче надати.

Међутим, господин Фог се није дао збунити. Он настави да тражи па макар отишао чак до Макаоа, кад му на малом пристаништу приступи један морнар.

- Ваша милост тражи брод? - рече му морнар скидајући шешир.

- Имате ли брод спреман за полазак? - упита господин Фог.

- Имам, ваша милости, пилотски брод број 43, најбољи у флоти.

- Иде ли добро?

- Осам до девет миља уз ветар. Хоћете ли да га видите?

- Хоћу.

- Ваша милост ће бити задовољна; У питању је, зар не, шетња по мору?

- Не. Једно путовање.

- Путовање?

- Можете ли се обавезати да ме одвезете у Јокохаму?

Морнар на ове речи опусти руке и избуљи очи.

- Ваша милост се шали? - рече.

- Не! Пропустио сам полазак Карнатика, а треба да будем најкасније 14-ог у Јокохами да бих стигао на брод за Сан Франциско.

- Жалим, - одговори пилот - али то је немогуће.

- Нудим вам сто ливара на дан и награду од две стотине ливара ако стигнемо на време.

- Говорите ли озбиљно? - упита пилот.

- Врло озбиљно - одговори господин Фог.

Пилот се повуче у страну. Гледао је на море, очигледно борећи се између жеље да заслужи тако огромну суму новаца и страха да се одважи тако далеко. Фикс је био у самртном страху.

За то време господин Фог се обрати госпођи Ауди.

- Нећете се бојати, госпођо? - упита је.

- Са вама, не, господине Фог, - одговори млада жена.

Пилот приђе поново џентлмену окрећући шешир у руци.

- Дакле, пилоте? - рече господин Фог.

- Ваша милост, - одговори пилот - не могу ставити на коцку ни своје људе, ни себе, ни вас, на једном тако далеком путу, а на броду од једва двадесет тона, и то у ово доба године. Уосталом, не бисмо ни стигли на време, јер између Хонг-Конга и Јокохаме има хиљаду шест стотина и педесет миља.

- Само хиљаду шест стотина - рече господин Фог.

- То је свеједно. Фикс дубоко одахну.

- Али, - дода пилот - можда се то може уредити на други начин.

Фикс престаде дисати.

- Како? - упита Филеас Фог.

- Када бисмо ишли у Нагасаки, на јужном крају Јапана, на хиљаду сто миља, или само до Шангаја, на осам стотина миља од Хонг-Конга. Овим последњим путем не бисмо се удаљавали од кинеских обала, што би било од велике користи, утолико пре што ту морске струје иду на север.

- Пилоте, - одговори Филеас Фог - ја се морам укрцати на амерички брод у Јокохами, а не у Шангају или Нагасакију.

- Зашто да не? - одговори пилот. - Брод за Сан Франциско не одлази из Јокохаме. Он пристаје у Јокохами и Нагасакију, али полази из Шангаја.

- Јесте ли сигурни у то што велите?

- Сигуран.

- А кад полази брод из Шангаја?

- Једанаестог у седам часова увече. Имамо, дакле, четири дана пред собом. Четири дана. То је деведесет и шест часова, а са средњом брзином од осам миља на час, ако нас срећа послужи, ако ветар буде дувао са југоистока, ако море буде мирно, моћи ћемо препловити осам стотина миља које нас деле од Шангаја.

- А када можете кренути?

- Кроз један час. Толико ми је потребно да спремим храну и пиће и да припремим брод.

- У реду... Јесте ли ви власник брода?

- Јесам, Џон Бонсби, власник Танкадере.

- Желите ли капару?

- Ако ваша милост не замери.

- Ево вам две стотине ливара предујма. Господине, - дода Филеас Фог окренувши се Фиксу - ако хоћете да користите прилику ...

- Господине, - одговори одлучно Фикс - хтео сам да вас замолим за ту доброту.

- Добро. Кроз пола часа бићемо на броду.

- Али тај јадни момак... - рече госпођа Ауда, која је била сва обузета нестанком Паспартуовим.

- Учинићу за њега све што могу - одговори Филеас Фог.

И док се Фикс, узбуђен, грозничав, гневан, упутио ка пилотском броду, њих двоје одоше у полицијско здање у Хонг-Конгу. Ту Филеас Фог преда лични опис Паспартуов и остави довољно новца да би га могли вратити кући. Исто учини и код француског конзуларног агента, а затим паланкин настави пут и, задржавши се поред хотела, где су узели пртљаг, однесе путнике на спољно пристаниште. Било је три часа. Пилотски брод број 43 са посадом и спремљеном храном био је спреман за полазак.

Танкадера беше красан мали брод од двадесет тона, добро зашиљен спреда, неусиљен у кретању и издужен у воденим линијама. Личио је на брзу јахту. Његови сјајни бакарни делови, галванизовано гвожђе и његова палуба, бела као слоновача, показивали су да га власник Џон Бонсби уме одржавати у добром стању. Обе катарке биле су му лако нагнуте уназад. Имао је све врсте једара и могао је опремити и резервно једро за противан ветар. Морао је изврсно пловити, и заиста, добио је већ више награда приликом утакмица пилотских бродова. Посада Танкадере састојала се од власника Џона Бонсбија и четири човека. Беху то одважни поморци који се по сваком времену усуђују да иду у потеру за бродовима и одлично познају ова мора. Џон Бонсби, човек од око четрдесет и пет година, снажан, поцрнео од сунца и ветра, живахног погледа, енергичног лица, одважан, добар у свом послу, улио би поверење и највећим плашљивцима.

Филеас Фог и госпођа Ауда попну се на брод. Фикс је већ био тамо. Испод крова стражњег дела бродића силазило се у четвртасту одају, у чијим су зидовима била удубљења у облику постеље, испод којих беше кружни диван. У средини је стајао сто осветљен лампом. Одаја је била мала али чиста.

- Жалим што немам да вам понудим нешто боље - рече господин Фог Фиксу, који се поклони не одговоривши.

Полицијски инспектор је осећао као неко понижење што мора да се користи услугама сер Фога.

- Зацело, - помисли он - то је врло учтив лупеж, али је лупеж.

У три часа и десет минута разапеше једра. Енглеска застава се лепршала на кљуну брода. Путници су седели на палуби. Господин Фог и госпођа Ауда погледаше још једном на обалу не би ли можда угледали Паспартуа.

Фикс се плашио да случај не нанесе овамо несрећног младића с којим је тако срамно поступио, јер би тада дошло до објашњења које по детектива не би испало најбоље. Али Француз се не појави. Свакако је још био под утицајем наркотичног средства.

Најзад се власник Џон Бонсби отисну на пучину и Танкадера, захвативши ветар у једра, заплови поскакујући поврх таласа.

XXI ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ ВЛАСНИК ТАНКАДЕРЕ У ВЕЛИКОЈ ОПАСНОСТИ ДА ИЗГУБИ НАГРАДУ ОД ДВЕ СТОТИНЕ ЛИВАРА

Била је заиста права пустоловина та пловидба од осам стотина миља на броду од двадесет тона, а особито у то доба године. Кинеско море је најчешће немирно, изложено страшним ветровима, особито за време равнодневице, а још су били први дани новембра.

Очигледно је да би за пилота било боље да је ишао до Јокохаме, јер је био плаћен на дан. Али би његова лакоумност била велика да се под таквим условима одважио на тај пут, а већ је била смелост, можда чак неустрашивост, и то што иде до Шангаја. Џон Бонсби је имао поверења у своју Танкадеру, која је на таласима лебдела као какав галеб, и можда је имао право.

Последњих сати тог дана Танкадера је пловила ћудљивим теснацима Хонг-Конга и при сваком покрету, било низ ветар било уз ветар, дивно се држала.

- Пилоте, - рече Филеас Фог у тренутку када је бродић запловио на отворено море - није потребно да вам препоручујем што већу журбу.

- Нека се ваша милост само ослони на мене - одговори Џон Бонсби. - Разапели смо сва једра колико год допушта ветар. Више не би ништа користило него би само успорило кретање брода.

- То је, пилоте, ваш посао, а не мој, и ја се ослањам на вас.

Филеас Фог се исправи, раскречи се и, храбар као поморац, посматраше, не трепнувши оком, валовито море. Млада жена, која је седела позади, посматрала је тај океан на који се већ спустио сумрак узбуђено, јер се на њ одважила на том слабом броду. Изнад ње су се ширила као моћна крила бела једра и носила је у даљину. Бродић, ношен ветром, као да је летео ваздухом.

Спусти се ноћ. Месец је улазио у прву четврт, и његова светлост убрзо ишчезну под маглама хоризонта. Облаци су се гомилали прекривши већ један део неба.

Пилот је распоредио своје сигналне светиљке - неопходна мера на овом мору по коме силни бродови плове близу обале. Судари бродова ту нису били ретки, а како је једрењак једрио великом брзином, размрскао би се и при најмањем судару.

Фикс је сањарио на предњем делу једрењака. Држао се по страни знајући да Фог не воли да разговара. Уосталом, било му је мрско да разговара с тим човеком који га је обавезао услугама. Помишљао је на будућност. Био је сигуран да се сер Фог неће зауставити у Јокохами, него да ће одмах кренути бродом за Сан Франциско да би стигао у Америку, која би му својом огромношћу обезбедила да буде сигуран и избегне казну. План Филеаса Фога изгледао му је сасвим прост.

Уместо да оде из Енглеске у Америку, као обичан лопов, тај Фог је начинио велики круг и прешао три четвртине Земљине кугле да би сигурније стигао у Америку, где би, преваривши полицију, мимо могао трошити банчин милион. Али кад Фикс једном буде у Сједињеним Државама, шта да ради? Хоће ли напустити тог човека? Не, никако не! И док не добије дозволу за његово издавање, неће га ни за стопу испуштати из вида. То би била његова дужност, и он ће је извршити до краја. У сваком случају, сада су околности повољније: Паспарту није више покрај свога господара, а особито после онога што му је Фикс поверио, било је важно да се господар и слуга више никад не виде.

И Филеас Фог је мислио о своме слузи који је нестао на тако чудноват начим. Кад је све промислио, није му изгледало немогуће да се услед каквог неспоразума јадни момак можда укрцао на Карнаттку последњем тренутку. Тако је мислила и госпођа Ауда, која је јако жалила честитог слугу, јер му је толико дуговала. Било је, дакле, могуће да се опет састану у Јокохами, и ако га је Карнатик тамо одвезао, лако ће о томе дознати.

Око десет часова ветар је постао оштрији. Можда би из опрезности требало увући нека једра, али пилот, пажљиво испитавши небо, остави једра онако како су била. Уосталом, Танкадера је изврсно пловила под једрима, добро газећи у дубину, а све је било спремно да се једра брзо увуку у случају вихора.

У поноћ Филеас Фог и госпођа Ауда сиђоше у кабину. Фикс је већ пре њих сишао и легао на једну постељу. Пилот и његови људи остадоше целу ноћ на палуби.

Сутрадан, 8. новембра, при изласку сунца, једрилица је била прешла више од стотину миља. Лог[32] који је често бацан, показивао је средњу брзину између осам и девет миља. Танкадера је пловила пуним једрима и на тај начин постигла највећу брзину. Ако ветар задржи тај правац, изгледи би били добри.

Танкадера се целог дана није много удаљавала од обале, чије су јој струје биле повољне. Обала беше највише пет миља од њеног левог бока и при ведријем небу каткад се појављивала са неправилним обрисима својих планина. Ветар је дувао са копна, те су морски таласи били слабији, срећна околност за једрилицу, јер бродови мале тонаже много страдају од таласа, који ломе њихову брзину, који је „убијају", како кажу морнари.

Око подне ветар мало попусти и окрете се на југоисток. Пилот разапе сва једра, али после два часа морадоше их увући, јер је ветар опет ојачао.

Господин Фог и млађа жена, на срећу отпорни према морској болести, јели су с апетитом бродске конзерве и бисквит. Фикса позваше да подели с њима јело, и овај мораде примити позив, знајући да је исто тако потребно напунити желудац као и бродове, али га је то вређало! Сматрао је да је нечасно путовати на рачун тог човека, хранити се његовим сопственим намирницама. Међутим, јео је - истина само неколико залогаја - али је ипак јео.

Али, по завршеном ручку, позва сер Фога на страну и рече му:

- Господине...

То „господине" пекло му је језик и он се уздржавао да не зграби за гушу тог „господина"!

- Господине, ви сте ми врло љубазно понудили да путујем вашим бродом. Али, иако ми моја средства не дозвољавају да будем тако издашан као ви, желим ипак да платим свој део ...

- Не говоримо о томе, господине, - одговори господин Фог.

- Али ја хоћу да ...

- Не, господине, - понови Фог тоном који није допуштао приговора. - То спада у опште трошкове.

Фикс се поклони гушећи се и оде на предњи део једрилице где леже и целог дана не рече више ни речи.

Међутим, брзо су напредовали. Џон Бонсби био је пун наде. Више пута је рекао господину Фогу да ће на време стићи у Шангај. Господин Фог одговори једноставно да с тим рачуна. Уосталом, сва посада мале једрилице трудила се око тога. Награда је привлачила добре људе. Тако је свако уже на једрима као и свако једро било савесно затегнуто! Кормилару се није могло ништа приговорити! Ни на утакмици Краљевског јахт-клуба не би тачније управљао бродом.

Увече је пилот логом измерио даљину од две стотине двадесет миља од Хонг-Конга и Филеас Фог се могао надати да ће у Јокохаму стићи на време, те у свој путни план неће имати да убележи никакав губитак. На тај начин, прва озбиљна незгода коју је имао откако је отишао из Лондона неће му причинити никакве штете.

У току ноћи, у првим јутарњим часовима, Танкадера је смело ушла у мореуз Фокеин, који дели велико острво Формозу од кинеске обале, и пређе северни повратник. Море је било врло немирно у том мореузу пуном вртлога насталих од противних струја. Једрилица је малаксавала. Кратки таласи успоравали су јој кретање. Било је врло тешко стајати на палуби.

У зору, ветар постаде још оштрији. На небу се указаше знаци олује. Уосталом, барометар је показивао скору промену у атмосфери, он се непрестано мењао, а жива се ћудљиво кретала тамо-амо. Могло се видети како се на југоистоку подижу велики таласи који су наговештавали буру. Уочи тог јутра, сунце је изашло окружено црвеном маглом усред блиставе фосфоресценције океана.

Пилот је дуго испитивао неповољни изглед неба, гунђајући кроза зубе неразумљиве речи. Нашавши се у једном тренутку крај свог путника, упита га тихо:

- Може ли се све рећи вашој милости?

- Све! - одговори Филеас Фог.

- Е, онда, морам вам рећи да ће нас захватити бура.

- Долази ли са севера или с југа? - једноставно упита господин Фог.

- С југа. Погледајте. Спрема се тајфун!

- У реду. Ако долази с југа, тајфун ће нас напасти са добре стране - одговори господин Фог.

- Ако ви тако мислите, - рече пилот - нећу вам више ништа рећи!

Слутње Џона Бонсбија оствариле су се. По речима једног славног метеоролога у неко друго доба године тајфун би прошао као светао водопад електричних пламенова, али у зимској равнодневици могло се очекивати да ће наићи свом силом.

Пилот је предузео унапред све мере безбедности. Наредио је да се увуку сва једра и скине крижак. Катарке утврдише. Врата на палуби брижљиво затворише. Ни једна кап воде није могла ући у труп брода. Само једно троугласто једро од врло јаког платна разапеше тако да једрилица добије ветар с леђа. И тако су чекали.

Џон Бонсби је саветовао својим путницима да сиђу у кабину, али у тако узаној просторији, скоро без ваздуха, при дрмусању од таласа, тај затвор није био особито пријатан. Ни господин Фог, ни госпођа Ауда, ни сам Фикс не хтедоше сићи с палубе.

Око осам часова, пљусак и бура сручише се на брод. Танкадеру, само са оним малим комадићем једра, понесе као перце вихор, који се не да, кад се разбесни у буру, ни са чим упоредити. Упоредити његову брзину са четвороструком брзином локомотиве када се креће под пуном паром, и то би значило не рећи потпуну истину. Целог дана брод је јурио на север ношен страховитим таласима, срећом одржавајући брзину једнаку њиховој. Двадесетину пута могао је бити прекривен таласима високим као планина који су се устремљивали на њега, али вешт окрет крме којом је управљао пилот спречавао је катастрофу. Неколико пута путнике је сасвим покривала водена пена, што су они подносили филозофски. Фикс је без сумње псовао. Али неустрашива Ауда, очију упртих у свог сапутника, чијој се хладнокрвности дивила, држала се достојно њега и пркосила бури. Што се тиче Филеаса Фога, изгледало је као да је и тај тајфун био у његовом програму.

До тога времена Танкадера је ишла на север, али пред вече, као што се могло очекивати, ветар промени правац за три четвртине и окрете се северозападу. Тако је бок једрилице био изложен таласима и она се страшно љуљала. Море је ударало о њу ужасном жестином за онога који не зна како су чврсто међусобно спојени поједини делови брода. Ноћу се бура још више помами. Џон Бонсби јако се узнемири кад виде мрак и са мраком јачу буру. Премишљао је да ли би требало да пристане и посаветова се са својом посадом.

После тога договора Џон Бонеби се приближи господину Фогу и рече му:

- Ја мислим, ваша милости, да бисмо добро урадили да пристанемо у каквом обалском пристаништу.

- И сам тако мислим - одговори Филеас Фог. - А, - рече пилот - али у којем?

- Ја знам само за једно - одговори мирно господин Фог.

- А то је? ...

- Шангај.

Пилот у први мах није схватио смисао тог одговора, толико је у њему било тврдоглавости и издржљивости. Затим узвикну:

- Па добро, ваша милост има право! У Шангај!

И курс Танкадере остаде непоколебљиво у правцу севера.

Заиста, страшна ноћ! Право чудо што се мала једрилица није преврнула. У два маха скоро је дошло дотле, и да су ужад попустила, све би са брода одлетело. Госпођа Ауда је била исцрпена, али се није пожалила ни једном речју. Више пута је господин Фог морао да јој прискочи у помоћ да би је заштитио од силних таласа.

Опет свану. Бура је још беснела највећом жестином. Међутим, ветар поново узе југоисточни правац. То је била повољна промена, и Танкадера опет настави пут по том помамном мору чији су се таласи, сударали са таласима које је подигао нов правац ветра. Услед тога настадоше судари супротних таласа, који би разбили слабије саграђени брод.

С времена на време, видела се обала кроз разбијену маглу, али без иједног брода на видику. Танкадера је била једина која се борила с морем.

У подне се појавише знаци стишавања, који при заласку сунца постадоше још јаснији.

Уколико је бура била жешћа, утолико је краће трајала. Путници, потпуно исцрпени, могли су се мало прихватити и одморити.

Ноћ је прошла сразмерно мирно. Пилот нареди да се опет разапну доња једра. Брод је пловио доста брзо. Сутрадан, 11. у зору, опазивши обалу, Џон Бонсби је тврдио да до Шангаја нема више од стотину миља.

Стотину миља! А имали су још само тај дан! Тог вечера господин Фог је морао стићи у Шангај да би могао кренути бродом у Јокохаму. Да није било буре, услед које је изгубљено неколико сати, био би сада на тридесет миља од пристаништа.

Ветар је осетно ослабео, а и море се срећом стишавало. Једрилица настави пут под пуним једрима, а море се пенушало под кљуном брода.

У подне Танкадера је била на свега четрдесет миља од Шангаја. Преостајало јој је још шест часова да стигне у то пристаниште пре одласка брода у Јокохаму.

На броду су страховали. Требало је стићи по сваку цену. Свима - осим Филеаса Фога - срца су немирно куцала од нестрпљења. Једрилица је морала одржати средњу брзину од девет миља на час, а ветар је стално слабео! Био је то неправилан ветар са ћудљивим испадима са обале. Чим они престану, море се иза њих утиша.

Међутим, брод је био лак, његова висока једра од доброг платна хватала су ћудљиве ветрове, тако да је уз помоћ струја Џон Бонсби рачунао да у шест часова може бити на још свега десет миља од шангајске реке, јер сам град лежи најмање око дванаест миља изнад ушћа.

У седам часова су били још на три миље од Шангаја. Из пилотових уста излете страховита псовка ... Награда од две стотине ливара измаћи ће му сигурно! Погледа на господина Фога. Господин Фог је био хладан, а у том тренутку тицало се целе његове имовине...

У тај мах појави се на пучини црн димњак а изнад њега облак дима. То је био амерички брод који је кренуо у одређени час.

- Сто му громова! - узвикну Џон Бонсби очајно тргнувши крму.

- Знаке! - рече једноставно Филеас Фог.

Мали бронзани топ налазио се на предњем делу Танкадере. Служио је за давање знакова у магли.

Топ набише до грла, али у тренутку када је пилот хтео да запали фитиљ:

- Спустите заставу! - рече Филеас Фог.

Спустише заставу на пола катарке. То је био знак за опасност, те су се надали да ће амерички брод, кад их опази, за часак променити правац да би се приближио једрилици.

- Пали! - рече Филеас Фог.

И пуцањ малог бронзаног топа заори се у ваздуху.

XXII ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ УВИЂА ДА ЈЕ ДОБРО ИМАТИ НЕШТО ПАРА У ЏЕПУ И КОД АНТИПОДА

Карнатик је кренуо из Хонг-Конга 7. новембра у шест и по часова увече и упутио се пуном паром ка Јапану. Носио је пун товар робе и много путника. Две кабине на стражњем делу брода остале су празне. То су биле оне што их је Филеас Фог задржао за себе.

Сутрадан изјутра људи на предњем делу брода могли су видети, не без извесног изненађења, једног путника напола избуљених очију, разбарушене косе, који клатећи се изиђе испод крова друге класе и посрћући седе на једну клупу.

Тај путник био је главом Паспарту. Ево шта се десило.

Неколико тренутака после Фиксовог одласка из крчме два конобара однесоше Паспартуа, који је дубоко спавао, и ставише га на постељу за пушаче. Али после три часа Паспарту, прогоњен у сну једном „фиксном идејом", пробуди се и поче се борити против чудноватог дејства опијума. Мисао на неизвршену дужност продрмала га је из обамрлости. Он устаде са постеље пијаница и посрћући, наслањајући се на зидове, падајући и дижући се, али стално и неодољиво гоњен неком врстом инстинкта, изиђе из крчме вичући као иза сна: Карнатик, Карнатик!

Брод је стајао ту пушећи се, спреман за полазак. Паспарту је до њега имао да учини само неколико корака. Јуму на мост, прескочи улаз и паде непомичан на брод у тренутку кад је Карнатик дизао котву.

Неколико морнара, људи вични таквим призорима, однесоше јадног момка у једну кабину друге класе и Паспарту се пробуђи тек сутрадан изјутра на сто педесет миља од Кине.

Ето како се Паспарту тог јутра нашао на палуби Карнатика и удисао пуним грудима свеж морски ваздух.

Тај чисти ваздух потпуно га отрезни. Почињао је да прикупља мисли, али не без муке. А најзад се сети синоћних догађаја, исповести Фиксове, крчме итд.

„Очигледно је - рече у себи - да сам био ужасно пијан! Шта ће рећи господин Фог? Али главно је што сва како нисам пропустио брод."

Затим, сетивши се Фикса, настави:

„Њега смо се, надам се, ослободили, и он се неће усудити, после онога што ми је предложио, да нас прати на Карнатику. Полицијски инспектор, детектив, да гони мог господара под сумњом да је покрао Енглеску банку! Којешта! Господин Фог је лопов као год што сам ја убица!"

Да ли да Паспарту исприча све ово своме господару? Да ли би приличило да му каже какву је улогу играо Фикс у тој ствари? Зар не би било боље да сачека њихов повратак у Лондон, те да му тамо тачно исприча како га је један агент престоничке полиције пратио око света, па да се томе заједно смеју? Да, свакако. Но, у сваком случају, о томе треба размислити. Пре свега, треба наћи господина Фога и замолити га за опроштај због непристојног понашања.

Паспарту, дакле, устаде. Море је било бурно и брод се јако љуљао. Честити момак, још слаб на ногама, доспе некако до задњег дела брода.

На палуби не угледа никог ко би личио на његовог господара или на госпођу Ауду.

„Добро", помисли - „госпођа Ауда у ово доба још спава. Што се тиче господина Фога, он је сигурно нашао каквог играча виста, и по свом обичају..."

Затим сиђе у салон. Господина Фога није било ни тамо. Паспартуу није преостајало друго него да упита благајника брода која је Фогова кабина. Благајник му одговори да не познаје ниједног путника под тим именом.

- Опростите, - рече Паспарту - један тренутак. Реч је о једном џентлмену, високом, хладнокрвном, ћутљивом, у друштву једне младе жене...

- Немамо на броду ниједне младе жене - одговори благајник. - Уосталом, ево вам списка путника. Можете га прегледати.

Паспарту прегледа списак ... Имена његовог господара није било у њему. Замагли му се пред очима. Наједном му једна мисао паде на ум.

- Ах! Јесам ли ја баш на Карнатику? - упита.

- Јесте - одговори благајник.

- На путу за Јокохаму?

- Свакако.

Паспарту је за часак помислио да се преварио у броду! Али ако је на Карнатику, онда је сигурно да његов господар није ту.

Паспарту клону на једну столицу као да је громом поражен. Одједном му пуче пред очима. Сети се да је Карнатик требало да крене неколико часова раније и да је он о томе имао да извести свога господара, а да то није учинио! Његова је кривица што су господин Фог и госпођа Ауда закаснили на брод!

Да, његова кривица, али још више кривица тог издајника који га је опио да би га одвојио од његовог господара а њега задржао у Хонг-Конгу! Најзад је прозрео маневар полицијског инспектора. Сада је господин Фог свакако упропашћен, изгубио опкладу, ухапшен, а можда и затворен!... При тој помисли Паспарту стаде чупати косу. Ах! Ако му икада Фикс падне шака, поштено ће се обрачунати с њим!

Најзад, после прве клонулости, Паспартуу се врати хладнокрвност и он размисли о свом незавидном положају. Француз се налазио на путу за Јапан. Био је сигуран да ће стићи онамо, али како ће се оданде вратити? Џеп му је био празан. Ниједног шилинга, ниједног пенса! Међутим, пут и храна на броду били су му унапред плаћени. Имао је, дакле, пет до шест дана времена да се на нешто одлучи. А колико је јео и пио за време тог путовања, то се не да описати. Јео је за свог господара, за госпођу Ауду и за себе самог. Јео је као да је Јапан, куда иде, пустиња у којој нема никакве хране,

Тринаестог, при јутарњој плими, Карнатик, уђе у пристаниште Јокохаме.

Та лука је важна станица на Тихом океану, где пристају сви поштански и путнички бродови који саобраћају између Северне Америке, Кине, Јапана и Меланезијских острва. Јокохама је у самом Токијском заливу, недалеко од огромног града, друге престонице јапанског царства, некадашњег седишта тајкуна, док је још овај био световни цар, - и супарнице Меаке, велике вароши у којој је седиште микада, црквеног владаоца, који води порекло од богова.

Карнатик пристаде у пристаништу Јокохаме близу каменог лукобрана и царских стоваришта, међу многобројне бродове свих народности.

Паспарту на то врло занимљиво тло Синова Сунца ступи без икаквог одушевљења. Ништа боље није могао учинити него да се препусти судбини и да насумице тумара по улицама града.

Паспарту се прво нађе у потпуно европском делу града, са кућама ниских фасада украшеним верандама, испод којих су се низали отмени стубови, а који је са својим улицама, трговима, доковима и стовариштима испуњавао сав простор између Рта уговора и реке. Ту је као и у Хонг-Конгу и у Калкути врвела шарена гомила људи свих раса: Американаца, Енглеза, Кинеза, Холанђана, трговаца који су били спремни да све продају и да све купе, а међу којима се Француз осећао исто тако усамљен као да је доспео међу Хотентоте.

Паспарту би могао себи помоћи: могао се пријавити француском или енглеском конзулу у Јокохами, али било му је мрско да прича о својим доживљајима, који су били тесно повезани са доживљајима његовог господара, и пре него што се на то реши, хтео је да покуша нешто друго.

Пошто је прошао кроз европски део града, где га срећа није ничим послужила, уђе у јапански део, решен да, ако затреба, иде све до Токија.

Овај јапански део Јокохаме зове се Бентем, по имену богиње мора коју обожавају на суседним острвима. Ту су били красни дрвореди јела и кедрова, чудно саграђена света врата, мостови претрпани бамбусима и ружама, храмови скривени под огромном и сетном крошњом столетних кедрова, манастири у којима живе будистички свештеници и верници Конфучијеви, бескрајне улице у којима су се гомиле деце румене боје, црвених образа, малишани за које би се могло рећи да су изрезани из каквог јапанског украшеног зида играли са пудлама кратких ногу и врло лепим умиљатим мачкама жућкасте боје.

По улицама све је врвело, непрестано тумарало тамо-амо: свештеници су пролазили у поворкама ударајући по својим једноликим, малим добошима, јакунини, царински и полицијски чиновници, са шиљастим лакованим шеширима и са по две сабље око појаса, војници обучени у плаво одело са белим пругама, наоружани пушкама, затим оружници микадови, са свиленим прслуцима и панцирним кошуљама, као и мноштво других војника сваке врсте - јер се у Јапану војнички позив исто толико цени колико се у Кини презире. Затим калуђери који моле за милостињу, ходочасници у дугим хаљинама, обични грађани са зализаном косом црном као абонос, великом главом, дугуљастим лицем, танких ногу, малог раста, боје коже од бакарно смеђе до светло смеђе, али никад жуте као у Кинеза, од којих се Јапанци битно разликују. Најзад између кола, паланкина, коња, носача, колица са једрима, „норимана" са лакованим кровом, гипких „кангоса", правих бамбусових носиљки, могле су се видети неке не баш лепе жене како ситно корачају својим малим ногама обувеним у платнене ципеле, или у сламне сандале, или у дрвене ципеле, жмиркавих очију, улегнутих груди, помодно нацрњених зуба, али носећи народну ношњу „киримон", врсту кућне хаљине опасане свиленом траком, чији су широки крајеви позади везани у чудноват чвор, који су, изгледа, модерне Парижанке позајмиле од Јапанки.

Паспарту се шетао неколико часова у овој шареној гомили посматрајући исто тако занимљиве богате радње и дућане у којима је нагомилан сав сјај јапанског златарства, гостионице украшене прапорцима и заставама, у које није смео да уђе, и чајџинице где се пију пуне шоље мирисаве топле воде са „сакијем", ликером од ускислог пиринча, те удобне крчме у којима се пуши врло фини дуван, не опијум, који је у Јапану скоро непознат.

Затим се Паспарту нађе усред огромних пиринчаних поља. Уз цвеће које је показивало своје најновије боје и своје последње мирисе, цветале су и сјајне камелије, не као шипраг, него као право дрвеће, а иза бамбусових ограда цветале су трешње, шљиве, јабуке, које овде гаје више због њиховог цвета наголи због плода, а које ружна страшила чувају од врабаца, голубова, врана и других грабљивица. Није било ниједног велелепног кедра у којем се не би крио огроман орао, ни жалосне врбе у чијем лишћу није било какве чапље тужно наслоњене на једну ногу; најзад, свуда пуно врана, патака, крагуја, дивљих гусака и мноштво ждралова, које Јапанци држе за свете животиње и који су знак дугог живота и среће.

Лутајући тако, Паспарту виде у трави неколико љубичица.

- Добро, - рече - то ће ми бити вечера. Али кад их омириса, не осети никаква мириса. „Немам среће!" - помисли.

Честити момак је из опрезности, пре него што ће отићи са Карантика, јео што је више могао, али пошто се шетао целога дана, осети да му је желудац врло празан. Добро је запазио да на тезгама у месарницама нема ни овчетине, ни јаретине, ни свињетине, а како је знао да се убијање говеда сматра оскврњењем, јер их чувају за потребе земљорадње, закључио је да је месо реткост у Јапану. Није се варао; али у недостатку меса из месарнице, његов желудац би се задовољио и комадом дивљег свињчета, јелена, јаребице или препелице, па и пилетином и рибом, чиме се Јапанци хране готово искључиво, поред пиринчане хране. Али он је мушки поднео ту недаћу и бригу о храни одложио за сутрадан.

Дође ноћ. Паспарту се врати у јапански део града и прошета кроз улице осветљене разнобојним фењерима, посматрајући гомиле лакрдијаша како изводе чаробне вештине и астрологе како под ведрим небом окупљају гомиле света око својих телескопа. Затим опет доспе на обалу украшену ватрама рибара који маме рибу светлошћу запаљених буктиња од смоле.

Најзад улице опустеше. После гомиле света појавише се патроле јакунина. Ти чиновници, у свом богатом оделу и са својом пратњом, изгледали су као амбасадори, и Паспарту, сваки пут када је срео такву блиставу патролу, понављао је:

- Гле! Опет једна јапанска делегација која се спрема за Европу!

XXIII ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ПАСПАРТУОВ НОС ИЗДУЖИО ПРЕКО МЕРЕ

Сутрадан Паспарту, изломљен и изгладнео, рече сам себи да по сваку цену мора јести, и то што пре, то боље. Додуше, могао је продати сат, али он би радије умро од глади. Сада или никад имао је честити момак да искористи свој јаки иако не мелодични глас којим га је природа обдарила.

Знао је неке француске и енглеске песмице, и реши се да покуша с њима. Јапанци су зацело пријатељи музике, јер све се код њих ради уз кимвале, там-там и добоше, па ће умети ценити даровитост једног европског уметника.

Али, можда је било рано да се одржи такав концерт и слушаоци, изненада пробуђени, не би можда платили певачу новцем са микадовим ликом.

Паспарту се реши, дакле, да причека неколико часова, али тумарајући тако сети се да ће бити сувише лепо обучен за уметника скитницу и зато одлучи да промени одело за какве прње које ће више приличити његовом позиву. Уосталом, та промена ће му морати донети и нешто новца, који је одмах могао употребити да утоли глад.

Што је наумио, то је хтео привести у дело. Тек после дужег тражења, Паспарту нађе једног јапанског старинара, коме изнесе своју жељу. Европско одело допаде се старинару, и Паспарту убрзо изиђе одевен у неко старо Јапанско одело са неком врстом турбана који је од времена избелео. Али, у накнаду за то, звецкало му је у џепу неколико сребрњака.

„Добро", помисли, „замислићу да сам на карневалу."

Прва брига овако појапањеног Паспартуа била је да уђе у једну чајџиницу скромног изгледа, где поруча остатак пилета и неколико чаша пиринча као човек који још не зна да ли ће и вечерати.

,,А сад", помисли када се добро заситио, ,,не треба губити главу. Не могу више продати ове прње за друге још јапанскије. Треба, дакле, да размислим на који начин ћу што пре отићи из ове Земље Сунца, о којој ћу сачувати само тужне успомене."

Паспарту се одлучи да обиђе бродове који полазе у Америку. Хтео је да ступи у службу као кувар или слуга, не тражећи друге плате сем превоза и хране. Кад стигне у Сан Франциско, снаћи ће се већ некако. Важно је било то да преброди тих четири хиљаде седам стотина миља Тихог океана, који се пружа између Јапана и Новог света.

Као човек који своје мисли одмах спроводи у дело, Паспарту се упути ка пристаништу Јокохаме. Међутим, уколико се више приближавао доковима, његов план, који му је изгледао тако прост у тренутку кад га је замислио, сада му се чинио све неизводљивији. Зашто би на каквом америчком броду био потребан кувар или слуга, и како ће он задобити поверење тако одевен? Какве је препоруке могао показати? На кога се могао позвати? Док је овако размишљао, паде му поглед на један огроман оглас који је неки кловн носио улицама Јокохаме. Овај оглас је био овако састављен на енглеском:

АКРОБАТСКО ЈАПАНСКО ДРУШТВО

УВАЖЕНОГ ВИЉЕМА БАТУЛКАРА ПОСЛЕДЊА ПРЕДСТАВА

ПРЕ ОДЛАСКА ЗА СЈЕДИЊЕНЕ АМЕРИЧКЕ ДРЖАВЕ

ДУГОНОСИХ- ДУГОНОСИХ

ПОД НЕПОСРЕДНИМ ОКРИЉЕМ БОГА ТИНГА

ВЕЛИКА АТРАКЦИЈА

- Сједињене Америчке Државе! - узвикну Паспарту. - Па то и тражим!...

Упути се за човеком који је носио оглас и идући за њим стиже ускоро у јапански део града. Четврт часа касније заустави се пред великом зградом украшеном са више заставица, чија је спољна страна приказивала, без икакве перспективе, читаву чету комедијаша у дречећим бојама.

То је био циркус уваженог Батулкара, неке врсте америчког Барнума, управитеља једне дружине мађионичара, комедијаша, кловнова, акробата, играча на конопцу, гимнастичара, која је према огласу давала своју последњу представу пре него што оде из Царства Сунца за Сједињене Америчке Државе.

Паспарту уђе у галерију испред зграде и запита за господина Батулкара. Господин Батулкар се појави лично.

- Шта желите? - упита Паспартуа, за кога прво помисли да је Јапанац.

- Да ли вам је потребан слуга? - упита Паспарту.

- Слуга, - узвикну Барнум гладећи своју густу седу браду - имам већ двојицу верних и послушних слугу који ме нису никад оставили и који ме служе без плате, само за храну... Ево их, гле! - настави, показујући своје две снажне руке избраздане венама, дебелим као жице на басу.

- Дакле, не можете ме ни за шта употребити?

- Ни за шта.

- До ђавола! А ја бих тако радо пошао с вама.

- А, тако, - рече уважени Батулкар - ви сте исто толико Јапанац колико сам ја мајмун! Зашто сте се тако обукли?

- Човек се облачи онако како може.

- То је истина. Ви сте Француз, а?

- Да, Паризлија, из Париза.

- Онда се знате кревељити?

- Вере ми, - одговори Паспарту увређен што је његова народност била узроком тог питања - ми Французи умемо се кревељити, то је истина, али нимало боље од Американаца!

- Тако је. Е, дакле, ако вас не узимам за слугу, могу вас узети за кловна.  Разумете   ли,  драги   мој?  У  Француској   приказују   стране лакрдијаше, а у иностранству француске!

- Ах!

- Уосталом јесте ли јаки?

- Особито после јела.

- Знате ли певати?

- Знам - одговори Паспарту, који је некада певао на неким уличним концертима.

- Али умете ли певати чловећи са чигром која се врти на левом табану и с усправљеном сабљом на десној нози?

- До ђавола! - одговори Паспарту, који се сећао првих вежбања у својој младости.

- Е, видите, то ми треба! - одговори уважени Батулкар.

Посао би одмах закључен.

Најзад је Паспарту нашао нову службу. Узели су га да врши све послове у чувеном јапанском циркусу. То није било пријатно, али пре осам дана биће већ на путу за Сан Франциско.

Представа коју је са великом буком огласио уважени Батулкар имала је почети у три часа, и ускоро бучни инструменти јапанског оркестра загрмеше пред вратима. Разуме се да Паспарту није имао времена да научи неку улогу, али је својим снажним раменима могао послужити као ослонац за велику вежбу „човечији грозд", коју ће извести Дугоноси - под окриљем бога Тинга. Са овом великом атракцијом представа је требало да се заврши.

Пре три часа гледаоци су поврвели у пространу зграду. Европљани и домороци Кинези и Јапанци, људи, жене и деца, јурнули су на узане клупе и у ложе које су стајале преко пута позорнице. Музичари су ушли, и потпун оркестар, гонгови, там-тамови, чегртаљке, фруле, мали и велики добоши почеше изводити заглушну халабуку.

Ова представа била је као и све друге акробатске представе. Међутим, треба признати да су Јапанци први играчи на жици на свету. Један од њих, наоружан лепезом и малим комадићима хартије, изводио је врло љупко вежбу облетања лептирица око цвећа. Други један, мирисавим димом своје луле брзо је писао у ваздуху низ плавичастих слова која су изражавала похвалу публици. Трећи је изводио игру са запаљеним свећама гасећи их једну за другом када су му долазиле до усана, затим их је опет палио једну за другом, не прекидајући чудесну игру. Други један је, опет, помоћу чигре која се вртела изводио најневероватније комбинације; у његовим рукама је изгледало као да ове зујкаве справе оживљују у свом непрекидном кружењу: јуриле су по отворима лула, по сечиву сабље, по гвозденим жицама, које су, танке као длаке, биле затегнуте с једног краја позорнице на други; кружиле су око кристалних ваза, пентрале су се бамбусовим лествицама, разигравале се по свим угловима, изводећи слагањем разних звукова складне утиске чудновате природе. Играчи су их бацали у ваздух - оне су се и даље вртеле, бацали су их као лопту са дрвеним ракетама, и оне су се опет вртеле, трпали су их у џеп, а када их оданде извукоше, оне су се још вртеле, све док их једна опуштена опруга није развила у вештачки сноп пламенова!

Сувишно би било описивати овде чудесне вежбе акробата и гимнастичара из те дружине. Вежбе на лествицама, вежбе мотком, куглом, бурадима итд. изведене су с великом вештином. Али главна атракција представе била је извођење оних „Дугоносих", невероватних играча на жици које Европа још не познаје.

Ти „Дугоноси" чине посебну дружину која стоји под непосредним окриљем бога Тинга. Обучени као јунаци из средњег века, они су носили на раменима пар сјајних крила Али оно што их је особито одликовало био је тај дугачки нос који им је украшавао лице, а посебно начин како су се њим служили. Ови носеви нису били ништа друго до бамбусове палице дуге пет, шест, десет стопа, једне праве, друге криве, понеке глатке, понеке храпаве. Елем, на тим чврсто утврђеним палицама они су изводили све своје вежбе равнотеже. Дванаестину ових верника бога Тинга легоше на леђа, њихови партнери им се попеше на носеве усправљене као громобрани, на којима су скакали и прескакали с једног на други, изводећи најневероватније ствари.

На крају су публици приказали људску пирамиду у којој је педесетина дугоносих требало да изведе „Џагернатова кола". Али уместо да за ту пирамиду употребе рамена, артисти уваженог Батулкара употребили су носеве. Но, један од оних који су сачињавали основу пирамиде баш је напустио дружину, а како је за то било довољно бити снажан и окретан, одредише Паспартуа на његово место.

Зацело се честити момак осећао бедно када је - тужна успомена на његову младост! - навукао одело из средњег века украшено разнобојним крилима и када му на лице причврстише нос дуг шест стопа! Али, најзад, тај нос је била његова зарада и он се с тим помири.

Паспарту изађе на позорницу и стаде међу оне који су имали да буду основа „Џагернатових кола". Сви легоше на леђа носем према небу. Затим се друга група акробата попе на те дуге носеве, трећа група попе се изнад њих, за њом четврта, и тако се на тим носевима, који су се додиривали само врховима, подиже споменик од живих људи све до врха позорнице.

Пљесак се удвостручи. Оркестар је грмео, кад се пирамида задрма, равнотежа се поремети, један нос из основа нестаде и споменик се сруши као кућа од карата...

Кривица је била до Паспартуа који, напустивши своје место, прескочи ограду без помоћи својих крила и попе се на десну галерију, те паде пред ноге једног гледаоца и узвикну: - Ах, мој господару! Мој господару!

- Зар сте то ви?

- Ја сам!

- Добро, онда, момче, хајд' на брод!...

Господин Фог, госпођа Ауда која је била с њим и Паспарту пожурише у спољне ходнике који су водили ка излазу. Али ту нађоше уваженог Батулкара бесног, који је тражио да му се накнади штета због пропале тачке. Филеас Фог га умири добацивши му свежањ новчаница. И у шест и по часова господин Фог и госпођа Ауда дођоше на амерички брод баш у тренутку кад је требало да овај крене; за њима је ишао Паспарту, са крилима на раменима и са носом од шест стопа на лицу, јер није стигао да га скине.

XXIV ГЛАВА

У КОЈОЈ ПРЕПЛОВИШЕ ТИХИ ОКЕАН

Шта се догодило пред Шангајем, то није тешко погодити. Са брода који је ишао за Јокохаму опазили су знаке које је давала Танкадера. Капетан је видео спуштену заставу и упутио се малој једрилици. Неколико тренутака касније Филеас Фог, плаћајући уговорену цену вожње, преда власнику једрилице Џону Бонсбију пет стотина педесет ливара. Затим се уважени џентлмен, госпођа Ауда и Фикс попеше на брод, који одмах настави пут за Нагасаки и Јокохаму.

Стигавши 14. новембра изјутра у одређени час, Филеас Фог остави Фикса да иде својим послом и упути се на брод Карнатик, где, на велику радост госпође Ауде, - а можда и на своју, тек о томе није дао никаквог знака - сазнаде да је Француз Паспарту заиста уочи тога дана стигао у Јокохаму.

Филеас Фог је још то вече требало да крене за Сан Франциско, те одмах поче тражити свога слугу. Обрати се француском и енглеском конзулу, али узалуд, а пошто је узалуд прошао кроз улице Јокохаме, изгубио је наду да ће наћи Паспартуа, кад га случај или можда неко предосећање наведе да уђе у зграду уваженог Батулкара. Он зацело не би познао свога слугу у том чудном и смешном оделу, али овај је, лежећи на леђима, видео свога господара на галерији. Није могао задржати покрет носа и отуд се поремети равнотежа, после чега је дошло остало.

Све то дознао је Паспарту из уста госпође Ауде, која му исприча како су путовали од Хонг-Конга до Јокохаме у друштву неког господина Фикса, на једрилици Танкадери. При помену имена Фикс, Паспарту није ни трепнуо. Мислио је да још није дошао час да каже своме господару шта се догодило између њега и полицијског инспектора. Зато је у причању о својим доживљајима оптуживао и извињавао себе само тиме што се неочекивано опио опијумом у једној крчми у Хонг-Конгу.

Господин Фог је хладно саслушао ту причу не рекавши ни речи, затим даде слузи довољно новца да на броду купи пристојно одело. И заиста, није прошао ни један час, а честити момак, одлепивши нос и отргнувши крила, није на себи имао ништа више што би га могло подсетити да је био верник бога Тинга.

Брод који је пловио од Јокохаме за Сан Франциско припадао је Друштву поштанских бродова на Пацифику и звао се Генерал Грант. Био је то велики брод са точковима, носивости од две хиљаде пет стотина тона, добро уређен и врло брз. Једна шеталица се наизменично подизала и спуштала изнад моста, на једном њеном крају савијала се шипка једног клипа, а на другом шипка радилице, мењајући праволинијско кретање у кружно и преносећи то непосредно на осовину точкова. Генерал Грант имао је три катарке и велики број једара, која су много помагала пари. Пловио је дванаест миља на час и могао је за двадесет и један дан да пређе Тихи океан. Филеас Фог је с разлогом рачунао да ће у Сан Франциско стићи 2. децембра, 11. у Њујорк и 20. у Лондон, на. неколико часова пре судбоносног датума 21. децембра.

Био је велики број путника на броду: Енглеза, много Американаца, читава експедиција кулија на путу за Америку и известан број официра индијске војске, који су проводили своје одсуство путујући око света.

За време тог путовања није се на мору десио ниједан инцидент. Почивајући на својим точковима, подупиран великим једрима, брод се слабо љуљао. Тихи океан је заиста оправдао своје име. Господин Фог је био исто тако миран, исто тако ћутљив као и иначе. Његова млада сапутница све се више осећала везаном за тог човека не само захвалношћу него и другим везама. Тај ћутљиви човек, тако племенит, учинио је на њу већи утисак него што је мислила, и она се скоро нехотице предавала осећањима која као да нису утицала на загонетног Фога.

Сем тога, госпођа Ауда се веома занимала за планове тога џентлмена. Бојала се препрека које би могле осујетити успех путовања. Често је разговарала са Паспартуом, који је умео да чита у Аудином срцу. Овај честити момак био је сада слепо одан своме господару, непрестано је хвалио поштење, племенитост и оданост Филеаса Фога, затим је умиривао госпођу Ауду и уверавао да ће пут срећно испасти, тврдећи јој да је најтежи део пута пређен, да су напустили чудновате земље Кину и Јапан, да се враћају у цивилизоване крајеве и, најзад, да су железница од Сан Франциска до Њујорка и брод од Њујорка до Лондона сасвим довољни да се тај немогуци пут око света заврши у уговореном року.

Девет дана по одласку из Јокохаме, Филеас Фог је прешао тачно половину земаљске кугле.

Заиста, Генерал Грант је 23. новембра прошао кроз сто осамдесети меридијан, на којем су на јужној полулопти били лондонски антиподи. Од осамдесет дана, колико је имао на располагању, господин Фог је употребио педесет и два, а остало му је још свега двадесет осам дана. Али овде треба рећи да, иако је џентлраен био тек на пола пута с обзиром на даљине меридијана, он је, у ствари, прешао више од две трећине пута. Колико је заобилазио од Лондона до Адена, од Адена до Бомбаја, од Калкуте до Сингапура, од Сингапура до Јокохаме! Даљина пута, идући по истом упореднику на којем је Лондон, износи око двадесет хиљада миља, док је Филеас Фог морао због заобилазних веза да пређе двадесет и шест хиљада миља, од којих је до тога дана, 23. новембра, прешао око седамнаест хиљада пет стотина миља. Али, сада је пут прав, а Фикс више није могао стварати препреке.

И Паспарту двадесет трећег новембра осети велику радост. Читалац ће се сетити да се тај тврдоглавко упорно држао лондонског времена на свом породичном сату, сматрајући да су у земљама кроз које су пролазили часовници нетачни. Е, тога дана његов часовник, који он није померао ни напред ни натраг, сложи се са бродским часовником.

Разумљиво је да је Паспарту био одушевљен. Мило би му било да зна шта би на то рекао Фикс да је ту.

- Тај лупеж, који ми је причао толике приче о меридијанима, о сунцу, о месецу - понављао је Паспарту. - Хм! Ти људи! Кад би их човек слушао, далеко би дотерао! Ја сам знао да ће се кад тад сунце равнати према моме часовнику!...

Паспарту није знао ово: да је плоча на његовом часовнику била подељена на двадесет и четири часа, као на италијанским часовницима, он се не би могао хвалити, јер би сказаљке на његовом часовнику, кад је било девет часова изјутра на броду, показивале девет часова увече, то јест двадесет и један час од поноћи - а то је управо разлика између Лондона и сто осамдесетог меридијана.

Међутим, све и да је Фикс умео да објасни ову појаву чак и физичким путем, Паспарту не би био у стању ако не да је разуме, оно да је допусти. У сваком случају, да је нешто, противно свакој могућности, полицијски инспектор искрснуо на броду у том тренутку, вероватно би Паспарту с њим говорио о сасвим другој ствари и на сасвим други начин.

А где је био Фикс у том тренутку?...

Фикс беше такође на Генералу Гранту. Агент је оставио господина Фога рачунајући да ће се тога дана опет с њиме наћи, и одмах је отишао енглеском конзулу. Ту је најзад нашао налог за хапшење који га је вијао из Бомбаја и носио датум од пре четрдесет дана, налог који му је послат из Хонг-Конга истим бродом Карнатиком којим је требало и он да путује. Лако је замислити агентово разочарање! Налог за хапшење сада није имао смисла! Господин Фог је напустио енглеске поседе! Сада је било потребно одобрење за његово издавање, да би се он могао ухапсити!

„Што му драго", помисли Фикс после првог наступа срџбе, ,,ако мој налог не важи овде, важиће у Енглеској. Изгледа да тај лупеж хоће да се врати у своју земљу верујући да је преварио полицију. Добро. Пратићу га све донде. Бар да остане нешто новца! На путни трошак, на награде, на парницу и новчане казне, на слона, на разне трошкове овај је издао више од пет хиљада ливара на путу. Но, Банка је богата!"

Пошто је тако одлучио, укрцао се одмах на Генерала Гранта. Био је већ на броду када стигоше господин Фог и госпођа Ауда. На његово огромно изненађење, познао је Паспартуа у његовом необичном оделу. Одмах се склонио у кабину да би избегао објашњавање, што би могло све упропастити - и, захваљујући великом броју путника, рачунао је да га његов непријатељ неће запазити, када се баш тога дана нађе с њим лице у лице на предњем делу брода.

Без икаква објашњења, Паспарту шчепа Фикса одмах за гушу, на велико задовољство неких Американаца, који се одмах почеше кладити на њега, поштено изудара несрећног полицијског инспектора, доказавши му да је француски бокс бољи од енглеског.

Кад Паспарту заврши, осети се мирнији и лакши. Фикс устаде у доста лошем стању и посматрајући свога противника рече му хладно:

- Јесте ли готови?

- За овај пут јесам.

- Онда хајдете да разговарамо.

- Да се ја ...

- У корист вашег господара.

Паспарту, као савладан том хладнокрвношћу, пође за полицијским инспектором и обојица седоше на предњем делу брода.

- Ви сте ме истукли - рече Фикс. - Добро. То сам и очекивао. А сада слушајте ме. Досад сам био противник господина Фога, али сада сам на његовој страни.

- Најзад, - узвикну Паспарту - јесте ли се уверили да је честит човек?

- Не, - одговори хладно Фикс - сматрам га и даље лупежом... Мир! Не скачите и пустите ме да говорим. Док је господин Фог био на енглеским поседима, мој интерес био је да га задржим, јер сам чекао на налог за хапшење. Све сам учинио за то. Ја сам на њега дигао бомбајске свештенике, ја сам вас опио у Хонг-Конгу, раставио вас од вашег господара, ја сам га спречио да отпутује бродом за Јокохаму...

Паспарту је слушао са стиснутим песницама.

- Сада - настави Фикс - изгледа да се господин Фог враћа у Енглеску? Нека, ја ћу га пратити све донде. Али, одсада ћу са истом ревношћу и старањем уклањати препреке са његовог пута са коликом сам их досад изазивао. Видите да сам променио игру, а то сам учинио зато што је то у мом интересу. Додајем да је ваш интерес сличан мом, јер ћете само у Енглеској моћи дознати да ли сте у служби лопова или једног честитог човека!

Паспарту је врло пажљиво саслушао Фикса и био је уверен да Фикс говори потпуно добронамерно.

- Јесмо ли пријатељи? - упита Фикс.

- Пријатељи, не! - одговори Паспарту. - Али смо савезници, и то са правом отказа, јер, на најмањи знак издајства, заврнућу вам шију.

- У реду - рече мирно полицијски инспектор. После једанаест дана, 3. децембра, Генерал Грант је улазио у залив Златна врата и пристао у Сан Франциску. Господин Фог није ни добио ни изгубио ни један дан.

XXV ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ БАЦА УЗГРЕДАН ПОГЛЕД НА САН ФРАНЦИСКО НА ДАН МИТИНГА

Било је седам часова изјутра када су Филеас Фог, госпођа Ауда и Паспарту ступили на амерички континент, ако се то име може дати пловећем пристаништу на коме су се искрцали. Та пловећа пристаништа која се подижу и спуштају са плимом и осеком олакшавају утовар и исто вар бродова. Ту пристају морски бродови свих величина и свих народности, па и речни бродови са више палуба који саобраћају на реци Сакраменто и њеним притокама. Ту је нагомилана трговачка роба за Мексико, Перу, Чиле, Бразил, Европу, Азију и за сва острва у Тихом океану.

Паспарту, од радости што је најзад стигао на америчко тло, мислио је да своје искрцавање треба да прослави једним опасним скоком најлепшег стила. Али кад паде, умало није пропао кроз пристаниште, чији је под био труо. Сав збуњен што је тако ступио на Нови свет, честити момак страховито крикну, од чега безбројна јата морских гавранова и гемова, редовних гостију на покретним пристаништима, прхнуше у ваздух.

Чим се искрцао, господин Фог одмах упита у који час полази први воз за Њујорк. Полазио је у шест часова увече. Господин Фог је могао, дакле, да проведе читав дан у главном граду Калифорније. Наручи једна кола за себе и госпођу Ауду, Паспарту седе уз кочијаша и кола, по цени од три долара за вожњу, кренуше за хотел Интернационал. Са свог високог места Паспарту је са радозналошћу посматрао велики амерички град, широке улице, ниске добро уређене куће, цркве и храмове у англосаксонском готском стилу, стоваришта велика као палате, нека од дрвета, нека од цигала; по улицама пак многобројна кола, омнибусе, коњске трамваје, а на претрпаним тротоарима мноштво не само Американаца и Енглеза него и Кинеза и Индијанаца, који су сачињавали становништво града од преко две стотине хиљада становника.

Паспарту је био изненађен оним што је видео. Он је замишљао да ће видети легендарни град из године 1849, град бандита, паликућа и убица, који похиташе да траже злато, огромни Капернаум свих неваљалаца, где се коцка у злато са револвером у једној руци и ножем у другој. Али то „старо добро време" прошло је. Сан Франциско је имао изглед огромног трговачког града. Висока кула градске куће, са које су стражари оглашавали долазак бродова, дизала се изнад те гомиле улица и дрвореда који су се укрштали под правим угловима, између којих су се ширили тргови пуни зеленила, затим кинески део града, који као да су из Небеског Царства пренели овамо у некој кутији од играчака. Нема више сомбрера[33], ни црвених кошуља које су носили копачи злата, ни Индијанаца окићених перјем, али има свилених шешира и црних одела које су носили многи ужурбани џентлмени. Неке улице, као Монтгомеристрит, попут Риџентстрита у Лондону, Италијанског булевара у Паризу, Бродвеја у Њујорку, биле су украшене красним трговачким радњама, у чијим излозима беху изложени производи целога света.

Када је стигао у хотел Интернационал, Паспартуу је изгледало као да није ни напуштао Енглеску.

У приземљу хотела био је огроман бар, нека врста бифеа који су сви пролазници могли користити бесплатно. Суво месо, чорба од острига, бисквит и честерски сир делили су се ту потрошачима, а да ови нису морали да отварају новчанике. Плаћало се само за пиће ел, порто или херес, ако је гост хтео да пије. Паспартуу је то изгледало врло „амерички".

Хотелска трпезарија била је удобна. Господин Фог и госпођа Ауда седоше за сто где их црнци најлепше црне боје богато послужише на лилипутанским тањирима.

После ручка Филеас Фог, у друштву са госпођом Аудом, оде из хотела до канцеларије енглеског конзула, код кога је хтео да визира своју путну исправу. На улици нађе слугу, који га упита, не би ли било мудро да пре но што крену пацифичком железницом купе неколико Инфилд карабина или Колт револвера. Паспарту је слушао да Сиуси а и Паони заустављају возове као обични шпански лопови. Господин Фог одговори да би то била непотребна мера, али му остави да сам учини како буде хтео. Затим оде у конзулову канцеларију.

Филеас Фог није учинио ни две стотине корачаја, кад „пуким случајем" срете Фикса. Инспектор се претварао да је врло изненађен. Како! Господин Фог и он заједно су прешли Тихи океан, а нису се срели на броду! У сваком случају, Фикс сматра за част што се опет види са џентлменом коме је толико обавезан, а како због својих послова мора натраг у Европу, биће му особито мило што ће наставити пут у тако пријатном друштву.

Господин Фог одговори да он то сматра чашћу за себе, и Фикс - који га није хтео испустити из вида - замоли за допуштење да с њим заједно обиђе овај занимљиви град Сан Франциско. Фог му допусти. И тако госпођа Ауда, Филеас Фог и Фикс кренуше улицама. Убрзо стигоше у Монтгомери стрит, где се слегао силан свет. Огромна маса света била је по тротоарима на средини улице, на трамвајским шинама упркос сталном пролажењу кола и омнибуса, на вратима дућана, на прозорима свих кућа, па чак и на крововима. Људи који су носили огласе кретали су се средином гомиле. Заставе и заставице виле су се на ветру. На све стране орили су се крици:

- Живео Кемерфилд! - Живео Мендибој!

Био је то митинг. Тако је бар мислио Фикс, и он то саопшти господину Фогу, па дода:

- Добро   бисмо   учинили,   господине, да  се  не  помешамо  с  том гомилом. Ту можемо само извући који ударац.

- Заиста, - одговори Филеас Фог - мада су ударци политички, ипак су само ударци!

Фикс је мислио да се на ту примедбу треба насмејати, и да их гужва не би захватила, госпођа Ауда, Филеас Фог и он сместише се на највишој степеници степеништа које је водило на неку терасу у горњем крају Монтгомери-стрита. Испред њих, са друге стране улице, између једног трговца угљем и једног трговца петролеумом, била је под ведрим небом пространа канцеларија, око које се скупљаху разне групе те гомиле.

Зашто се одржава митинг? Поводом чега? Филеас Фог то није знао. Да ли је био у питању избор неког високог војног или грађанског чиновника, државног гувернера или члана Конгреса? То се могло претпоставити, судећи по необичној узбуђености која је владала грађом.

У том тренутку настаде у гомили велико комешање.

Све руке се подигоше увис. Неке, чврсто стиснуте, као да су се брзо подизале и спуштале уз општу вику - вероватно енергичан начин гласања. Светина се уздрма крећући се тамо-амо. Заставе залепршаше за часак, затим за часак нестадоше и појавише се опет исцепане. Покрети гомиле допирали су до степеништа, док су се све главе таласале на површини као море кад га изненадни вихор узбурка.

Црних шешира било је све мање, а већина људи, изгледало је, као да је изгубила своју нормалну висину.

- То је очигледно митинг, - рече Фикс - а његов узрок мора да је врло узбудљив. Не бих се зачудио ако је опет у питању спор око „Алабаме", иако је он завршен.

- Може бити - рече једноставно господин Фог.

- У сваком случају, - настави Фикс - два кандидата стоје један према другом: уважени Кемерфилд и уважени Мендибој.

Госпођа Ауда, држећи Филеаса Фога испод руке, са изненађењем је посматрала узбудљиви призор, а кад покрет гомиле постаде јаснији, Фикс крену да запита неког суседа за узрок опште узрујаности. Поклици помешани с псовкама удвостручише се. Мотке од застава претворише се у борбено оружје. Није више било уздигнутих руку, већ су се свуда виделе само песнице. Са кровова заустављених кола и омнибуса летели су ударци на све стране. Све је служило као оружје. Чизме и ципеле летеле су ваздухом у кружним линијама и као да се и неколико револвера својим праском умешало у вику светине.

Гомила се приближи степеништу и дође до првих степеница. Једна странка је очевидно била потиснута, али гледаоци нису могли разабрати да ли је победио Мендибој или Кемерфилд.

- Мислим да је мудро да се повучемо - рече Фикс, коме је било стало да његов човек не добије никакав ударац и да се ни у шта не уплете. - Ако је у овој вици реч о Енглеској и ако нас познају, пропашћемо у тучи.

- Енглески грађанин ... - одговори  Филеас  Фог.  Али  џентлмен није могао да доврши реченицу. Иза њега са терасе која је била иза степеништа зачу се страховита вика. Викало се: „Ура! хип! хип! За Мендибоја!" То је била група бирача који су долазили у помоћ својима, наваливши на присталице Кемерфилда са бока.

Господин Фог, господа Ауда и Фикс надоше се између две ватре. Било је касно да се бежи. Бујица људи наоружаних тешким батинама и буџама била је неодољива. Филеаса Фога и Фикса, који су штитили младу жену, страховито изгњечише. Господин Фог, хладнокрван као и увек,. хтеде се бранити оружјем које је природа на завршетку руке дала сваком Енглезу, али узалуд. Огромна људина риђе браде, румена лица, широких плећа, који је, како је изгледало, био вођа групе, подиже своју страховиту песницу на господина Фога и поштено би ударио џентлмена да уместо њега Фикс, жртвујући се, не прими ударац. Велика чворуга одмах искочи испод детективова свиленог шешира, који се претвори у лепињу.

- Јенки! - рече господин Фог бацајући свом противнику поглед пун дубоког презира.

- Енглез! - одговори овај.

- Наћи ћемо се!

- Кад год хоћете. Ваше име?

- Филеас Фог. А ваше?

- Пуковник Стемп Проктор.

После тих речи гомила прође. Фикса оборише и он се подиже исцепана одела, али без озбиљних повреда. Његов путнички огртач био је поцепан на два неједнака дела, а чакшире су му изгледале као чакшире Индијанаца, које ови - то је ствар укуса - облаче пошто претходно исеку стражњи део. Али госпођа Ауда била је сачувана и само је Фикс стекао чворугу.

- Хвала вам! - рече господин Фог инспектору чим се удаљише од гомиле.

- Немате на чему, - одговори Фикс - али сад хајдмо.

- Куда?

- Неком трговцу оделом.

Заиста, то је било потребно. Одело Фиксово и Фогово било је исцепано као да су се и ова два џентлмена тукла за рачун уважених Кемерфилда и Мендибоја.

После једног часа били су пристојно обучени и очешљани, па се вратише у хотел.

Ту је Паспарту чекао свога господара, наоружан са шест револвера и шест метака са паљењем у средини. Кад опази Фикса у друштву господина Фога, намршти се. Али госпођа Ауда му у неколико речи исприча шта се догодило, и Паспарту се опет разведри. Очигледно је да Фикс није више непријатељ него савезник. Одржао је реч.

После ручка дозову кола која ће путнике и њихов пртљаг одвести на железничку станицу. Господин Фог рече Фиксу:

- Нисте ли гдегод опазили оног пуковника Проктора?

- Нисам - одговори Фикс.

- Вратићу се у Америку да га пронађем - рече хладно Филеас Фог. - Није достојно једног енглеског грађанина да допусти да се с њим овако поступа.

Инспектор се насмеши и не одговори ништа. Али као што се види, господин Фог је био од оне врсте Енглеза који у својој земљи не допуштају двобој, али се туку у иностранству кад је реч о одбрани њихове части.

У пет часова и четрдесет пет минута путници стигоше на железничку станицу и ту затекоше воз спреман за полазак.

У тренутку кад је улазио у вагон, господин Фог се обрати једном чиновнику и упита га:

- Пријатељу, није ли данас у Сан Франциску било каквих немира?

- Био је, господине, митинг - одговори чиновник.

- Али ја бих рекао да сам по улицама видео неку раздраженост.

- Био је у питању митинг организован ради избора.

- Зацело избора главнокомандујућег генерала? - упита господин Фог.

- Не, господине, - једног примирителног судије. После овог одговора Филеас Фог се попе у вагон и воз појури пуном брзином.

XXVI ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ ПУТУЈЕ БРЗИМ ВОЗОМ ПАЦИФИЦКЕ ЖЕЛЕЗНИЦЕ

,,Од океана до океана" - тако говоре Американци и те речи треба да буду општи назив за „велику железницу" која прелази преко Сједињених Америчких Држава целом њиховом ширином. Али, у ствари, Пацифичка железница се дели на два дела: „Централну пацифичку железницу", између Сан Франциска и Огдена, и „Уједињену пацифичку железницу", између Огдена и Омахе. Ту се састаје пет железничких пруга које спајају Омаху са Њујорком.

Њујорк и Сан Франциско су, дакле, спојени непрекидном железничком пругом која износи три хиљаде седам стотина осамдесет шест миља. Између Омахе и Тихог океана пруга пролази кроз предео у коме још има Индијанаца и дивљих звери - пространу земљу коју су почели насељавати мормони око 1845. године, када су их прогнали из државе Илиноис.

Некада је под најповољнијим околностима од Њујорка до Сан Франциска требало путовати шест месеци. Сада је довољно седам дана.

Године 1862. упркос опозицији посланика с Југа, који су тражили да иде јужније, одређено је да железничка пруга буде постављена између четрдесет првог и четрдесет другог упоредника. Много ожаљени председник Линколн лично је поставио почетну деоницу нове пруге у држави Небраска, у граду Омахи. Радови су одмах започели и извођени су са американском ревношћу, за коју се не може рећи да је бирократска. Брзина у раду никада није ишла на штету солидности пруге. У преријама је за један дан постављена миља и по пруге. Локомотива која је ишла по довршеној прузи доносила је шине у току једног дана за идући дан, јурећи њоме све докле је била постављена.

Од пацифичке железничке пруге одваја се више кракова за државе Ајова, Канзас, Колорадо и Орегон. Иза Омахе пруга иде левом обалом реке Плет све до ушћа њеног северног рукава, затим наставља јужним рукавом, пролази кроз Леремијом и планину Весел, обилази Слано језеро, долази до Солт Лејк Ситија, главног мормонског града, силази у долину Туљу, иде преко америчке пустиње, преко планина Седар и Хумболт, поред Хумболта и планине Сијера Невада, те опет силази поред реке Сакраменто до Тихог океана, а никад се не пење више од сто дванаест стопа, чак ни кад прелази преко Стеновитих планина.

То је та дуга железничка пруга коју возови прелазе за седам дана, што ће омогућити уваженом господину Фогу - он се бар томе надао - да 11ог крене бродом из Њујорка за Ливерпул.

Вагон у коме је био Филеас Фог био је нека врста дугачког омнибуса са два доња дела са по четири точка на сваком, чија покретљивост омогућује прелажење окука мањег размера. Изнутра није било никаквих одељења него само два реда седишта постављених на свакој страни, управо на осовину, између којих је остављен пролаз ка одељењу за тоалету и друге потребе, којим су снабдевена свака кола. По целој дужини воза кола су међусобно везана затвореним мостићем, те су путници могли ићи од једног до другог краја воза имајући на располагању салонска кола, кола са терасом, кола за ручавање и кола за црну кафу. Недостајала су једино кола за позориште. Но и њих ће једном бити.

Преко мостића су непрестано пролазили продавци књига и новина нудећи робу и продавци ликера, разних јела и цигарета, који су имали своје купце.

Путници су кренули са оклендске станице у шест часова увече. Спуштала се већ ноћ, хладна и тамна ноћ са облачним небом из кога тек што није почео снег. Воз није ишао великом брзином; узимајући у обзир заустављања, није прелазио више од двадесет миља на час, брзина којом је могао прећи Сједињене Америчке Државе у одређеном времену. У вагону се мало говорило. Уосталом, путнике је ускоро савладао сан. Паспарту је седео поред полицијског инспектора, али није с њим разговарао. После последњих догађаја, њихови односи знатно су охладнели. Више није било ни срдачности ни наклоности. Фикс није променио своје држање, али Паспарту је постао врло ћутљив, готов да при најмањој сумњи задави свог пређашњег пријатеља.

Један час после поласка воза поче снег, слаб снег, који срећом није могао успорити кретање воза. Кроз прозор се сада могао видети само велики бели покривач на коме је пара из локомотиве, колутајући се, изгледала сивкаста.

У осам часова један стјуард[34] уђе у вагон и објави путницима да је дошао час за спавање. Ово је био вагон за спавање и могао се за неколико тренутака претворити у спаваоницу. Спустише наслоне клупа, развише на вешт начин брижљиво увијену постељину и зачас удесише кабине да је сваки путник имао на располагању удобну постељу која је дебелим завесама била заштићена од нежељених погледа. Чаршави су били бели, јастуци меки. Само је требало лећи и спавати - што је свако и учинио као да је у удобној кабини на неком броду - док је воз јурио пуном брзином кроз државу Калифорнију.

У том делу земље, који се пружа између Сан Франциска и Сакрамента, земљиште је мало брдовито. Овај део железничке пруге, прозван „Централна пацифичка железница", имао је за полазну станицу Сакраменто и ишао је даље ка истоку, у сусрет прузи која је полазила из Омахе. Од Сан Франциска до главног града Калифорније пруга је ишла право    на  североисток,  поред  реке  Американ,  која  се  улива у  залив Сан Пабло. Сто двадесет миља које деле та два важна града прешли су за шест часова, и око поноћи, док су путници спавали првим сном, прођоше Сакраменто. Нису, дакле, ништа видели од тог знаменитог града, седишта законодавног тела државе Калифорније, ни његова лепа пристаништа, ни лепе улице, ни дивне хотеле, ни тргове и храмове.

Одлазећи из Сакрамента, пошто је прошао кроз станице Џонкшен, Оборн, Калфакс, воз се упути према масиву Сијера Неваде. Било је седам часова изјутра кад је прошао кроз станицу Сиско. Један час касније, спаваоница је опет постала обичан вагон, те су путници могли видети кроз прозоре живописне пејзаже овог планинског предела. Пруга се овде управља према ћуди Сијере, ту прикачена уз падину планине, тамо висећи изнад провалије, избегавајући нагле окуке смелим кривинама, бацајући се у тесне кланце који изгледају бескрајни. Локомотива, блистава као ћивот, са великим фењером који је бацао жућкасту светлост, са сребрним звоном, са димњаком који се дизао као перјаница, мешала је свој звиждук и хуктање са буком брзих потока и водопада и обавијала димом црно грање јелки.

На прузи је било мало мостова и тунела. Железница је обилазила бокове планина не тражећи у правој линији најкраћи пут и не продирући кроз природне препреке.

Око девет часова воз је кроз долину Карсон ушао у државу Неваду, идући стално североисточним правцем. У подне је прошао кроз Рено, где су путници имали двадесет минута за ручање.

Иза тога места, железничка пруга, идући поред реке Хумболт, пењала се неколико миља на север држећи се тока реке. Затим се окрете ка истоку, не остављајући реку све до њеног извора на планини Хумболт, скоро на источном крају државе Неваде.

После ручка, господин Фог, госпођа Ауда и њихови сапутници вратише се опет у свој вагон. Филеас Фог, млада жена, Фикс и Паспарту, удобно седећи, посматрали су разнолики предео који им је промицао пред очима: простране прерије, планине које се оцртавају на хоризонту, потоке са пенушавим таласима. Негде је велики чопор бизона скупљених у долини изгледао као покретна брана.

Безбројне гомиле ових преживара често представљају не савладљиву препреку возовима. Дешавало се да хиљаде ових животиња по неколико часова прелазе преко пруге.

Локомотива се тада заустављала и чекала да пруга опет буде слободна.

И овом приликом се десило исто. Око три часа по подне, чопор од десет и дванаест хиљада бизона препречи пут. Смањивши брзину, локомотива покуша да се пробије шиљком кроз огромни чопор, али се морала зауставити пред непроходном гомилом. Могли су се видети ти преживари које Американци нетачно називају „буфало" - како иду својим мирним корацима, понекад страховито ричући. Били су већег раста од европских волова, кратких ногу и репа, издигнутих леђа у облику грбаче, оборених рогова, а глава, врат и рамена били су им покривени дугачком гривом. Није се могло ни помислити да се гомила заустави. Кад бизони пођу једним правцем, ништа више није у стању да измени правац њиховог кретања или да их задржи. То је бујица живог меса коју не може задржати никаква брана!

Путници раштркани по мостићима воза посматрали са тај занимљиви призор. Али онај који се од свих највише журио, Филеас Фог, остао је на свом месту и филозофски чекао да се бизони склоне с пута. Паспарту је био гневан због задоцњења проузрокованог гомилом животиња. - И то ми је земља! - узвикну. - Обични волови заустављају воз и пролазе овуда у поворци не журећи нимало као да никога не задржавају! До врага! Хтео бих да знам да ли је господин Фог предвидео и ову препреку у свом програму! И тај машинист који се не усуђује да пусти локомотиву кроз ту досадну зверад!

Машинист није покушавао да отклони препреку и добро је урадио. Шиљак локомотиве би несумњиво пробио прве биволе, али ма како да је машина била јака, убрзо би се зауставила, искочила би из шина и воз би био оштећен.

Најбоље је, дакле, било стрпљиво чекати, а затим надокнадити изгубљено време повећавањем брзине воза. Три дуга часа пролазили су бизони и пруга је постала слободна тек у сумрак. Тада су последњи редови чопора прелазили пругу, док су први нестајали на хоризонту према југу.

Било је осам часова кад је воз прошао кроз кланце Хумболт-планине, а девет и по часова кад је доспео на територију државе Утах, занимљиву земљу мормона, у којој је Слано језеро.

XXVII ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ ПРОУЧАВА ИСТОРИЈУ МОРМОНА БРЗИНОМ ОД ДВАДЕСЕТ МИЉА НА ЧАС

Ноћу од 5. на 6. децембар воз је прешао око педесет миља ка југоистоку, затим се за исто толико попе ка североистоку, приближивши се Великом сланом језеру.

Око девет часова изјутра, Паспарту изиђе на мостић да удахне свежег ваздуха. Време је било хладно, небо сиво, али снег више није падао. Сунчев котур, застрт маглом, изгледао је као огроман златник, и Паспарту је баш израчунавао колико би изнела његова вредност у ливрама стерлинга, кад га из тог корисног посла трже појава једне необичне личности.

Та личност која је ушла у воз на станици Елко био је човек високог раста, тамносмеђ, црних бркова, у црним чарапама, црном свиленом шеширу, црном прслуку, црним чакширама, са белом краватом и рукавицама од псеће коже. Рекло би се да је свештеник. Ишао је с једног краја воза на други и на вратима сваког вагона лепио мале огласе написане руком. Паспарту се приближи и прочита на једном од ових огласа да ће часни Виљем Хил, мормонски мисионар, користећи своје присуство у возу бр. 48, одржати од једанаест до дванаест часова пре подне у вагону бр. 117 једно предавање о мормонизму, те позива да га чују сви џентлмени који желе да се упуте у верске тајне „Светитеља последњих дана".

„Зацело ћу отићи", помисли Паспарту, који је од мормонизма знао само то да је многоженство основа мормонског друштва.

Вест се брзо прошири у возу у коме је било око стотину путника. Око тридесеторо њих, привучени предавањем, заузели су у једанаест часова седишта у вагону бр. 117. Паспарту је био у првим редовима верника. Ни његов господар ни Фикс нису се ни макли с места.

У заказано време часни Виљем Хил устаде и љутито, као да се већ препире, викну:

- Ја вам кажем да је Џое Смит мученик, да је његов брат Хиран мученик и да ће прогони Савезне владе против Брајема Јунга и од њега начинити мученика! Ко се усуђује да тврди противно?

Нико се не усуди да противречи мисионару, чија узбуђеност није била у складу са његовим по природи мирним лицем. Али, несумњиво, његов гнев се објашњавао тиме што је мормонизам сада био у тешким искушењима. Заиста, влада Сједињених Држава је, не без тешкоћа, савладала те независне фанатике. Она је загосподарила Утахом и потчинила га савезним законима, затворивши Брајема Јунга, оптуженог због побуне и многоженства. Од тог времена пророкови ученици су удвостручили своје напоре и, чекајући дела, речима су давали отпор наређењима Конгреса[35].

Као што се види, часни Виљем Хил проповедао је чак и у возу.

Он затим исприча историју мормонизма од библијских времена, страсно се уносећи у причу својим јаким гласом и снагом својих покрета, те изнесе „како је у Израелу један мормонски пророк из племена Јосифовог објавио свој летопис о новој вери и завештао га своме сину мормону, како је после много векова ту драгоцену књигу, написану египатским словима, превео Јосиф Смит млађи, фармер из државе Вермон, који се појавио као тајанствени пророк 1825. године и како му се најзад у једној осветљеној шуми појавио небески гласник и предао му летопис Господњи."

Ту неколико слушалаца које је мисионарево излагање слабо занимало напусти вагон, али Виљем Хил настави причу о томе „како је Смит млађи са својим оцем и своја два брата и неколико ученика основао веру Светитеља последњих дана, која је усвојена не само у Америци него и у Енглеској, у Скандинавији и у Немачкој, и међу своје вернике убраја многе занатлије и људе слободних занимања, како је једна насеобина основана у Охају, како је саграђен храм за две стотине хиљада долара и подигнут град Киркленд, како је Смит постао смели банкар и добио од једног обичног човека показивача мумија папирус у коме је садржана прича написана руком Аврама и других славних Египћана."

Ово причање се одужило и редови слушалаца се опет проредише, те је у публици остало око двадесет слушалаца.

Али проповедник се од тога није узнемирио и настави причу „како је Џое Смит године 1837. пропао, како су га његови упропашћени повериоци намазали катраном и уваљали га у перје, како је после неколико година пронађен, те је постао још уваженији и много више поштован него икада у Инденцији, у Мисури, као шеф једне напредне заједнице која је имала не мање од три хиљаде ученика, те да је тада, прогоњен мржњом неверника, морао побећи на далеки амерички запад."

Још свега десет слушалаца било је присутно, међу њима и честити Паспарту, који је слушао начуљених ушију. Тако сазнаде: „како се после дугих прогона Смит опет појавио у Илиноису и основао године 1839. на обалама Мисисипија, Новула Бел, чије становништво порасте на двадесет и пет хиљада душа, како је Смит постао њихов старешина, највиши судија и главни заповедник, како се године 1843. кандидовао за председника Сједињених Држава и, најзад, како је ухваћен у замку у Картагини и бачен у затвор, те убијен од неке групе маскираних људи."

У том тренутку, Паспарту је остао потпуно сам у вагону и проповедник га подсети гледајући га у лице и очаравајући га речима: ,,да је две године после убиства Смита, његов наследник, надахнути пророк Брајем Јунг, напустивши Нову, дошао да се настани на обалама Сланог језера. Ту, у тој прекрасној земљи, у том плодном крају, на путу исељеника који су пролазили кроз Утах одлазећи за Калифорнију, нова насеобина је огромно напредовала, захваљујући мормонској установи многоженства."

- Ето, - дода Виљем Хил - ето зашто се завист Конгреса окренула против нас! Зашто су војници Савезне владе прегазили земљу Утаха! Зашто је наш старешина и пророк Брајем Јунг, на подсмех правди, затворен! Хоћемо ли попустити пред силом? Никад! Истерани из Вермона, из Илиноиса, из Охаја, из Мисурија, из Утаха, опет ћемо наћи неку слободну земљу у којој ћемо разапети шаторе...

- А ви, мој верниче, - додаде проповедник уперивши љутити поглед на свог јединог слушаоца - хоћете ли и ви с нама под окриље наше заставе?

- Нећу, - одговори храбро Паспарту, те побеже и он, оставивши бесомучмика да проповеда у празном вагону.

Међутим, за време тог предавања воз је ишао брзо, и око дванаест и по часова додирну североисточну обалу Великог сланог језера. Одатле се могло у великом опсегу обухватити погледом то огромно затворено море, које се још зове и Мртво море, а у које се улива амерички Јордан. То дивно језеро окружено је красним стенама и слојем камења покривеним белом соли. Прекрасна површина воде некад је заузимала већи простор, али су се временом обале језера издигле и смањиле му површину а повећале му дубину.

Слано језеро дугачко је око седамдесет миља, широко тридесет и пет, и лежи три хиљаде осам стотина стопа[36] изнад морске површине. Много се разликује од језера Асфалтит, чија је површина нижа хиљаду две стотине стопа. Садржи много соли а његова вода тежи четврти део тежине чврсте материје. Специфична тежина воде је 1170, а дестилисане 1000. Због тога рибе у њему не могу да живе. Орие рибе које у њега уносе Јордан, Вебер и друге притоке брзо угину, али није тачно да му је густина воде таква да човек у њему не може потонути.

Земља око језера изврсно је обрађена, јер се мормони добро разумеју у земљорадничке послове: ранчеви[37] и корали[38] за домаће животиње, поља са пшеницом, кукурузом, сирком, бујне прерије, свуда живе ограде од дивних ружа, гајеви багремова и млечике - такав је изглед овог предела шест месеци касније; сада, међутим, земља се крије под танким слојем снега, који је лако посуо њену површину.

У два часа путници су сишли на станици Огден. Воз је полазио даље тек у шест часова, па су господин Фог, госпођа Ауда и њихова два сапутника имали времена да оду до Града светих малом пругом која се одваја од Огдена. Било је довољно два часа да се обиђе тај типични амерички град, саграђен по узору на остале градове Уније, који личе на простране шаховске табле дугачких, хладних линија и у себи носе, по речима Виктора Игоа, „тужну суморност правих углова". Оснивач Града светих није се могао ослободити те симетрије која одликује Англосаксонце. У тој необичној земљи, где људи зацело нису високо просвећени, све је „четвртасто": градови, куће и глупости.

У три часа путници су се, дакле, шетали улицама града подигнутог између обале Јордана и првих огранака планине Весеч. Ту једва да је било цркава, а од знаменитости истицали су се: пророков дом, судница и арсенал; затим куће од плавичастих цигала са верандама и галеријама, окружене вртовима, багремовима, палмама и рошчићима. Град је био окружен зидом од глине и шљунка, а саграђен 1853. године. У главној улици где је био трг било је неколико хотела са балконима, а између осталих и Лејк Солтхаус.

Господину Фогу и његовим сапутницима чинило се да је град слабо насељен. Улице су биле скоро пусте, изузев око храма, до кога су дошли тек када прођоше неколико квартова ограђених плотом. Било је много жена, што се објашњавало необичним устројством мормонских бракова. Међутим, не треба мислити да сви мормони имају више жена. Свако чини по својој вољи, али треба напоменути да саме жене Утаха држе до своје удаје, јер по вери те земље, у мормонски рај не улазе неудате жене. Ти јадни створови нису изгледали ни имућни ни срећни. Неке су, зацело најбогатије, носиле жакет од црне свиле, спреда отворен, испод врло скромне капуљаче или шала. Остале су биле обучене као Индијанке.

Паспарту, као момак који има своје убеђење, посматрао је са извесном грозом ове мормонке, од којих више њих треба да усреће једног мормона. Његов здрави разум жалио је особито мужа. Изгледало му је страшно имати у исти мах толико жена под тешким условима живота и водити их тако у чопору до мормонског раја са надом да ће се тамо наћи у друштву славног Џоа Смита који мора да је украс тог места за уживање. Паспарту зацело није имао дара за то, а запазио је - можда се и варао - да грађанке Солт-Лејк-Ситија бацају на њега нешто узнемирујуће погледе.

На велику срећу, он се није могао дуго задржати у Граду светих. Неколико минута пре четири часа путници су се опет нашли на железничкој станици и заузели своја места у вагону.

Зачу се звиждук, али у тренутку када су точкови локомотиве почели да се окрећу по шинама дајући возу извесну брзину, одјекнуше крици: „Станите! Станите!"

Воз који је у покрету не зауставља се. Џентлмен који је викао био је очигледно неки мормон који је закаснио. Трчао је сав задуван. На његову срећу, на железничкој станици није било ни врата ни ограда. Он јурну на пругу, скочи на степеницу последњег вагона и без даха паде на седиште у вагону.

Паспарту је са узбуђењем пратио ове гимнастичке вежбе и пође да види тог задоцнелог путника који га је живо занимао, особито кад је сазнао да је тај грађанин Утаха утекао само због неке брачне сцене.

Када се мормону поврати дах, Паспарту се осмели да га учтиво упита колико има жена - јер је мислио, судећи по начину како је стругнуо, да их мора имати бар двадесет.

- Једну, господине! - одговори мормон подижући руке к небу. - Једну само, а и то ми је било сувише!

XXVIII ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ НИЈЕ УСПЕО ДА ИЗВОЈУЈЕ ПОБЕДУ РАЗУМА.

Воз је оставио Велико слано језеро и станицу Огден и јурио читав час ка северу, до реке Вебер, прешавши око девет стотина миља од Сан Франциска. Од тог места скренуо је према истоку преко масива планине Весеч. У том делу земље, између ове планине и Стеновитих планина у ужем смислу, амерички инжињери имали су да се боре са највећим тешкоћама. На том делу пута, помоћ коју је дала Савезна влада повишена је на четрдесет осам хиљада долара по миљи, док је она у равници износила свега шеснаест хиљада долара, али инжињери, као што је поменуто, нису кроз природу продирали силом него лукавством, обилазећи на целој дужини пруге препреке, а да би доспели до велике равнице, пробушили су свега један тунел, дугачак хиљаду четири стотине стопа.

Баш код Сланог језера достигла је пруга своју највећу висину. Од те тачке она се спушта, описујући криву линију до долине потока Битер, да се опет попне до развођа сливова Атлантског и Тихог океана. Реке су честе у тој планинској области. Требало је прећи преко мостова на Мади, Грину и другим рекама. Паспарту је постајао све нестрпљивији што се више приближавао циљу. Али и Фикс је желео да се нађу ван овог краја пуног препрека.

Бојао се задоцњења, незгода и више му се журило да стигне у Енглеску него самом Филеасу Фогу.

У десет часова увече воз се зауставио на станици ФорБриџер, са које је одмах затим кренуо, и после двадесет миља ушао у државу Вајоминг, некадашњу Дакоту, пролазећи кроз целу долину Битер Крика, где извиру неке реке које припадају сливу реке Колорадо.

Сутрадан, 7. децембра, зауставили су се четврт часа на станици Грин-Ривер. Снег је преко ноћи обилато нападао, али, измешан са кишом, ускоро се отопио, те није сметао возу. Ипак, ружно време је задавало бриге Паспартуу, јер би због вејавице точкови вагона могли запасти у снег, што би свакако осујетило путовање.

„Каква је то замисао", размишљао је он, ,,да мој господар путује зими! Зар није могао сачекати лепо време да повећа изглед на успех?"

Али док је честити момак био забринут због изгледа неба и пада температуре, госпођа Ауда била је у много већем страху из сасвим другог узрока.

Неколико путника сишло је из њиховог вагона да се прошета на перону железничке станице Грин Ривер чекајући полазак воза. Кроз прозор млада жена опази између њих пуковника Стамп Проктора, оног Американца који се тако грубо понашао према Филеасу Фогу за време митинга у Сан Франциску. Госпођа Ауда се повуче натраг, не желећи да буде запажена. Та околност много ју је узнемирила. Она је била привржена човеку који јој је, иако сасвим хладно, указивао знаке највеће оданости. Она, без сумње, није разумела сву дубину осећања које јој је уливао њен спасилац, и то осећање она је сматрала захвалношћу, али без њеног сазнања то је било више него само захвалност. Зато се њено срце стисну кад угледа грубог човека кога је господин Фог пре или после хтео да позове на одговорност због његовог понашања. Очигледно да је пуковник Проктор само случајно доспео у тај воз, али, најзад, требало је по сваку цену спречити да Филеас Фог опази свог противника.

Кад воз опет крену, госпођа Ауда искористи часак док је господин Фог задремао да обавести Фикса и Паспартуа у чему је ствар.

- Тај Проктор у возу! - узвикну Фикс, - Е лепо, умирите се, госпођо, пре него што би он имао посла са сер... господином Фогом, он ће имати посла са мном! Чини ми се да сам у целој тој ствари највише увређен ја!

- А осим тога, - додаде Паспарту - ја га узимам на себе ма колико да је пуковник ...

- Господине Фиксе, - настави госпођа Ауда - господин Фог неће допустити ником другом да се свети. Он је такав човек који ће се вратити у Америку, како је сам рекао, да пронађе тог грубијана. Ако он, дакле, види пуковника Проктора, нећемо моћи спречити између њих сукоб који може имати врло жалостан крај. Он, дакле, не треба да га види.

- Имате право, госпођо, - одговори Фикс - тај сукоб могао би све упропастити. Било победилац или побеђесни, господин Фог би закаснио и ...

- И, - настави Паспарту - то би било по жељи џентлмена из Реформ-клуба. Кроз четири дана ми смо у Њујорку! Добро, ако за четири дана мој господар не изиђе из свог вагона, можемо се надати да га случај неће довести у сусрет с тим проклетим Американцем, ђаво га однео! Моћи ћемо ипак спречити да ...

Прекинуше разговор. Господин Фог се пробудио и посматрао је кроз прозор предео завејан снегом. Али касније, Паспарту рече полицијском инспектору, тако да га нису чули ни његов господар ни госпођа Ауда: - Да ли бисте се заиста тукли за њега?

- Све бих учинио да га жива доведем у Европу! - одговори једноставно Фикс гласом који је одавао неумољиву вољу.

Паспарту осети како га прође језа, али се његово убеђење у погледу господара не измени.

А сада, је ли било каквог начина да се господин Фог задржи у вагону да би се предупредио сваки његов сусрет са пуковником? То не би било тешко, јер је џентлмен био по природи мало радознао и слабо се кретао. Полицијски инспектор је мислио да је свакако пронашао начин, јер после неколико тренутака он рече Филеасу Фогу:

- Спори су и дуги часови, господине, које човек проводи овако у возу.

- Заиста, - одговори џентлмен - али ипак, они пролазе.

- На броду сте имали обичај да играте вист? - настави инспектор.

- Да, - одговори Филеас Фог - али овде би то било тешко. Немам ни карата ни партнера.

- О, карте ћемо набавити. У америчким возовима све се може купити. што се тиче партнера, ако случајно госпођа...

- Свакако, господине, - одговори живо млада жена - ја играм вист. То спада у енглеско васпитање.

- Ја пак - настави Фикс - мислим да ту игру добро играм. Дакле, нас троје, а четвртог играча ћемо замислити...

- Како хоћете, господине, - одговори Филеас Фог, очаран што може опет да игра своју омиљену игру чак и у возу.

Паспарту се пожури да пронађе стјуарда и брзо се врати са два шпила карата са белезима, тантузима и једном таблом превученом чојом. Све је било ту, Игра започе. Госпођа Ауда је играла вист врло добро, те је строги Филеас Фог чак неколико пута и похвали. Инспектор је пак био играч првог реда и достојан противник џентлмену.

„Сада га држимо", помисли Паспарту, „неће се више ни маћи!"

У једанаест часова изјутра воз стиже на вододелницу двају океана. То је било у Пас Бриџеру, на висини од седам хиљада пет стотина двадесет четири енглеске стопе изнад површине мора, на једној од највиших тачака до којих допире железничка пруга пролазећи кроз Стеновите планине. После две стотине миља, путници се најзад нађоше на дугачким равницама које се пружају до Атлантског океана и које је природа створила погодним за изграђњу железничке пруге.

На атлантској падини планине гранају се већ прве реке, притоке и приточице реке Норт Плет Ривер. Читав се верни и источни хоризонт је прекривен огромном полукружном завесом коју чини северни крак Стеновитих планина са највишим врхом Ларамијом. Између тог полукруга и железничке пруге шире се простране, добро наводњене равнице. Десно од пруге се степенасто дижу први брежуљци планинског гребена, који се на југу заокругљују све до извора реке Арканзаса, једне од већих притока Мисурија.

У дванаест и по часова путници су за тренутак назрели тврђаву Хаљек, која влада овим пределом. Још неколико часова, и пут кроз Стеновите планине биће завршен. Могло се, дакле, надати да се никакав непријатан догађај неће десити при пролазу воза кроз тај опасни предео. Снег је престао да пада. Време је постало суво и хладно. Велике птице које је локомотива уплашила бежале су у даљину. У равници се није видела никаква звер, медвед или вук. То је права пустиња у својој огромној голотињи.

После доброг ручка који је послужен у самом вагону, господин Фог и његови партнери наставише да играју свој бескрајни вист, кад се зачуше јаки звиждуци и воз се заустави.

Паспарту промоли главу кроз прозор, али не виде ништа што би могло бити разлог том заустављању. Није се видела никаква станица.

Госпођа Ауда и Фикс се уплашише за часак да ће господин Фог изићи из воза. Али џентлмен само рече своме слузи:

- Погледајте шта је.

Паспарту истрча напоље. Око четрдесет путника већ је било изашло, а међу њима је био и пуковник Стамп Проктор. Воз се зауставио пред једним црвеним сигналом који је затварао пут. Машинист и возовођа сиђоше и живо почеше расправљати са неким чуваром пруге кога је шеф најближе железничке станице Медицин-Боу послао пред воз

Путници им се приближише и упустише у расправљање, између осталих и поменути, пуковник Проктор, својим јаким гласом и заповедничким покретима.

Паспарту дође до гомиле и зачу чувара пруге који рече:

- Не! Не може се проћи! Мост код Медицин-Боуа је покварен и не може да поднесе терет воза.

Мост о коме се говорило био је висећи мост и водио је преко неког брзака, једну миљу даље од места где се воз зауставио. По речима чувара пруге, претила је опасност да се сруши, јер је неколико ланаца попуцало и било је готово немогуће прећи преко њега. Чувар пруге нимало није претерао тврдећи да воз не може проћи. Уосталом, како су Американци по обичају безбрижни, била би лудост не бити опрезан кад су они сами опрезни. Паспарту је слушао стиснутих зуба, непомичан као кип, не усуђујући се да обавести свога господара.

- А шта, - викну пуковник Проктор - тек ваљда нећемо остати овде и пустити корен у снегу!

- Пуковниче, - одговори возовођа - брзојављено је железничкој станици Омаха да пошаље воз, али није вероватно да ће он стићи у Медицин-Боу пре шест часова

- Шест часова! - узвикну Паспарту.

- Свакако - одговори возовођа. - Уосталом, толико ће бити потребно да се пешке стигне до станице.

- Та она је свега на једну миљу од нас - рече један путник.

- Заиста једну миљу, али на другој обали реке.

- А зар се преко те реке не може прећи лађом! - упита пуковник.

- Не може. Поток је набујао од киша. То је брзак и мораћемо га обићи десет миља северније да бисмо дошли до прелаза.

Пуковник неколико пута опсова и компанију и возовођу, а и Паспарту, сав разјарен, готово пристаде уз њега. То је била природна препрека против које овог пута не могу помоћи ни све новчанице његовог господара.

Уосталом, међу путницима је владало опште разочарање, јер су поред задоцњења морали пешачити кроз снег око петнаест миља. Зато настаде жагор, вика, галама, што би сигурно привукло пажњу Филеаса Фога да џентлмен није био заузет својом игром. Међутим, Паспарту га је морао обавестити, те се спуштене главе упути вагону, кад машиновођа - прави Јенки, по имену Форстер - рече подигнутим гласом: - Господо, можда има начина да се прође. - Преко моста? - упита неки путник.

- Преко моста.

- Нашим возом? - упита пуковник. - Нашим возом.

Паспарту се заустави и поче гутати речи машинисте.

- Али мосту прети опасност да се сруши! - рече возовођа.

- Не смета - одговори Форстер. - Мислим да би се можда могло прећи ако пустим воз највећом брзином.

- До ђавола! - рече Паспарту.

Али један део путника одмах прихвати предлог. Он се особито свидео пуковнику Проктору. Тај разметљивац сматрао је да се то може извести. Напомињао је још да су већ инжењери хтели да пређу реке ,,без моста" возом пуштеним највећом брзином итд. И на крају, сви којих се ствар тицала стадоше на страну машинисте.

- Имамо педесет одсто могућности да пређемо - рече један.

- Шездесет! - рече други.

- Осамдесет..., деведесет одсто! Паспарту остаде забезекнут, иако је био спреман на све да би прешао преко брзака Медицин, али му је овај покушај изгледао сувише „американски".

- Уосталом, - помисли он - има једна много простија могућност за то, а ови људи и не мисле на њу!... Господине, - рече једном путнику - начин који машиниста предлаже изгледа ми мало смео, али...

- Осамдесет одсто могућности! - одговори путник и окрете му леђа.

- Знам - одговори Паспарту обраћајући се другом џентлмену - али једна проста мисао ...

- Никаква мисао није потребна, - одговори Американац коме се обратио слежући раменима - јер машинист тврди да ће се моћи прећи!

- Без сумње, - настави Паспарту - прећи ће се, али било би можда опрезније...

- Шта! Опрезно! - узвикну пуковник Проктор, који скочи кад случајно чу ову реч. - Кад вам се каже: највећом брзином! Разумете ли? Највећом брзином.

- Знам..., разумем..., - понављаше Паспарту, коме нико није дао да доврши реченицу - али било би ако не опрезније, пошто вас та реч вређа, оно природније...

- Ко? Шта? Како? Ко то булазни о природности? - повикаше са свих страна.

Јадни момак није више знао коме да се обрати.

- Можда се бојите? - упита га пуковник Проктор.

- Ја да се бојим! - узвикну Паспарту. - Добро, нека буде! Показаћу овом свету да и Француз може бити исто толико Американац колико и они сами.

- У кола! У кола! - викао је возовођа.

- Да! У кола, - понављао је Паспарту - у кола! И одмах! Али нико ме неће спречити да верујем да би било природније да пусте прво нас путнике да пређемо пешице преко моста, а после тога воз!...

Али нико није чуо ту мудру мисао и нико не би признао да је он у праву.

Путници се вратише у вагоне. Паспарту седе опет на своје место, не рекавши ни речи о томе шта се десило. Играчи су били потпуно забављени својим вистом.

Локомотива снажно звизну. Машиниста пусти пару и врати воз за једну миљу уназад - као скакач који хоће да се затрчи.

Затим звизну по други пут и крену напред, све брже и брже, те ускоро брзина постаде страховита: чуло се само хуктање локомотиве; клипови су ударали двадесет пута у секунди, осовине на точковима су се пушиле. Осећало се готово да цео воз, јурећи брзином од стотину миља, на моменте не додирује шине. Брзина је прогутала тежину.

И пређоше! То би као муња. Мост се уопште није видео. Воз готово скочи са једне обале на другу и машиниста је успео да заустави локомотиву тек пет миља иза станице.

Али тек што је воз прешао преко реке, кад се мост, потпуно упропашћен, с праском сурва у брзак код Медицин-Боуа.

XXIX ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ РЕЧ О ДОГАЂАЈИМА КОЈИ СЕ МОГУ ОДИГРАТИ САМО НА АМЕРИЧКИМ ЖЕЛЕЗНИЧКИМ ЛИНИЈАМА

То вече воз је наставио пут без сметњи, прошао је тврђаву Сендерес, кланац Чејен и доспео до Еванског кланца. На том месту пруга је достигла највишу тачку пута, то јест осам хиљада деведесет и једну стопу изнад површине океана. Путницима је сада требало само још да се спусте до Атлантског океана преко природних равница.

Ту се од главне пруге одвајао крак за Денвер Сити, главни град Колорада. Овај крај је богат златним и сребрним рудама и у њему се настанило више од педесет хиљада становника.

Дотада је од Сан Франциска за три дана и три ноћи пређено хиљаду три стотине осамдесет и две миље.

Четири ноћи и четири дана предвиђено је као довољно да се дође у Њујорк. Филеас Фог се, дакле, држао утврђеног програма.

У току ноћи оставише десно насеобину Велбе. Поток Лоџ-Пол-Крик текао је поред пруге, идући у правој линији заједничком границом држава Вајоминг и Колорадо. У једанаест часова ушли су у Небраску и, прошавши поред Сидвика, зауставе се у Џилсбургу, који лежи на јужној обали Плет-Ривера.

На том месту, 23. октобра 1867. године свечано је предата саобраћају Пацифичка железница, чији је главни инжињер био генерал Ј. М. Доџ. Ту се зауставише две моћне локомотиве вукући девет вагона са званицама, међу којима је био и потпредседник М. Томас Дурант, ту се разлегало клицање, ту Сијукси и Панои дадоше приказ малог индијанског рата, ту затрешташе ватромети, најзад, ту је одштампан на малој штампарској машини први број листа Железнички пионир. Тако је прослављено отварање те велике железничке пруге, оруђа напретка и цивилизације, постављене у пустињи и одређене да спаја градове и насеља који још нису постојали. Звиждук локомотиве, моћнији од Амфионове лире,[39] ускоро их је дочаравао из америчке земље.

У осам часова изјутра оставили су иза себе тврђаву МакФерсон.. Три стотине педесет и седам миља деле ово место од Омахе. Железничка пруга ишла је поред ћудљивих кривина леве обале јужног огранка ПлетРивера. У девет часова стигли су у важно место Норт-Плет, подигнуто између два рукава великог речног тока који се код њега спајају у једну једину реку, моћну притоку која се улива у Мисури, нешто изнад Омахе.

Прођоше сто први меридијан.

Господин Фог и његови партнери наставили су своју игру. Нико се од њих није жалио на дужину пута, па ни онај замишљени играч. Фикс је почео тако што је добио неколико гвинеја, које је већ почео губити, али је играо са истом страшћу као и господин Фог. Тог јутра срећа нарочито послужи џентлмена. Адути и хонери увек су били код њега. У једном тренутку замислио је одважан ударац и спремао се да игра пик, кад се иза седишта зачу један глас:

- Ја бих играо каро ...

Господин Фог, госпођа Ауда и Фикс подигоше главе. Пуковник Проктор стајао је поред њих.

Стамп Проктор и Филеас Фог одмах се познаше.

- А! То сте ви, господине Енглезу! - узвикну пуковник. - То ви хоћете да играте пик.

- И играћу га! - одговори хладно Филеас Фог бацивши десетку те боје.

- Али ја хоћу да то буде каро! - примети пуковник Проктор љутитим гласом. И маши се руком да дохвати бачену карту, додавши:

- Ви ту игру никако не разумете.

- Можда ћу бити вештији у другој - рече Филеас Фог и подиже се.

- Од вас само зависи да то покушате, потомче Џона Була, - добаци грубијан.

Госпођа Ауда побледе. Сва крв јој појури у срце. Ухвати за руку Филеаса Фога, који је благо одгурну. Паспарту је био спреман да се баци на Американца, који |е свога противника посматрао на најдрскији начин. Али устаде и Фикс и, окренувши се пуковнику Проктору, рече:

- Ви, господине, заборављате да ја имам посла с вама, ја, кога нисте само увредили већ и ударили!

- Господине Фиксе, - рече господин Фог - извините молим вас, али то је моја ствар. Тврдећи да грешим што играм пик, пуковник ми је нанео нову увреду и даће ми због тога задовољење.

- Кад год и где год хоћете, - одговори Американац - и оружјем које желите!

Госпођа Ауда узалуд покуша да задржи господина Фога. Инспектор безуспешно покуша да обнови распру за свој рачун. Паспарту хтеде да избаци пуковника кроз врата, али се на један знак свога господара заустави. Филеас Фог изађе из вагона на мостић и Американац за њим.

- Господине, - рече господин Фог своме противнику - мени се веома жури да се вратим у Европу и ма какво задоцњење било би од велике штете за мене.

- Е, а шта се то мене тиче? - одговори пуковник Проктор.

- Господине, - настави врло учтиво господин Фог - после нашег сукоба у Сан Франциску, ја сам одлучио да се вратим у Америку чим завршим своје послове који ме зову на стари континент.

- Заиста?

- Хоћете ли да се састанете са мном кроз шест месеци?

- Зашто не кроз шест година?

- Ја рекох кроз шест месеци, - одговори господин Фог - и доћи ћу на састанак тачно.

- Све којешта! - узвикну Стамп Проктор. - Одмах или никад.

- Добро! - одговори господин Фог. - Идете ли ви у Њујорк?

- Не.

- У Чикаго?

- Не.

- У Омаху?

- То се вас не тиче! Знате ли за Плон-Крик?

- Не! - одговори господин Фог.

- То је следећа станица. Воз стиже тамо кроз један час. Задржаће се десет минута. За десет минута може се измењати неколико хитаца из револвера.

- Добро! - одговори господин Фог. - Сићи ћу у Плон-Крику.

- А ја мислим да ћете тамо и остати! - дода Американац врло дрско.

- Ко зна, господине? - одговори господин Фог и врати се у свој вагон, хладнокрван као и обично.

Ту џентлмен поче да теши госпођу Ауду, говорећи јој да се не треба никада бојати хвалисавца. Затим замоли Фикса да му буде сведок у сукобу који ће се одржати. Фикс није могао одбити, и Филеас Фог настави мирно прекинуту игру, играјући пик са савршеном хладнокрвношћу.

У једанаест часова, звиждук локомотиве објави да се приближује станица Плон-Крик. Господин Фог устаде и заједно са Фиксом изиђе на мостић. Паспарту га је пратио носећи два револвера. Госпођа Ауда остаде у вагону бледа као смрт.

У тај мах се отворише и врата на другом вагону и пуковник Проктор се такође појави са својим сведоком, једним Јенкијем његовог кова. Али у тренутку када су два противника хтела да сиђу на пругу, возовођа дотрча и довикну им:

- Господо, не силази се.

- А зашто? - упита пуковник.

- Имамо двадесет минута закашњења и воз се неће заустављати.

- Али ја треба да се бијем са овим господином.

- Жалим, - одговори чиновник - али ми одмах настављамо пут. Ево већ звони звоно!

Заиста, звоно је зазвонило и воз крену даље.

- Господо, - рече тада возовођа - врло ми је жао. У свакој другој прилици био бих вам на услузи. Али најзад, пошто нисте могли да се бијете овде, ко вас спречава да се бијете на путу?

- То можда неће бити по вољи господину - рече пуковник Проктор изазивачки.

- Мени је сасвим право - одговори Филеас Фог.

„Вере ми, ми смо заиста у Америци, - помисли Паспарту - а возовођа је првокласан џентлмен!"

То помисливши, крете за својим господаром.

Возовођа, два противника и њихови сведоци упутише се прелазећи из једног вагона у други све до на крај воза. У последњем вагону било је око десетак путника. Возовођа их замоли не би ли били добри да на неколико часака оставе слободно место двојици џентлмена који имају да расправе једну ствар која се тиче части.

Како да не! Та путници су били срећни што могу бити од користи двојици џентлмена, и они се повукоше на мостић.

Вагон, дуг око педесет стопа, био је врло погодан за ту ствар. Два противника могла су између седишта ступати један према другом и пуцати један на другог до миле воље. Никад се двобој није могао боље удесити. Господин Фог и пуковник Проктор уђоше у вагон наоружани сваки са по два револвера са шест метака. Њихови сведоци осташе напољу а њих закључаше. На први звиждук локомотиве имали су да започну ватру. Затим ће се, после два минута, извући из вагона оно што остане од два џентлмена.

Ништа није могло бити једноставније. То је било тако једноставно, да су Фикс и Паспарту осећали како им срце куца као да ће искочити.

Чекало се, дакле, на уговорени звиждук, кад, одједном, одјекнуше дивљи узвици. Разлегоше се пуцњи, али не из вагона одређеног за двобој. Напротив, пуцњи су се чули на предњој страни воза и дуж целог воза. Из воза се зачуше узвици ужаса.

Пуковник Проктор и господин Фог, са револверима у руци, одмах изиђоше из вагона и јурнуше ка предњем делу воза, одакле је долазила најјача пуцњава и крици.

Схватили су да је воз напала банда Сијукса.

Ови одважни Индијанци нису то покушали први пут, већ су више пута заустављали возове. По њиховом обичају, не сачекавши да се воз заустави, око стотину њих скочи на степенице и попе се на вагоне као што циркуски јахачи скачу на коња у највећем трку.

Ови Сијукси били су наоружани пушкама. Отуда је долазила пуцњава, на коју су готово сви наоружани путници одговорили ватром из револвера. Индијанци прво нападоше на локомотиву. Машиниста и ложача готово премлатише ударцима буздована. Један Сијуксски вођа хтеде да заустави воз, али како није знао да рукује ручком, отворио је јако вентил за пару уместо да га затвори, те је захуктана локомотива јурила страховитом брзином.

У исти мах Сијукси су напали и на вагоне и трчали по крововима као побеснели мајмуни, обијали су врата и борили се прса у прса са путницима. Из вагона за пртљаг, који су обили и опљачкали, ствари су бацане на пругу. Пуцњава и крици нису престајали.

Међутим, путници су се бранили храбро. Неки забарикадирани вагони били су опседнути као праве покретне тврђаве ношене брзином од сто миља на час.

Од почетка напада госпођа Ауда се храбро држала. Са револвером у руци она се херојски бранила пуцајући кроз разбијене прозоре кад год се појавио какав дивљак. Двадесетак Сијукса погинуло је и пало на пругу, а оне који су падали са мостића точкови воза смрвили су као црве.

Више путника лежало је на седиштима вагона тешко озлеђено мецима или буздованима.

Међутим, томе се морао учинити крај. Борба је трајала већ десет минута и ако се воз не заустави, она се могла завршити само победом Сијукса. До станице, тврђаве Кирн, било је још само две миље. Ту је била америчка посада, а од тврђаве Кирн до следеће станице Сијукси би постали господари воза.

Возовођа се борио поред господина Фога, кад га једно тане погоди. Падајући он повиче:

- Ако воз не стане кроз пет минута, изгубљени смо!

- Стаће! - рече Филеас Фог, који хтеде да изјури из вагона.

- Станите, господине, - викну му Паспарту. - То је моја брига!

Филеас Фог није имао времена да задржи храброг момка, који отвори једна врата и успе да се неопажено провуче испод вагона. И тада, док се борба настављала, док су се меци укрштали изнад његове главе, поврати му се његова окретност и његова гипкост акробате, те он, пузећи испод вагона, хватајући се за ланце, помажући се полугама кочница и гвозденим деловима, прелажаше од вагона до вагона са необичном вештином и доспе до предњег дела воза. Нису га опазили нити су га могли опазити.

Ту, држећи се једном руком за пртљажни вагон и тендер, он откачи са овог ланце, али како су ланци били затегнути, никада не би успео да скине карике са клина да се локомотива није изненада потресла, те се једна карика откину и откачени вагони полако заостајаше, док је локомотива одјурила повећаном брзином.

Воз је јурио још неколико минута ношен сопственом брзином али у вагонима повукоше кочнице и воз се коначно заустави на стотину корака од станице Кирн.

Војници из тврђаве чувши пуцњаву полетеше у помоћ. Сијукси их нису дочекали, и пре него што се воз зауставио, цела банда побеже. Али када се путници на станици пребројаше, нађоше да се неколицина није одазвала на прозивку, између осталих и храбри Француз који их је спасао својим пожртвовањем.

XXX ГЛАВА

У КОЈОЈ ФИЛЕАС ФОГ САМО ИСПУЊАВА СВОЈУ ДУЖНОСТ

Три путника, међу њима и Паспарту, нестала су. Да ли су погинули у борби? Или су их Сијукси заробили? То се још није могло знати.

Било је много рањеника, али се установило да нико није смртно рањен. Међу најтежим рањеницима био је пуковник Проктор, који се храбро тукао и који је оборен једним метком у слабину. Однесоше га на станицу са другим путницима чије је стање захтевало хитну помоћ.

Госпођа Ауда била је здрава. Филеас Фог, који није штедео себе, није био ни окрзнут. Фикс је био рањен у руку, али рана је била лака. Међутим, Паспартуа није било ту и млада жена је плакала.

У међувремену, сви су путници сишли с воза. Точкови вагона били су упрљани крвљу. По главчинама и жбицама висили су незграпни комади меса. На белој равници видели су се унедоглед дуги, крвави трагови. Последњи Индијанци ишчезавали су ка југу према реци Републикан.

Господин Фог стајао је непомично, скрштених руку. Имао је да се одлучи. Госпођа Ауда, поред њега, посматрала га је без речи. Он разумеде тај поглед. Пошто је његов слуга заробљен, зар није требало да све стави на коцку ради његовог ослобођења од Индијанаца?...

- Пронаћи ћу га живог или мртвог - рече госпођи Ауди.

- Ах, господине ..., господине Фог! - узвикну млада жена и ухвати свога сапутника за руку, коју овлажи сузама.

- Живог, - дода господин Фог - ако не чекам ни часа.

Филеас Фог је том одлуком жртвовао све. Осудио је сам себе на пропаст. Ако закасни само један једини дан, изгубиће брод из Њујорка. Онда би му опклада потпуно, пропала. Али кад помисли да је то његова дужност, није ни часа оклевао.

Капетан који је командовао тврђавом био је ту. Његови војници - око стотину људи - спремали су се за одбрану за случај да Сијукси нападну на железничку станицу.

- Господине, - рече господин Фог капетану - три путника су нестала.

- Мртви? - утпита капетан.

- Мртви или заробљени - одговори Филеас Фог. - То је ствар коју треба испитати. Да ли ћете гонити Сијуксе?

- То је тешка ствар, господине, - рече капетан. - Ти Индијанци могу утећи и преко Арканзаса! Ја не могу напустити тврђаву која ми је поверена.

- Господине, - настави Филеас Фог - у питању је живот три човека.

- Без сумње..., али могу ли изложити опасности животе педесет људи да бих спасао тројицу?

- Господине, ја не знам да ли ви то можете, али то је ваша дужност.

- Господине, - одговори капетан - овде нико нема права да ме учи шта је моја дужност.

- Добро! - рече хладно Филеас Фог. - Ићи ћу сам!

- Ви, господине, - узвикну Фикс, који му приђе. - Ви хоћете сами да гоните Индијанце!

- Желите ли можда да оставим да пропадне тај несрећник коме сви овде дугујемо живот? Ићи ћу!

- Е, онда, нећете ићи сами! - узвикну капетан, против своје воље узбуђен, - Не! Ви сте племенит човек!... Тридесет добровољаца! - додаде он обраћајући се својим војницима.

Цела чета иступи. Капетан је имао само да изабере између ових честитих људи. Одабраше тридесет добровољаца и један стари наредник стави им се на чело.

- Хвала, капетане! - рече господин Фог.

- Допуштате ли ми да вас пратим? - упита Фикс џентлмена.

- Учините како хоћете, господине, - одговори му Филеас Фог. - Али ако хоћете да ми учините услугу, онда останите поред госпође Ауде. У случају да ми се деси нека несрећа...

Полицијски инспектор изненада побледе. Да се растане са човеком кога је пратио на сваком кораку са толико истрајности! Да га пусти да се изложи опасности у пустињи! Фикс пажљиво погледа џентлмена и ма шта имао против њега, упркос својим предрасудама, упркос борбама са самим собом, обори очи пред тим мирним и искреним погледом.

- Остаћу - рече.

После неколико тренутака, господин Фог стеже руку младој жени, и пошто јој повери своју драгоцену торбу, оде са наредником и малом четом.

Али пре него што пођоше, рече војницима:

- Пријатељи, ако спасемо заробљенике, добићете хиљаду ливара.

Прошло је подне за неколико минута.

Госпођа Ауда се повукла у чекаоницу железничке станице и ту је чекала сама мислећи на Филеаса Фога, на његову једноставну и велику племенитост, на његову мирну одважност. Господин Фог је жртвовао своју имовину, а сада и живот излаже опасности, све то без устезања из дужности и без непотребних речи. Филеас Фог је у њеним очима био херој.

Инспектор Фикс, пак, није тако мислио и није могао стишати своје узбуђење. Он се немирно шетао пероном железничке станице. За тренутак је пао под утицај тог човека, сада је опет дошао к себи. После Фогова одласка, схватио је да је починио глупост што га је пустио да оде.

Шта! Пристао је да се растане с тим човеком кога је пратио око целога света! Победила је његова природа, он је кривио, оптуживао самог себе, понашао се према самом себи као да је директор престоничке полиције који грди једног агента што је починио неку глупост.

„Био сам невешт!", мислио је. - „Онај други му је рекао ко сам ја! Отишао је и неће се вратити! Где да га сада нађем? Та како сам се дао тако обманути, ја Фикс, ја који имам у рукама налог за његово хапшење! Заиста сам глупак!"

Тако је размишљао полицијски инспектор док су му часови пролазили врло полако. Није знао шта да ради. Каткад је зажелео да све саопшти госпођи Ауди. Али је схватао како ће га млада жена примити. Шта да ради? Паде у искушење да оде преко непрегледне беле равнице да потражи тог Фога. Изгледало му је да га може пронаћи. Трагови чете још су свежи у снегу!... Али, ускоро ће бити избрисани под новим снегом.

Тада Фикс клону. Осети неодољиву тежњу да напусти борбу. И баш тада пружи му се прилика да остави станицу Кирн и да настави путовање које је било узрок толиких несрећа.

Заиста, око два часа после подне, док је густо падао снег, зачуше се дуги звиждуци са истока. Огромна сенка која је испред себе имала црвеножуту светлост полако се приближавала, знатно увећана у магли која јој је давала необичан изглед.

Међутим, није се очекивао никакав воз са истока. Помоћ коју су брзојавно затражили није још могла стићи, а воз из Омахе за Сан Франциско могао је доћи тек сутрадан. Али се и то брзо разјасни.

Једна локомотива се приближавала под слабом паром јављајући се јаким звиждуцима. Била је то она иста која је, откачивши се од воза, наставила пут страховитом брзином носећи собом онесвешћеног ложача и машинисту. Јурила је пругом неколико миља, затим је ватра почела да јењава, јер је нестајало горива, пара је попустила и после једног часа, полако успоравајући кретање, машина се заустави на двадесетак миља од станице Кирн.

Ни машиниста ни ложач нису подлегли, и после дуге несвести, дошли су к себи.

Локомотива је стајала. Кад виде да се налази у пустињи са самом локомотивом, без вагона иза себе, машинист схвати шта се догодило. Како се локомотива откачила од воза, он није могао да погоди, али није сумњао да је воз остао иза њих и да је у невољи.

Машинист је без устезања одлучио шта треба да предузме. Наставити пут према Омахи било је мудро, а вратити се возу који су Индијанци можда још пљачкали, било је опасно... Не мари. Наложише пећ угљеном и дрвима, ватра се разбукта и притисак се повећа. Око два часа после подне локомотива се натрашке враћала у станицу Кирн. То је она звиждала у магли.

Путници се веома обрадоваше кад видеше да се локомотива опет поставља на чело воза. Сада ће опет моћи наставити путовање, тако несрећно прекинуто. Кад је локомотива стигла, госпођа Ауда, излазећи из станице, обрати се возовођи:

- Зар одлазите? - упита га она.

- Одмах, госпођо!

- А. они заробљеници..., наши несрећни сапутници...

- Не могу прекидати службу - одговори возовођа. - Већ смо закаснили три часа.

- А кад иде следећи воз из Сан Франциска?

- Сутра увече, госпођо.

- Сутра увече! Али онда ће бити већ касно. Морате чекати...

- То није могуће - одговори возовођа. - Ако мислите да путујете, уђите у кола. - Нећу да путујем - одговори млада жена. Фикс је чуо тај разговор. Пре неколико тренутака, док није имао никаквог превозног средства, намеравао је да оде из Кирна, а сада, када је воз био спреман да крене и кад је само имао да заузме своје место у вагону, нека неодољива снага везивала га је за земљу.

На том перону железничке станице горело му је под ногама, а он није могао да се ослободи. Поново поче у њему борба. Гушио га је гнев због неуспеха. Хтео је да се бори до краја.

Међутим, путници и неки рањеници, између осталих и пуковник Проктор, чије је стање било тешко, заузели су своја места у вагонима. Чуло се хуктање прегрејаног котла и пара је излазила кроз вентиле. Машинист звизну, воз крену и брзо нестаде, мешајући свој бели дим са снежним вихором.

Инспектор Фикс је остао.

Прође неколико часова. Време је било врло рђаво и хладно. Фикс је седео непомично на једној клупи на железничкој станици. Рекло би се да спава. Госпођа Ауда је, упркос невремену, свакога часа излазила из собе коју су јој ставили на располагање. Ишла је до краја перона и гледала кроз снежну олују у жељи да проникне ту маглу која је ограничавала хоризонт, ослушкујући не би ли чула какав шум. Али ништа од тога. Тада се сва клонула враћала, па је после неколико часака опет излазила, али увек узалуд.

Дође вече. Мала се чета није вратила. Где је била у том часу? Је ли могла да стигне Индијанце? Је ли било борбе или су се ови војници изгубили у магли и лутали тамо-амо? Капетан утврђења Кирн био је врло забринут, мада ничим није одавао своју забринутост.

Спусти се ноћ. Снег није више падао тако густо, али је зато било хладније. Најнеустрашивији поглед не би без страха гледао на ту мрачну бескрајност. Потпуна тишина владала је над равницом. Ни лет, птице, ни ход зверади није нарушавао тај бескрајни мир.

Целе те ноћи госпођа Ауда, испуњена црним слутњама, са зебњом у срцу, лутала је по прерији. Њена уобразиља одведе је далеко и изложи је хиљадама опасности. Не може се исказати шта је све поднела за тих дугих часова.

Фикс је непрестано био на истом месту, непомично је седео, али није спавао. У једном тренутку, приближи му се један човек и поче с њим нешто да говори, али агент узврати на његове речи одбијајућим покретом.

Тако прође ноћ. У зору, на магловитом хоризонту, појави се упола таман сунчев котур. Међутим, могло се видети на даљини од две миље. Филеас Фог је отишао са одредом на југ... Југ је био потпуно пуст. Било је седам часова изјутра.

Капетан, крајње забринут, није знао на шта да се одлучи. Да ли да пошаље други одред у помоћ првоме? Да ли да жртвује поново људе са тако мало изгледа да спасу оне који су били први жртвовани? Али није се дуго колебао, једним покретом позове свог поручника и нареди му да пошаље извидницу на југ, кад одједном одјекнуше хици. Да ли је то био сигнал? Војници појурише из тврђаве и на пола миље опазише мали одред који се враћао у потпуном реду.

Господин Фог ишао је напред, а поред њега Паспарту и два друга путника ослобођена из руку Сијукса.

Борили су се на десет миља јужно од Кирна. Мало пре доласка одреда. Паспарту и његова два сапутника већ су се тукли са чуварима и Француз је тројицу убио песницом, кад им прискочише у помоћ његов господар и војници.

Спасиоце и спасене примише са узвицима радости, а Филеас Фог раздели војницима награду коју им је обећао, док је Паспарту понављао, не без разлога:

- Заиста, морам признати, скупо стајем свога господара!

Фикс је, не говорећи ни речи посматрао господина Фога и било би тешко докучити шта се збивало у њему. Госпођа Ауда узе џентлменову руку и стеже је у својој, али није могла прословити ни речи.

Међутим, Паспарту, чим је стигао, потражи на станици воз. Мислио је да ће га наћи спреман за полазак за Омаху и надао се да ће се надокнадити изгубљено време.

- Воз, воз! - узвикну.

- Отишао је - одговори Фикс.

- А кад ће проћи идући воз? - упита Филеас Фог.

- Тек вечерас.

- А! - одговори једноставно непоколебљиви џентлмен.

XXXI ГЛАВА

У КОЈОЈ ИНСПЕКТОР ФИКС ВРЛО ОЗБИЉНО ШТИТИ ИНТЕРЕСЕ  ФИЛЕАСА ФОГА

Филеас Фог је имао закашњење од двадесет часова. Паспарту, нехотични кривац овога закашњења, био је очајан. Сада је свога господара сасвим упропастио. У тај мах инспектор приступи господину Фогу и гледајући га у лице упита га:

- Да ли ви, господине, заиста толико журите?

- Да! - одговори Филеас Фог.

- Понављам, - настави Фикс - је ли вам много стало да будете у Њујорку 11. пре девет часова увече, када полази брод за Ливерпул?

- Веома ми је стало до тога.

- А да ваш пут није био прекинут нападом Индијанаца, ви бисте стигли у Њујорк 11. изјутра.

- Да, дванаест часова пре поласка брода.

- Добро. Закаснили сте, дакле, двадесет часова. Између двадесет и дванаест разлика је осам. Имате да надокнадите осам часова. Хоћете ли да покушате?

- Пешице? - упита господин Фог.

- Не, саоницама, - одговори Фикс - саоницама на једра. Један човек ми је предложио то превозно средство.

То је био онај човек који је те ноћи разговарао са полицијским инспектором и кога је Фикс одбио.

Филеас Фог не одговори Фиксу, али када му Фикс показа тог човека, који се шетао испред железничке станице, џентлмен се упути њему. После једног часа Филеас Фог и тај Американац, по имену Моџ, уђоше у неку колибу саграђену у подножју тврђаве Кирн.

Ту господин Фог испита необично превозно средство, неку врсту саоница постављених на две греде, напред мало савијене нагоре, у којима је било места за пет до шест особа. На предњем делу саоница дизала се велика катарка, на којој беше разапето огромно једро. Та катарка, учвршћена гвозденим шипкама, имала је гвоздени подупирач који је служио за подизање још једног троугластог једра. Позади беше нека врста крме којом се могло управљати саоницама.

Као што се види, саонице су биле удешене као једрилица са једном катарком. Зими, по залеђеној равници, када возови због снега не иду, ова превозна средства саобраћају врло брзо од једне станице до друге. Уосталом, она су одлично опремљена једрима - боље него неки гусарски кутер - и кад им ветар дува с леђа, клизе по површини прерије једнаком брзином, можда и већом од брзих возова.

За неколико тренутака, господин Фог и власник овог сувоземног брода закључише уговор. Ветар је био повољан. Дувало је врло јако са запада. Снег се смрзнуо и Моџ је јемчио да ће господина Фога превести до станице Омаха за неколико часова. Оданде често полазе многобројни возови и има много пруга које воде у Чикаго и у Њујорк. Било је могуће надокнадити изгубљено време. Није, дакле, требало премишљати да ли да се покуша и та пустоловина.

Господин Фог није хтео да излаже госпођу Ауду напорима превоза на свежем ваздуху по тој хладноћи, коју ће брзина учинити још неподношљивијом, те јој предложи да остане под окриљем Паспартуа на станици Кирн. Честити момак ће допратити младу жену у Европу бољим путем и под повољнијим околностима. Госпођа Ауда не хтеде да се растаје од господина Фога, и Паспарту је био врло срећан што је она тако одлучила. Заиста, ни за шта на свету он не би хтео да се растави од свога господара кога је пратио Фикс.

Шта је пак тог момента мислио полицијски инспектор, тешко би се могло рећи. Да ли је променио мишљење због повратка Филеаса Фога или га је држао за врло великог лупежа који се нада да ће, кад обиђе свет, бити потпуно сигуран у Енглеској? Можда је Фикс изменио мишљење о Филеасу Фогу? Али утолико пре, он је одлучио да изврши свој задатак, и, нестрпљивији од осталих, настојао је свим силама да се што пре стигне у Енглеску.

У осам часова саонице су стајале спремне за полазак. Путници заузеше места и добро се увише у путничке огртаче. Два огромна једра била су разапета, и под притиском ветра, саонице су клизиле по смрзнутом снегу брзином од четрдесет миља на час.

Растојање од тврђаве Кирн до Омахе у правој линији - по пчелином лету, како веле Американци - износи највише две стотине миља. Ако ветар истраје, то растојање моћи ће се прећи за пет часова. Ако се ништа не деси, саонице морају стићи у Омаху у један час по подне.

Каква вожња! Путници, стиснути једни уз друге, нису могли разговарати међу собом. Хладноћа појачана брзином пресекла би им реч. Саонице су лако клизиле по површини равнице као брод по површини воде, али без таласа. Када је ветар дувао шишајући земљу, изгледало је као да се саонице дижу са земље ношене једрима широких крила и огромне површине. Моџ се држао праве линије и једним покретом крме исправљао би скретање саоница. Оба једра била су затегнута. Доње једро било је спуштено тако да му велико једро није више сметало. ,Подигоше још једну катарку и још једно једро би разапето да се повећа снага осталих. Није се могло математички израчунати, али је брзина саоница свакако износила четрдесет миља на час.

- Ако се ништа не сломи, - рече Моџ - стићи ћемо! И Моџ је желео да стигне у уговорени час, јер му је господин Фог, веран своме систему, обећао велику награду.

Прерија којом су саонице јуриле у правој линији била је равна као морска површина. Рекло би се, огромна залеђена бара. Железничка пруга која је ишла тим крајем водила је од југозапада ка северозападу, кроз Велики Исланд, Колумбус, важан град у држави Небраска, Шујлер, Фримонд, а затим кроз Омаху. Пролазила је десном обалом ПлетРивера. Саонице, скраћујући тај пут, узеле су правац тетиве лука који описује железничка пруга. Моџ се није бојао да ће га река Плет задржати својом малом окуком код Фримонђа, јер је била замрзнута. На путу није било никаквих препрека и Филеас Фог се могао бојати само две ствари: квара на саоницама и промене правца ветра или његовог слабљења.

Али ветар није попуштао. Напротив. Дувао је да поломи катарку, коју су гвоздене шипке чврсто држале. Ови метални конопци, слични жицама неког инструмента, одјекивали су као да се по њима превлачи гудалом.

Саонице су јуриле уз необично јаке, тужне звуке.

- Ове струне дају квинту и октаву - рече господин Фог.

То су биле једине речи што је за време тог пута изговорио. Госпођа Ауда, брижљиво увијена у путне огртаче, била је, колико је могуће, заштићена ођ хладноће.

Паспарту је удисао свежи ваздух, лица црвена као сунчев котур када залази у магли. Са залихом неисцрпне вере, он се почео опет надати. Уместо изјутра, стићи се у Њујорк увече, али још је било могућности да стигну пре поласка брода за Ливерпул.

Паспарту осети жељу да стегне руку своме савезнику Фиксу. Није заборављао да је баш инспектор нашао саонице на једра, то јест једино превозно средство којим су могли стићи у Омаху на време. Али, из непознатих разлога, остаде при својој уобичајеној хладноћи.

У сваком случају, чињеница коју Паспарту никад неће заборавити било је пожртвовање којим га је господин Фог без двоумљења ослободио из руку Сијукса. Због тога је господин Фог изложио опасности и свој живот и своју имовину... Не! То му његов слуга никад неће заборавити.

Док се сваки путник предавао различитим мислима, саонице су јуриле по огромном снежном простирачу. Нису могли ни опазити да су прешли преко неких потока и притока реке Литл-Блу. Поља и површине река ишчезавали су под једноликом белином. Равница беше сасвим пуста. Између Пацифичке железнице и пруге која спаја Кирн са Светим Јосифом изгледала је као велико ненастањено острво. Ниједног села, ниједне станице, ниједне тврђаве. С времена на време, пролетело би као муња какво дрво, коме се бело грање повијало на ветру. Покаткад су јата дивљих птица летела у истом правцу. Понекад би се преријски вуци, у великим чопорима, мршави, гладни, гоњени суровом бедом, утркивали са брзином саоница. Тада је Паспарту са револвером у руци био спреман да пуца на оне који би се највише приближили. Да је какав квар зауставио саонице, путници, нападнути од тих дивљих зверова, изложили би се највећој опасности. Али саонице су се добро држале, брзо су предњачиле, и ускоро је цео чопор, урличући, остајао позади.

У подне, Моџ по неким знацима опази да је прешао залеђену реку Плет. Не рече ништа, али је био сигуран да ће после двадесет миља стићи на станицу Омаха.

И заиста, није био још један час кад овај вешти вођа напусти крму, скочи да покупи и увије једра, док су саонице ношене сопственом брзином прешле још око пола миље без једра. Најзад се зауставише и Моџ, показујући једну гомилу кровова белих од снега, рече:

- Ми смо стигли.

- Стигли! Стигли заиста на ту станицу која је свакодневно везана многоброј-ним возовима са истоком Сједињених Држава!

Паспарту и Фикс скочише на земљу и протеглише укочене удове. Они затим помогоше господину Фогу и госпођи Ауди да сиђу из саоница. Фиалес Фог исплати великодушно Моџа, коме је Паспарту стегао руку као каквом пријатељу, и сви пожурише на станицу Омаха.

У том важном граду Небраске завршава се Пацифичка железница у ужем смислу, која везује долину Мисисипија са Великим океаном. Из Омахе у Чикаго води железничка пруга под именом „Чикаго-Рок-Ајленд-роад"; она иде непосредно на исток, пролазећи поред педесет станица.

Један директан воз био је спреман за полазак. Филеас Фог и његови сапутници имали су таман толико времена да скоче у један вагон. Од Омахе нису ништа видели, али Паспарту признаде сам себи да нема за чим да жали и да њихов задатак није ни био да нешто виде.

Великом брзмом воз је прошао у држави Ајова поред Консил-Блуфса, Менса, Ајова-Ситија. У току ноћи прешао је преко реке Мисисипи код Девенпорта, а преко Рок-Ајленда ушао је у државу Илиноис. Сутрадан, 10. у четири часа после подне, стиже у Чикаго, који се већ подигао из рушевина, те се поноситије него икад ширио обалама свога лепог језера Мичиген.

Девет стотина миља дели Чикаго од Њујорка. У Чикагу је било много возова. Господин Фог пређе одмах из једног у други. Брза локомотива „Питсбург-Форт-Вејн-Чикаго" јурила је највећом брзином, као да је знала да се уважени џентлмен толико жури. Као муња прође кроз Индијану, Охајо, Пенсилванију, ЊуЏерси, пролазећи поред градова са античким именима, од којих су неки већ имали улице и трамваје, али још нису имали и кућа. Најзад се појави Хадсон, и једанаестог децембра, у једанаест часова и петнаест минута, воз се заустави на десној обали реке, испред пристаништа паробродског друштва Кунард, иначе званог „Британско и северно-америчко краљевско друштво поштанских бродова".

Кина, брод одређен за Ливерпул, био је испловио пре четрдесет и пет минута!

XXXII ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ФИЛЕАС ФОГ БОРИ СА РЂАВОМ СУДБИНОМ

Одлазећи, Кина је, изгледа, однела собом и последњу наду Филеаса Фога.

Заиста, ниједан други брод који саобраћа непосредно између Америке и Европе, ни француски прекоокеански бродови, ни бродови линије „Бела звезда", ни бродови друштва „Иман", нити пак бродови хамбуршке линије, а ни други нису могли послужити плановима Филеаса Фога.

Тако је брод Перер, власништво Француске прекоокеанске компаније - чији су дивни бродови исто тако брзи и много удобнији од свих бродова других линија без изузетка -, полазио тек прекосутра, 14. децембра. Уосталом. ни он као ни бродови хамбуршке компаније није ишао директно у Ливерпул или у Лондон него у Хавр, а тај пут од Хавра до Саутемптона задржао би Филеаса Фога и тако уништио његове последње напоре. Што се тиче бродова „Иман", од којих је један Siti of Pariz полазио сутрадан, на њих се није могло ни мислити. Ти бродови су одређени нарочито за превоз исељеника, њихове машине су слабе, покреће се и на пару и на једра и брзина му је осредња. За пут од Њујорка до Енглеске требало им је више времена него што је Филеасу Фогу остало да би добио своју опкладу.

О свему томе џентлмен се подробно обавестио прегледајући свој Бредшо, који је садржавао ред вожње прекоморске пловидбе за сваки дан.

Паспарту беше очајан. Да изгубе брод за четрдесет и пет минута, то га је убијало. То је била његова грешка, његова, који, уместо да помогне свом господару, стално му ствара препреке на путу! И када је у мислима прелазио преко свих незгода на путу, кад је сабрао своте потрошене улудо и само због њега, кад је помислио да је огромна опклада, уз велике трошкове путовања које је сада постало излишно, имала потпуно да упропасти господина Фога, он је себе обасипао грдњама.

Господин Фог му, међутим. није ништа пребацивао, него полазећи са пристаништа прекоморских бродова, он само рече:

- Видећемо сутра. Хајд'мо.

Господин Фог, госпођа Ауда, Фикс и Паспарту пређоше Хадсон бродом Џерси-сити-фери и попеше се у један фијакер који их одвезе у хотел Свети Никола на Бродвеју. Ту им ставише на располагање собе, и ноћ прође, кратка за Филеаса Фога, који је спавао савршеним сном, али дуга за госпођу Ауду и његове сапутнике, који од узбуђења нису могли ока да склопе.

Сутрадан био је 12. децембар. Од 12. у седам часова изјутра до 21. у осам часова и четрдесет пет минута увече остало је девет дана, тридесет часова и четрдесет пет минута. Да је Филеас Фог отишао јуче Кином, једним од најбржих бродова  друштва Кунард, он  би  на  време стигао у Ливерпул, а затим и у Лондон!

Господин Фог остави хотел сам, пошто је наредио своме слузи да га чека и обавести госпођу Ауду да сваки час буде спремна за полазак. Господин Фог оде на обале Хадсона и између бродова укотвљених на обали или на реци пажљиво потражи оне који су били спремни за полазак. Више бродова подигло је своје заставе за полазак и спремало се да крене за јутарње плиме, јер у том дивном њујоршком пристаништу нема дана кад стотину бродова не одлази за сва пристаништа света, али већина њих били су једрењаци и нису одговарали Филеасу Фогу.

Изгледало је да је џентлмену пропао последњи покушај, кад, на око двеста метара од Батерије, примети укотвљен трговачки брод лепих линија чији је димњак, пушећи се великим колутовима, показиваб да се спрема за полазак.

Филеас Фог закупи чамац, седе у њега и после неколико завеслаја нађе се на лествама Хенријете, брода са гвозденим трупом и кровом од дрвета.

Капетан Хенријете био је на броду. Филеас Фог се попе на капетански мост и упита за капетана. Овај одмах дође.

Био је то човек педесетих година, врста морског вука, гунђало које мора да није било пријатно. Велике очи боје бакра, риђа коса, дебео врат - није изгледао као светски човек.

- Капетан? - упита господин Фог.

- Ја сам.

- Ја сам Филеас Фог из Лондона.

- А ја Ендрју Спиди из Кардифа.

- Ви крећете? ...

- Кроз један час.

- Идете у ...?

- Бордо.

- А ваш товар?

- Камење у трупу. Никакве робе. Идем без товара.

- Имате ли путника?

- Немам. Никада немам путника. Они су роба која смета и која се препире.

- Иде ли ваш брод добро?

- Између једанаест и дванаест чворова. Хенријета је добро позната.

- Хоћете ли да ме превезете у Ливерпул, мене и моја три сапутника?

- У Ливерпул? Зашто не у Кину?

- Ја велим Ливерпул.

- Нећу.

- Не?

- Не. Спремам се за полазак у Бордо и отићи ћу у Бордо.

- Без обзира на цену?

- Без обзира на цену.

Капетан је говорио таман тоном који није допуштао примедбу.

- А власници Хенријете. . . . - настави Филеас Фог.

- Власник сам ја - одговори капетан. - Брод је мој.

- Узећу га у најам од вас.

- Не.

- Купићу га од вас.

- Не.

Филеас Фог ни да макне. Међутим, ствар је била озбиљна. У Њујорку није било као, у ХонгКонгу. Нити је капетан Хенријете био власник Танкадере. До сада је џентлменов новац увек савладао препреке. Овде новац није био од користи.

Међутим, Атлантски океан је требало прећи бродом - сем ако га не пређу у балону, што је било врло опасно а, уосталом, и неизводљиво.

Филеас Фог као да се ипак нечега сетио, јер рече капетану:

- Добро, хоћете ли ме превести у Бордо?

- Не, и ако бисте ми платили и две стотине долара!

- Ја вам дајем две хиљаде.

- По особи?

- По особи.

- А вас је четворо?

- Четворо.

Капетан Спиди поче да се чеше по челу као да ће да здере кожу с њега. Да добије осам хиљада долара, а да не промени правац свога пута, то је вредело да се заборави на мржњу против свих путника. Уосталом, путници по две хиљаде долара, то и нису више путници, то је скупоцена роба.

- Ја крећем у девет часова, - рече једноставно капетан Спиди - и ако ви и ваше друштво будете овде...

- У девет часова бићемо на броду! - исто тако једноставно одговори господин Фог.

Било је осам и по часова. Искрцати се са Хенријете, попети се у кола, отићи у хотел Свети Никола, повести оданде госпођу Ауду, Паспартуа и чак нераздвојног Фикса, коме ласкаво понуди место на броду, све је то учинио џентлмен кога хладнокрвност није напуштала ни под каквим околностима.

У тренутку када је Хенријета дизала котву, сви четворо беху на броду.

Кад Паспарту сазнаде шта ће стајати то последње путовање, он узвикну једно од оних дугих ,,ох" који прелазе целу хроматичну скалу наниже.

Инспектор Фикс помисли да Енглеска банка зацело неће изићи неоштећена у тој ствари. Заиста, претпостављајући да сер Фог не баци још који свежањ новчаница у море, у торби са новчаницама недостајаће више од седам хиљада ливара.

XXXIII ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ФИЛЕАС ФОГ ПОКАЗУЈЕ НА ВИСИНИ ДОГАЂАЈА

После једног часа, брод Хенријета прође поред бродасветионика који означава ушће Хадсона и обишавши предгорје Сендихука, заплови пучином. У току дана држао се Лонг Ајленда далеко од светионика на Фајр Ајленду пловећи брзо ка истоку.

Сутрадан, 13. децембра у подне, један човек се попе на капетански мост да израчуна положај брода.

Свакако, то је морао бити капетан Спиди! Не, то је био господин Филеас Фог!

Капетан Спиди био је закључан у својој кабини и урлао је тако да се видело да је пун гнева који га доводи до беснила.

То што се догодило била је сасвим проста ствар. Филеас Фог је хтео да иде у Ливерпул, капетан није хтео да га онамо одведе. Онда је Филеас Фог пристао да иде у Бордо, а за тридесет часова које је провео на броду, тако је добро маневрисао новчаницама, да је придобио посаду, морнаре и ложаче, - посаду нешто сумњиву која је живела у рђавим односима са капетаном. И ето зашто је Филеас Фог командовао уместо капетана Спидија, зашто је капетан био затворен у својој кабини и зашто се, најзад Хенријета упутила у правцу Ливерпула. Само, по ономе како је Филеас Фог управљао бродом, било је јасно да је господин Фог поморац.

Како ће се свршити ова пустоловина, то ће се видети касније. Госпођа Ауда је и даље била забринута, иако ништа није говорила. Фикс је у први мах био забезекнут. А Паспарту је просто сматрао да је то божанствена мисао.

„Између једанаест и дванаест чворова", рекао је капетан Спиди, и заиста, Хенријета се држала те средње брзине.

Ако би, дакле, - колико ће још бити тог ,,ако" - ако би, дакле, море остало мирно, ако ветар не би окренуо на исток, ако брод не би претрпео никакву штету, ако се машина не би покварила, онда би Хенријета за девет дана, рачунајући од 12. до 21. децембра, могла прећи три хиљаде миља које деле Њујорк од Ливерпула. Истина, по доласку, ствар са Хенријетом уз ствар са Банком могла је одвести џентлмена мало даље него што је он можда хтео.

Првих дана пловидба је текла под одличним околностима. Море није било много немирно, ветар је дувао у правцу североистока, развише једра и Хенријета је ишла као прави прекоокеански брод.

Паспарту је био очаран. Последњи подвиг његовог господара, на чије последице није мислио, одушевио га је. Никада посада није видела веселијег и вештијег момка. Чинио је морнарима хиљаду ситних услуга и задивио их је својим акробатским вештинама. Он им је делио најлепша имена и најпримамљивије напојнице. Говорио је за њих да рукују бродом као џентлмени, а за ложаче да су хероји. Његово добро расположење било је врло заразно и прешло је на све. Заборавио је на прошлост, на непријатности, на опасности. Мислио је само о циљу који је сада био тако близу и покаткад горео од нестрпљења као да је грејан на казанима Хенријете. Често је добри момак обилазио око Фикса, погледао би га погледом који је био врло речит, али није више разговарао с њим, јер није више било срдачности између два стара пријатеља.

Уосталом, Фикс - треба рећи - више ништа није разумео! Присвајање Хенријете, поткупљивање његове посаде, тај Фог који управља бродом као савршен поморац, све то заједно пренеразило га је! - Али после свега, џентлмен који почиње крађом педесет и пет хиљада ливара могао је завршити крађом брода и Фикс је, наравно, почео да верује да Хенријета, којом управља Фог, уопште и не иде у Ливерпул, него у неком сасвим другом правцу, где ће лопов постати гусар, наћи мирно своју безбедност. Та претпоставка, мора се признати, била је врло прихватљива и детектив је почео врло озбиљно да жали што се укрцао на брод.

Капетан Спиди урлао је и даље у својој кабини, и Паспарту, који се старао о његовој исхрани, прилазио му је са највећом опрезношћу, ма колико да је био јак. Господин Фог се чинио као да и не слути да на броду има каквог капетана.

Тринаестог су прошли поред спрудова Нове Земље. То су непријатна места. Особито зими, магле су ту честе, ветрови опасни. Од јуче барометар је нагло падао и предсказивао скору промену у атмосфери. Заиста, у току ноћи температура се промени, постаде још хладније и ветар поче дувати у правцу југоистока.

То је био непријатан догађај. Да не би скретао с пута, господин Фог увуче једра и појача пару. Ипак, брод успори кретање, јер је море било немирно и велики таласи разбијали су се о његов кљун. Брод се јако љуљао, а то је ишло на штету брзине. Ветар је мало-помало прелазио у буру, те се могло предвиђати да се Хенријета неће моћи одржати на таласима. Међутим, ако би морали бежати, то би значило изложити се свим незгодама неизвесности.

Лице Паспартуово се натушти баш као и небо, и два дана је честити момак подносио самртне муке. Али Филеас Фог је био одважан морепловац, који је знао пркосити мору и ишао је само напред не смањујући пару. Кад Хенријета није могла да се успне на таласе, пресекла их је, и тако је палуба била добро опрана, али се ишло напред. Каткада, кад би какав водени брег подигао стражњи део брода, пропелер би се издигао из воде и вртео у ваздуху своје разигране лопате, али брод је ишао увек напред.

Ипак, ветар није ојачао онолико колико су се бојали. То није био ураган који дува брзином од деведесет миља на час. Ветар је остао ипак доста јак, али, на несрећу, дувао је упорно на југоисток, те се једра нису могла разапети. Међутим, као што ће се видети, било би врло корисно помоћи пари.

Шеснаестог децембра протекао је седамдесет пети дан од поласка из Лондона. Угиавном, Хенријета није још много закаснила. Пола пута је већ прешла и најнеповољнија места била су иза ње. Лети би успех био сигуран, а зими је све зависило од времена. Паспарту није говорио. У себи је гајио наду, и ако ветар откаже, он се ослањао на пару.

Али тога дана машинист се попе на палубу, где срете господина Фога и поче с њим жив разговор.

Ни сам није знао зашто - услед неког предосећања или сумње - Паспарту осети неки неодређени немир. Радо би дао једно уво кад би другим могао чути шта су они тамо разговарали. Међутим, успе да ухвати неколико речи које рече његов господар, између осталог и ово:

- Је ли то баш тако како кажете?

- Свакако, господине, - одговори машинист. - Немојте заборавити да од нашег поласка ложимо све пећи, и ако смо имали доста угља за пловидбу уз малу пару од Њујорка до Бордоа, немамо довољно за пловидбу пуном паром од Њујорка до Ливерпула.

- Размислићу - одговори господин Фог. Паспарту је разумео. Спопаде га самртни страх. Угаљ је нестајао.

,,Ах! Ако мој господар савлада и ту препреку", помисли он, „онда је зацело необичан човек"

И кад срете Фикса, не могаде се уздржати да му све не каже.

- Ви, дакле, мислите - одговори му агент стиснутих зуба - да идемо у Ливерпул?

- Дакако!

- Будало! - одговори инспектор и оде слегнувши раменима.

Паспарту хтеде да му плати како треба за ту реч којој није могао разумети прави смисао, али му паде на ум да је несрећни Фикс морао бити врло разочаран и врло увређен у својој сујети што је тако узалудно ишао погрешним трагом око света, и остави га на миру.

А сада, шта ће одлучити Филеас Фог? То је било тешко погодити. Међутим, изгледало је да је хладнокрвни џентлмен донео одлуку, јер он то вече позва машиниста и рече му:

- Добро ложите и пловите даље све док угља сасвим не нестане.

После неколико тренутака димњак Хенријете пуштао је читаве облаке дима.

Брод настави да плови највећом брзином, али, као што је предсказао машинист, после два дана, 18-ог, он саопшти да ће у току дана нестати угља.

- Нека ватра не ослаби - одговори господин Фог.

- Напротив, нека се заклопци притегну.

Тога дана око подне, пошто је измерио висину и положај брода, Филеас Фог дозва Паспартуа и нареди му да доведе капетана Спидија. Као да му је рекао да пусти тигра из кавеза. Добри момак сиђе у бродску кабину на крми мислећи:

„Зацело ће бити бесан."

И заиста, после неколико минута, уз вику и псовку, једна бомба паде на палубу. Та бомба био је капетан Спиди. Било је очигледно да ће се распасти.

- Где смо? - беху му прве речи које изговори грцајући од беса, и да је тај дични човек само мало био склон капљи, платио би то животом.

- Где смо? - понови он сав подбуо у лицу.

- На седам стотина седамдесет миља од Ливерпула - одговори господин Фог са непоколебљивом мирноћом.

- Гусаре! - дрекну Енђрју Спиди.

- Рекао сам да вас позову, господме ...

- Морски разбојниче!

- ... господине, - настави Филеас Фог - да вас замолим да ми продате ваш брод.

- Не! До сто ђавола, нећу!

- Бићу приморан да га спалим.

- Да спалите мој брод!

- Да, бар горњу површину његову, јер немамо више угља.

- Да спалите мој брод! - узвикну капетан Спиди, који није могао да изусти више ни речи. - Брод који вреди педесет хиљада долара!

- Ево вам за њега шездесет хиљада! - одговори Филеас Фог пружајући капетану свежањ новчаница.

Ово на Ендрју Спидија изврши чудотворно дејство. Не би неко био Американац да га шездесет хиљада долара не узбуди. Капетан заборави један час свој гнев, свој затвор, своју срџбу према своме путнику. Његов брод имао је двадесет година. То је био посао од злата!... Бомба се више није могла распасти. Господин Фог је извадио из ње фитиљ.

- А гвоздени труп брода ми остаје? - рече капетан много умеренијим гласом.

- И гвоздени труп и машина, господине. Је ли посао закључен?

- Закључен је.

Ендрју Спиди дохвати свежањ новчаница, изброја их и стрпа у џеп.

За време тог призора Паспарту је био блед. Фикса умало што није ударила капља. Тај Фог је потрошио близу двадесет хиљада ливара и још поклања свом продавцу труп и машину, то јест готово пуну вредност брода! Истина, новац који је украден из Банке износи педесет и пет хиљада ливара!

Кад Ендрју Спиди стрпа новац у џеп, Филеас Фог му рече:

- Господине, нека вас ово не чуди. Знајте да ја губим двадесет хиљада ливара ако не стигнем у Лондон 21. децембра у осам часова и четрдесет пет минута увече. Изгубио сам брод у Њујорку, а пошто сте ви одбили да ме довезете у Ливерпул...

- Добро сам учинио, тако ми свих педесет хиљада ђавола у паклу, - узвикну Ендрју Спиди - јер ћу тако зарадити најмање четрдесет хиљада долара!... Знате ли ви шта, капетане? ...

- Фог.

- Капетане Фог, вере ми, у вама има нешто Јенкија.

И пошто је тако по свом мишљењу поласкао своме путнику Филеасу Фогу, овај му рече:

- Припада ли сада овај брод мени?

- Зацело, од дна до врха катарке, али само оно што је од дрвета, разуме се!

- Добро. Наредите да се поруши унутрашњи уређај и ложите тим деловима.

Може се замислити колико је требало тог сувог дрвета да се пара одржи под довољним притиском. Тог дана оде у пећ стражња палуба, унутрашњи уређаји, кабине, кајуте, горњи патоси и друго.

Сутрадан, 19. децембра, спалише катарке, пајанте, мотке. Оборише катарке и исцепаше их секиром. Посада је то радила са невероватном ревношћу. Паспарту је, секући, режући, цепајући, радио за десеторицу. Као да је све спопала махнитост рушења.

Сутрадан, 20-ог, оде сва ограда на броду, греде, даске, већи део палубе. Хенријета је сад изгледала као каква понтонска барка.

Али тога дана угледаше обалу Ирске и светионик Фестенет.

Међутим, у десет часова увече брод је био још пред Квинстауном. Филеас Фог је имао још само двадесет четири часа до Лондона! А толико је било потребно Хенријети до Ливерпула, па све да плови пуном паром. Ето, и најзад ће одважном џентлмену нестати паре!

- Господине, - рече му тада капетан Спиди, који је почео да се занима његовим плановима - ја вас заиста жалим. Све је против вас! Ми смо тек пред Квинстауном.

- А, - рече господин Фог - то је Квинстаун, тај град чије осветљење видимо?

- Да.

- Можемо ли ући у пристаниште?

- Кроз три часа. Само при плими.

- Чекаћемо! - одговори мирно Филеас Фог, не допуштајући да се на његову лицу прочита да ће још једанпут покушати да савлада судбину.

Заиста, Квинстаун је пристаниште на обали Ирске где бродови који долазе из Сједињених Држава остављају пошту. Ову пошту носе у Даблин брзи возови, који су увек спремни за полазак. Из Даблина пошта долази у Ливерпул на веома брзим бродовима и стиже на тај начин за дванаест часова пре од најбржих бродова поморских компанија.

Тих дванаест часова што их на тај начин добија америчка пошта хтео је да добије и Филеас Фог. Уместо да стигне у Ливерпул на Хенријети сутрадан увече, он ће тамо бити већ у подне и према томе имаће времена да стигне у Лондон пре осам часова и четрдесет и пет минута увече.

Око један час изјутра, Хенријета по плими уђе у пристаниште Квинстауна и Филеас Фог, коме капетан Спиди снажно стиште руку, остави овог на голом костуру његовог брода, који је вредео још увек половину цене по коју је био продан!

Путници се одмах искрцаше. У том тренутку, Фикс дивље зажели да ухапси сер Фога. Међутим, не учини то! Зашто? Каква се то борба заподела у њему? Је ли променио своје мишљење о господину Фогу? Је ли најзад увидео да се преварио? Ипак, Фикс не остави господина Фога. С њим, са госпођом Аудом и Паспартуом, који није имао времена ни да дише, попе се у воз у Квинстауну у један и по час изјутра и стиже у Даблин у зору, те се одмах укрца на један од оних бродова који, презирући скакутање поврх таласа, секу право кроз њих.

У једанаест часова и четрдесет минута, 21. децембра, Филеас Фог се најзад искрца на пристаништу у Ливерпулу. До Лондона требало му је још шест часова.

Али у том тренутку, приступи му Фикс, стави му руку на раме, извади налог за хапшење и рече:

- Јести ли ви заиста господин Фог?

- Јесам, господине.

- У име краљице, ја вас хапсим!

XXXIV ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ СЕБИ ДОПУШТА ОШТРУ АЛИ МОЖДА НОВУ ДОСЕТКУ

Филеас Фог је ухапшен. Затворен је у стражари Костнхаус, ливерпулској царинарници у којој је имао да проведе ноћ чекајући да га пренесу у Лондон.

У тренутку хапшења, Паспарту је хтео да скочи на детектива. Али га полицајци задржаше. Госпођа Ауда, уплашена суровошћу тог поступка, а не знајући ништа, није могла ни разумети шта се догађа. Паспарту јој све објасни. Господин Фог, тај честити и храбри џентлмен коме је она захваљивала за свој живот, био је ухапшен као лопов. Млада жена је одбацила ту могућност, срце јој се испунило јадом и сузе јој потекоше из очију кад виде да не може ништа учинити, ништа покушати да спасе свог спасиоца.

Што се тиче Фикса, он је џентлмена ухапсио зато што му је то налагала његова дужност, био он крив или не. О томе ће суд одлучити.

Али тада Паспартуу паде на ум страшна мисао да је управо он био узроком целе несреће! Одиста, зашто је скривао од господина Фога онај догађај са агентом? Кад му је Фикс открио да је полицијски инспектор и какав задатак има, зашто није о томе обавестио свога господара? Обавештен о томе, господар би Фиксу зацело дао доказа о својој невиности, он би му доказао његову погрешку, а у сваком случају не би о свом троску водио собом тог злосрећног агента чија је прва брига била да га ухапси у тренутку кад је ступио на тло Уједињеног Краљевства. Размишљајући о својим погрешкама и о својој неопрезности, јадни момак је осећао тешку грижу савести. Плакао је да га је било жалост погледати. Хтео је сам себи да одсече главу!

Мада је било хладно, госпођа Ауда и он остадоше у ходнику царинарнице. Ни он ни она не хтедоше отићи одатле. Хтели су још једанпут да виде господина Фога.

Тај је џентлмен био потпуно пропао, и то у тренутку кад је био пред циљем. Пошто је стигао у Ливерпул двадесет првог децембра у једанаест часова и четрдесет минута, имао је до осам часова и четрдесет и пет минута, кад је требало да буде у Реформ-клубу, читавих девет часова и пет минута, а требало му је свега шест часова да стигне у Лондон.

Ко би у том тренутку ушао у стражару царинарнице, нашао би господина Фога како седи на дрвеној клупи, непомично, равнодушно, без срџбе.

Не може се рећи да се покорио судбини, али није изгледало ни да га је тај последњи догађај узбудио. Да ли у њему пламти скривен гнев, страшан можда, јер је задржан и избија тек у последњем тренутку неодољивом снагом? То се није знало. Али Филеас Фог седео је хладан и чекао... Шта? Да ли се чему надао? Да ли је још веровао у успех кад су се за њим затворила врата стражарнице?

Било како му драго, господин Фог је брижљиво ставио часовник на један сто и посматрао кретање сказаљки. Ниједна реч није прешла преко његових усана, али његов поглед био је необично укочен.

У сваком случају, положај је био страшан, и ко није умео читати у његовој савести, за њега је она била садржана у овоме:

Ако је поштен човек, Филеас Фог је пропао.  Није ли поштен, ухваћен је.

Је ли, дакле, мислио да се ослободи? Је ли се сетио да прегледа нема ли та стражара неки други излаз? Је ли мислио да побегне? Готово да се могло у то поверовати, јер је једном обишао собу. Али врата су била добро затворена, а на прозорима су биле решетке.

Он, дакле, поново седе и извади из новчаника свој путни план. На линији где је било забележено:

„21, децембра, субота, Ливерпул", он дода: ,,80-ти дан, 12 ч. 40 м. пре подне". И причека.

На звонику царинарнице изби један час. Господин Фог утврди да његов часовник иде према звонику два минута раније.

Два часа! Када би сада сео на брзи воз, још би могао стићи у Лондон и у Реформклуб пре осам часова и четрдесет и пет минута увече. Његово чело се лако намршти...

У два часа и тридесет и три минута зачу се напољу вика и лупа врата која су се отварала. Чуо се глас Паспартуов и глас Фиксов.

Очи Филеаса Фога за часак засијаше.

Врата стражаре се отворише и он опази како трче к њему госпођа Ауда, Паспарту и Фикс.

Фикс је једва дисао, коса му је била у нереду... Није могао да говори!

- Господине, - промуца - господине... опростите... несрећна сличност... Лопов је ухапшен пре три дана ... Ви сте ... слободни!

Филеас Фог је био слободан! Он приђе детективу. Погледа га право у лице и једним наглим покретом, који није никада учинио и можда га у свом животу неће ни учинити, повуче руке натраг, па са сигурношћу аутомата удари обема песницама несрећног инспектора.

- Добар ударац! - узвикну Паспарту и допустивши себи оштру досетку достојну једног Француза, дода: - Вере ми! То се може назвати добром употребом енглеских песница!

Фикс паде, али не рече ништа. Добио је што је и заслужио. Међутим, господин Фог, госпођа Ауда и Паспарту одмах одоше из царинарнице. Скочише у једна кола и за неколико минута стигоше на ливерпулску железничку станицу.

Филеас Фог запита да ли је какав брзи воз за Лондон спреман за полазак.

Било је два часа и четрдесет минута... Брзи воз је отишао пре тридесет и пет минута.

Филеас Фог тада наручи посебан воз. Било је неколико врло брзих локомотива под паром, али из службених разлога посебан воз није могао кренути са станице пре три часа.

У три часа Филеас Фог са младом женом и својим верним слугом јурио је у правцу Лонђона, пошто је машинисту рекао неколико речи о награди коју може да заслужи.

Требало је за пет и по часова прећи пут од Ливерпула до Лондона, што је лако изводљиво кад је пруга целим путем слободна. Али морали су више пута застајати, те кад је џентлмен стигао на железничку станицу Лондона, избијало је осам часова и педесет минута на свим лондонским часовницима.

Довршивши свој пут око света Филеас Фог је стигао са закашњењем од пет минута!... Изгубио је.

XXXV ГЛАВА

У КОЈОЈ ПАСПАРТУ НЕ ДА ДА МУ ГОСПОДАР ПОНОВИ ИСТУ ЗАПОВЕСТ

Сутрадан би становници Севил-роуа били врло изненађени када би им ко рекао да се господин Фог вратио кући. Врата и прозори су затворени. Споља се ништа није изменило.

Одиста, кренувши са железницке станице, Филеас Фог је наредио Паспартуу да купи неке намирнице, а он је отишао кући.

Са својом уобичајеном хладнокрвношћу примио је тај џентлмен нови ударац судбине. Пропао је! И то грешком тог невештог полицијског инспектора! Прешао је сигурним корацима дугачки пут, савладао је хиљаду препрека, пркосио хиљадама опасности, учинио је понеко добро дело на свом путу, а сада да пропадне на прагу успеха пред једном суровом околношћу коју није могао предвидети и пред којом је био без одбране: то је било ужасно. Од велике своте новца коју је на поласку понео остало му је само нешто мало. Његова имовина састојала се сада само од оних двадесет хиљада ливара положених код браће Беринг, а тих двадесет хиљада дуговао је својим колегама из Реформ-клуба. Све да је и добио опкладу, не би се зацело обогатио после толиких трошкова, а по свој прилици није ни желео да се обогати - јер је био од оних људи који се кладе из частољубља -, али, изгубивши опкладу, он је потпуно пропао. Уосталом, џентлмен се одлучио. Знао је шта му је преостало да учини.

Једна соба у кући у Севил-роу била је уступљена госпођи Ауди. Млада жена је очајавала. Из неких речи господина Фога она је разумела да он има кобних намера.

Познато је до каквих жалосних крајности иду понекад ти енглески особењаци под притиском неке своје „фиксне идеје". Зато је и Паспарту кришом мотрио на свога господара.

Међутим, пре свега, честити момак се попе у своју собу да затвори славину од гаса који је горео осамдесет дана. Нашао је у сандучићу за писма рачун гасне централе, те је мислио да је крајње време да обустави трошење које је ишло на његов рачун.

Прошла је ноћ. Господин Фог је легао, али да ли је спавао? Госпођа Ауда није могла ни ока склопити. Паспарту је као верно псето стражарио пред вратима свога господара.

Сутрадан, господин Фог га позове и укратко му наложи да се побрине за ручак госпође Ауде. Он ће се задовољити једном шољом чаја и печењем. Госпођа Ауда нека га изволи извинити о ручку и о вечери, јер он све своје време мора да употреби на сређивању својих ствари. Остаће у својој соби. Моли госпођу Ауду за допуштење да увече може с њом разговарати неколико тренутака.

Пошто је добио програм за тај дан, Паспарту  је  имао  само  да се

влада по њему. Посматрао је свог хладнокрвног господара и није се могао одлучити да изиђе из његове собе. Био је жалостан, савест га је гризла, јер је себи пребацивао више него икад ту непоправљиву несрећу. Да! Да је обавестио господина Фога, да му је открио намере агента Фикса, господин Фог свакако не би вукао за собом агента све до Ливерпула, да онда...

Паспарту се више није могао уздржати.

- Господине! Господине Фог, - узвикну - мене проклињите! Ја сам крив што ...

- Ја не кривим никога - одговори Филеас Фог најмирнијим гласом. - Идите!

Паспарту изиђе из собе и оде младој жени, којој саопшти намере свога господара.

- Госпођо, - дода - ја сам ништа више не могу, ништа. - Немам никаквог утицаја на мога господара. Ви ћете можда...

- Каквог утицаја могу ја имати - одговори госпођа Ауда. - Господин Фог не трпи никакав утицај! Је ли он икада разумео да сам из захвалности према њему готова на све!... Је ли он икада завирио у моје срце!... Драги пријатељу, не смемо га ни једног тренутка оставити самог. Кажете да жели вечерас да говори са мном?

- Да, госпођо. У питању је свакако то да обезбеди ваш положај у Енглеској.

- Причекајмо тада - одговори млада жена и дубоко се замисли.

Тако је целог тог дана, у недељу, кућа у Улици Севил-роу изгледала као да је ненастањена, и први пут откако је становао у тој кући, Филеас Фог није отишао у свој клуб када је на торњу Парламента избило једанаест и по часова.

А зашто да се тај џентлмен и појављује у Реформ-клубу? Тамо га његове колеге нису више очекивале. Пошто се јуче увече, тог судбоносног дана, 21. децембра, у осам часова и четрдесет и пет минута, Филеас Фог није појавио у салону Реформ-клуба, изгубио је опкладу. Није било потребно ни да оде до свога банкара ради износа од двадесет хиљада ливара. Његови противници имали су у рукама чек који је он потписао, и било је довољно да се упути неколико редака браћи Беринг да тих двадесет хиљада ливара пренесу на њихов кредит.

Господин Фог није, дакле, морао излазити, па није ни изишао. Остао је у соби и почео да сређује своје ствари. Паспарту је непрестано ишао горе-доле по степеницама куће у Севил-роу. За тог сиротог момка време није одмицало. Прислушкивао је на вратима свога господара и сматрао да тиме не чини ништа непристојно! Гледао је кроз кључаоницу, мислећи да на то има право! Паспарту се сваког тренутка бојао какве несреће. Каткад је мислио на Фикса, али у његовим мислима наста промена. Није се више љутио на полицијског инспектора. Фикс се у погледу Филеаса Фога преварио као и сви други, и кад га је пратио и ухапсио, извршио је само своју дужност, док он... Та мисао га је мучила и он је сматрао себе најбеднијим човеком на свету.

Кад би се најзад Паспарту у својој усамљености почео осећати исувише несрећним, закуцао би на врата госпође Ауде, улазио у њену собу, седао у неки угао не говорећи ни речи и посматрао младу жену увек замишљену.

Око седам и по часова увече господин Фог упита госпођу Ауду да ли га може примити и после неколико часака млада жена и он били су сами у тој соби.

Филеас Фог узе једну столицу и седе поред камина, према госпођи Ауди. Његово лице није одавало никакво узбуђење. Фог је после повратка био сасвим исти као и Фог пре одласка. Иста мирноћа иста хладнокрвност.

Седео је пет минута без речи. Затим подиже очи према госпођи Ауди и рече:

- Госпођо, хоћете ли ми опростити што сам вас довео у Енглеску?

- Ја, господине Фог!... одговори госпођа Ауда, задржавајући откуцаје свога срца.

- Дозволите ми да завршим - настави господин Фог. - Када сам мислио да вас одведем далеко од тог краја који је постао за вас тако опасан, био сам богат и намеравао сам да вам један део свога имања ставим на располагање. Ви бисте били слободни и срећни. Али сада сам пропао.

- Знам, господине Фог, - одговори млада жена - и сада ћу вас ја замолити да ли ми можете опростити што сам пошла с вама и - ко зна? - да ли нисам задржавајући вас допринела вашој пропасти?

- Госпођо, ви нисте могли остати у Индији и ваш спас био је обезбеђен само ако одете доста далеко да вас они фанатици не могу опет ухватити.

- Тако, господине Фог, - настави госпођа Ауда - ви нисте задовољни што сте ме спасли од ужасне смрти, него још сматрате да сте дужни да обезбедити мој положај у туђини?

- Да, госпођо, - одговори Фог - али догађаји су се окренули против мене. Међутим, допустите ми да са оним малим што ми је остало могу располагати у вашу корист.

- Али ви, господине Фог, шта ће бити с вама? - упита госпођа Ауда.

- Мени, госпођо, - одговори хладно џентлмен - мени ништа није потребно.

- Па како ви, господине, замишљате, дакле, своју судбину?

- Онако како морам - одговори господин Фог.

- У сваком случају, - настави госпођа Ауда - човек као што сте ви не може запасти у невољу. Ваши пријатељи...

- Ја немам пријатеља, госпођо.

- Ваши рођаци...

- Ја немам рођака.

- Онда вас жалим, господине Фог, јер усамљеност  је  тужна  ствар.

Шта! Зар да немате никога коме бисте поверили своје јаде? Веле, међутим, да је чак и беду лакше подносити удвоје!

- Тако веле, госпођо.

- Господине Фог, - рече тада госпођа Ауда и устаде пружајући руку џентлмену - хоћете ли рођаку и пријатељицу у истој, особи?! Хоћете ли ме за своју жену?

Чувши те речи, устаде и господин Фог. Неки необичан сјај појави се у његовим очима и као да му усне задрхташе. Госпођа Ауда га је посматрала. Искреност, непосредност, чврстина и благост тог лепог погледа племените жене која је на све спремна да би спасла онога коме све дугује, прво га изненадише, затим дирнуше. За тренутак затвори очи као да жели да спречи тај поглед да дубље продре... Кад их опет отвори, реце једноставно:

- Ја вас волим! Да, заиста тако ми свега што ми је најсветије на свету, ја вас волим и припадам и срцем и душом вама.

Зазвонише по Паспартуа. Он одмах дотрча. Господин Фог је још држао руку госпође Ауде у својој руци. Паспарту схвати, и његово широко лице засја као сунце тропских крајева у зениту.

Господин Фог га запита није ли сувише касно да се обавести пречасни Самуел Вилсон из парохије Мери-ле-Бон.

Паспарту се насмеши што је могао умилније.

- За то никада није сувише касно - рече.

Било је тек осам часова и пет минута.

- То ће бити сутра, у понедељак! - рече.

- Сутра, у понедељак? - упита господин Фог погледавши у младу жену.

- Сутра, у понедељак! - одговори госпођа Ауда. Паспарту истрча из собе.

XXXVI ГЛАВА

У КОЈОЈ СЕ ФИЛЕАС ФОГ ОПЕТ ПОЈАВЉУЈЕ НА ТРГУ

Време је да овде кажемо какав је преокрет настао у јавном мишљењу Уједињеног Краљевства када се сазнало да је прави лопов Банке - неки Џемс Стрент - ухапшен 17. децембра у Единбургу.

Три дана пре тога Филеас Фог је био злочинац кога је полиција упорно гонила, а сада је постао најчеститији џентлмен који математички довршава свој необични пут око света.

Какав одјек, каква узбуна у новинама! Сви они који су се кладили за или против њега, а који су већ били заборављени, као неким чудом, опет се појавише. Сви послови су опет били у важности. Све обавезе су оживеле и треба признати, опкладе се почеше закључивати новом жестином. Име Филеаса Фога постаде опет премијом на тржишту.

Петорица џентлменових колега из Реформ-клуба проведоше та три дана у извесном узбуђењу. Тај Филеас Фог, на кога су већ заборавили, опет је био пред њиховим очима! Где се налазио у том тренутку? Када је Џемс Стрент 17. децембра био ухапшен, прошло је седамдесет и шест дана откако је Филеас Фог отпутовао, а до сада од њега нема никаквих вести. Да ли је пропао? Да ли је напустио борбу? Или је настављао своје путовање по уговореном плану? И да ли ће се 21. децембра у осам часова и четрдесет пет минута појавити као бог тачности у салону Реформ-клуба.

Не може се описати узбуђеност у којој је три дана живео сав тај свет енглеског друштва. Брзојавили су у Америку, у Азију ради вести о Филеасу Фогу! Слали су јутром и вечером извиђаче да посматрају кучу у Севил-роу ... Ништа. Сама полиција није више знала шта је са детективом Фиксом, који је тако злосрећно пошао погрешним трагом. То пак није сметало ђа се опкладе закључују на широкој основи. Филеас Фог је, као неки тркачки коњ, стигао на последњу окуку. Нису га више ценили са сто, него са двадесет, са десет, са пет, а стари паралитичар лорд Албермел ценио га је алпари[40].

Тако се у суботу увече искупила велика гомила света у Пел Мелу и у суседним улицама. Изгледало је као да се огромна маса посредника искупила око Реформклуба. Саобраћај је заустављен. Људи су се препирали и свађали, извикивали су цену ,,Филеаса Фога" као каквим енглеским вредносним папирима. Полицајци су имали много муке да задрже светину, и уколико се приближавао час у који је Филеас Фог имао да стигне, утолико је узбуђење узимало све невероватније размере.

То вече, петорица џентлменових колега састаше се већ у осам часова у великом салону Реформ-клуба. Оба банкара, Џон Суливан и Самуел Фалентин, инжињер Ендрју Стјуарт, чиновник Енглеске банке Готјер Ралф и пивар Тома Фленеген чекали су с нестрпљењем.

У тренутку када је часовник у великом салону показивао осам часова и двадесет и пет мимита, Ендрју Стјуарт се подиже и рече:

- Господо, кроз двадесет минута истећи ће рок који смо уговорили са господином Фогом.

- У колико часова је стигао последњи воз из Ливерпула? - упита Тома Фленеген.

- У седам часова и двадесет и три минута, - одговори Готјер Ралф - а следећи воз стиже тек десет минута после поноћи.

- Е лепо, господо, - настави Ендрју Стјуарт - да је Филеас Фог стигао возом у седам часова и двадесет и три минута, он би већ био овде. Можемо, дакле, сматрати да смо добили опкладу.

- Причекајмо, не пренагљујмо - одговори Самуел Фалентин. - Ви знате да је наш колега веома настран човек. Добро је позната његова тачност у свему. Он никада не долази ни прекасно ни прерано, и појавиће се овде у последњој минути, чему се ја нећу нимало изненадити.

- А ја, - рече Ендрју Стјуарт, који је био, као и увек врло узбуђен - ја у то нећу веровати догод га не видим.

- Заиста, - настави Тома Фленеген - план Филеаса Фога био је бесмислен. Ма како да је био тачан, он није могао спречити да дође до неизбежних закашњења, а закасњење од само два или три дана било је довољно да му осујети пут.

- Уосталом, запазили сте - дода Џон Суливан - да нисмо примили никаквих вести од нашег колеге, а међутим, на своме путу он је имао на располагању телеграфске везе.

- Изгубио је, господо, - настави Ендрју Стјуарт - изгубио је по стотину пута! Уосталом, ви знате да је Кина једини пароброд из Њујорка којим је могао стићи у Ливерпул благовремено - дошао јуче. Ево списка путника објављеног у Шипинг газет, а имена Филеаса Фога тамо нема. Ако претпоставимо и најсрећнији случај, наш колега је тек у Америци! Мислим да ће закаснити најмање двадесет дана преко уговореног рока, и стари лорд Албермел изгубиће такође својих пет хиљада ливара.

- То је очигледно, - одговори Готјер Ралф - и сутра ћемо браћи Беринг имати само да поднесемо чек господина Фога.

У том тренутку часовник у салону изби осам часова и четрдесет минута.

- Још пет минута - рече Ендрју Стјуарт. Петорица колега се погледаше. Може се мислити да им је срце брже куцало, јер најзад и за страсне играче игра је била прејака! Али они нису хтели да се одају, јер на предлог Самуела Фалентина, заузеше места за играчким столом.

- Ја  свој  део  у  опклади  не бих дао па да ми ко за њега даје три

хиљаде девет стотина и деведесет и девет ливара - рече Ендрју Стјуарт седајући.

У том тренутку, сказаљка је показивала осам часова и четрдесет и два минута.

Играчи су узели карте, али су сваког часа управљали поглед на часовник. Може се рећи да, ма колико били сигурни, никад им минути нису изгледали тако дуги.

- Осам часова и четрдесет и три минута - рече Тома Фленеген цепајући карте које му је пружио Готјер Ралф.

Затим за часак ућуташе. У великом салону клуба владала је тишина. Али напољу се чуо жагор светине, из које су покаткад долазили оштри узвици. Клатно на часовнику је откуцавало секунде са математицком тачношћу. Сваки играч могао је да изброји сваку секунду која им је парала уши. - Осам часова и четрдесет и четири минута! - рече Џон Суливан гласом у коме се осећало нехотично узбуђење.

Још један минут и опклада је добијена. Ендрју Стјуарт и његове колеге нису се више картали. Оставише карте! Бројали су секунде. У четрдесетој секунди ништа. У педесетој опет ништа!

У педесет петој секунди зачу се споља као нека грмљавина, пљескање, клицање па чак и псовке, које су се стално шириле.

Играчи поустајаше. У педесет и седмој секунди врата на салону се отворише и клатно још није откуцало шездесету секунду када се Филеас Фог појави, праћен раздраженом светином која продре у клуб, и својим мирним гласом рече:

- Ево ме, господо.

XXXVII ГЛАВА

У КОЈОЈ ЈЕ ДОКАЗАНО ДА ФИЛЕАС ФОГ СВОЈИМ ПУТОВАЊЕМ ОКО ЗЕМЉЕ СЕМ СРЕЋЕ НИЈЕ ДОБИО НИШТА ДРУГО

Да, Филеас Фог главом!

Читалац ће се сетити да је у осам часова и пет минута - око двадесет и пет часова после доласка путника у Лондон - Паспарту добио налог од свога господара да обавести пречасног Самуела Вилсона о неком венчању које је требало да се одржи још сутрадан.

Паспарту је дакле отишао, сав радостан. Брзим корацима упути се у стан пречасног Самуела Вилсона, који се још није вратио кући. Наравно, Паспарту га причека, али је чекао најмање добрих двадесет минута.

Укратко, било је осам часова и тридесет и пет минута када је изашао из куће пречаснога. Али у каквом стању! С косом у нереду, без шешира, трчао је као што никад ниједан човек није трчао рушећи пролазнике и јурећи као вихор по тротоарима!

За три минута врати се кући у Севил-роу и сав задуван улете у собу господина Фога. Није могао да говори.

- Шта се десило? - упита господин Фог.

- Господине, - промуца Паспарту - ... венчање ... се не може... одржати...

- Не може се одржати?

- Не може се одржати сутра.

- Зашто?

- Зато што је сутра... недеља!

- Понедељак - одговори господин Фог.

- Не ... данас је ... субота.

- Субота? То је немогуће!

- Јесте, јесте, јесте! - викао је Паспарту. - Преварили сте се за један дан. Стигли смо двадесет и четири часа раније... Али остаје само још десет минута!...

Паспарту зграби свог господара за јаку и одвуче га неодољивом силом!

Филеас Фог тако одвучен није имао времена да размишља, те остави собу, изиђе из куће, скочи у једна кола, обећа сто ливара кочијашу, и, пошто је прегазио два пса и закачио петора кола, стиже у Реформ-клуб.

Часовник је показивао осам часова и четрдесет пет минута кад се појавио у великом салону...

Филеас Фог је обишао свет за осамдесет дана!...

Филеас Фог је добио опкладу од двадесет хиљада ливара!

А сада, како је тај човек, тако тачан и тако обазрив, могао погрешити за један дан? Откуда је он веровао да је тај дан када се искрцао у Лондону  субота  увече,  21. децембар,  кад  је тада тек био петак, 20. децембар, и тек седамдесет и девети дан после његова одласка?

Ево узрока те погрешке. Он је врло једноставан.

Филеас Фог је, ,,не слутећи", добио на путу један дан - и то једино зато што је путовао око света идући на исток, јер би тај дан изгубио да је ишао у супротнбм правцу, то јест на запад.

Заиста, идући на исток, Филеас Фог је ишао према сунцу, те су се према торне дани скраћивали толико пута по четири минута, колико је меридијана прешао у том правцу. А Земљин круг подељен је на три стотине шездесет меридијана и тих три стотине шездесет меридијана помножених са четири минута дају тачно двадесет и четири часа, то јест тај један дан који је несвесно добијен. Другим речима, док је Филеас Фог, идући на исток, гледао сунце како осамдесет пута пролази кроз меридијан, његове колеге гледале су га само седамдесет и девет пута. Ето зато су га тога дана, који је био субота а не недеља, како је то веровао господин Фог, они чекали у салону Реформ-клуба. А то би могао потврдити и чувени Паспартуов часовник, који је стално ишао по лондонском времену, да је уз минуте и сате показивао и дане!

Филеас Фог је, дакле, добио двадесет хиљада ливара. Али како је он на путу потрошио око деветнаест хиљада ливара, то је добитак у новцу био незнатан. Међутим, како је већ речено, настрани џентлмен је тражио у тој опклади само борбу а не новац. Па и тих хиљаду ливара који су му преостали поделио је између честитог Паспартуа и несрећног Фикса, на кога се није могао љутити. Само реда ради одбио је своме слузи цену за гас утрошен његовом погрешком у току хиљаду девет стотина двадесет часова.

Још исто вече, господин Фог, увек хладан, увек равнодушан, рече госпођи Ауди:

- Да ли вам, госпођо, овај брак још одговара?

- Господине Фог, - одговори госпођа Ауда - то сада ја вас морам да питам. Били сте пропали, а сад сте богати...

- Опростите, госпођо, та имовина припада вама. Да ви нисте мислили на тај брак, мој слуга не би отишао код пречасног Самуела Вилсона, ја не бих дознао за своју погрешку и.,.

- Драги господине Фог... - рече млада жена.

- Драга Ауда... - одговори Филеас Фог.

Лако је разумљиво да се венчање обавило четрдесет и осам часова касније, и Паспарту, поносит, сјајан, светао, учествовао је у њему као сведок младе жене. Зар је није он спасао и зар није заслужио ту част?

Међутим, сутрадан, рано изјутра, Паспарту јако закуца на врата свога господара.

Врата се отворише и хладнокрвни џентлмен се појави.

- Шта је, Паспарту?

- Шта је, господине! Сада сам баш сазнао да...

- Шта?

- Да смо могли обићи свет за свега седамдесет и осам дана.

- Несумњиво, - одговори господин Фог - да нисмо ишли кроз Индију. Али да нисам ишао преко Индије, не бих спасао госпођу Ауду, она ми сада не би била жена и...

И господин Фог мирно затвори врата.

Тако је, дакле, Филеас Фог добио опкладу. Он је за осамдесет дана обишао свет! На то је употребио сва превозна средства: путничке бродове, железнице, кола, јахте, трговачке бродове, саонице и слонове. Чудновати џентлмен показао је при томе две дивне особине: хладнокрвност и тачност. А онда? Шта је добио тим напорима? Шта је донео са тог пута?

Ништа, рекло би се! Да, ништа, само дражесну жену која га је - ма како то изгледало невероватно - учинила најсрећнијим човеком.

Заиста, ко не би обишао свет и за мању цену?

Напомене

[1] Ричард Шеридан (1751-1816), енглески говорник и драмски писац. - Прим. прев.

[2] Лорд Џон Бајрон (1788-1824), славни енглески песник, романтичар, био је хром. - Прим. прев.

[3] Templ, Linkolns In, Grejs In, правнички квартови у Лондону. - Прим. прев.

[4] Ентомологија, наука о инсектима. - Прим. прев.

[5] Вист, игра са 52 карте, пореклом из Енглеске. Играју је четири особе које седе насупрот једна другој. - Прим. прев.

[6] Ангелика Кауфман (1741-1807), швајцарска сликарка, радила је портрете и фигуралне композиције у класицистичком духу. - Прим. прев.

[7] Фронтен, тип духовитог и дрског слуге из старих француских комедија. - Прим. прев.

[8] Маскарил, тип лупешког и бестидног слуге - свађалице из француске комедије XVII и XVIII века. - Прим. прев.

[9] Робер, одлучан тренутак у игри виста када се споје 3 партије. - Прим. прев.

[10] Скалп (енглески: лубања), ратнички трофеј код Индијанаца Сев. Америке; комад коже с косом који се скине с главе побеђена, жива или мртва непријатеља, осуши и носи на копљу. - Прим. прев.

[11] Алабамска афера, спор око „Алабаме", ратне крстарице САД, водио се између Енглеске и САД зато што су Енглези за време грађанског рата у САД (1865) тај брод, који је припадао Јужним Државама, ослободили блокаде. - Прим. прев.

[12] Спардек, лак мост на дирецима који покрива кабине и салон горњег спрата на паробродима. - Прим. прев.

[13] Фердинанд Лесепс (1804-1894), француски инжењер и дипломат који је прокопао Суецки канал 1869. год. - Прим. прев.

[14] Феласи, Египћани који се баве земљорадњом. - Прим. прев.

[15] Пер Лашез, велико гробље у Паризу. - Прим. прев.

[16] Јелисејска поља, велико шеталиште у Паризу. - Прим. прев.

[17] Плате цивилних чиновника још су веће. Обични пристави на најнижем ступњу хијерархије имају 12.000 франака, судије 60.000 франака, председници судова 250.000 франака, гувернери 300.000 франака, а генерални гувернер више од 600.000 франака - Прим. писца.

[18] Ленч, обед између доручка и ручка. - Прим. прев.

[19] Шелем је у висту случај када сви штихови дођу у руке два удружена играча. -  Прим. прев.

[20] Трап, заједничко геолошко име за разне врсте еруптивног камења. - Прим. прев.

[21] Бунгалов, у Индији мања кућа са једним спратом и верандом. - Прим. прев.

[22] Сијенит, стена зрнасте структуре слична граниту, код нас веома ретка. - Прим. прев.

[23] Саламгама, индијска ластавица. - Прим. прев.

[24] Небеско Царство, Кина. - Прим. прев.

[25] Брик, једрилица са два једра и две катарке. - Прим. прев.

[26] Астероиди или планетоиди су мале планете од којих је познато око 1.200, а углавном су запажени у простору између Марса и Јупитера. - Прим. прев.

[27] Планета Нептун откривена је на тај начин што су запажени неки поремећаји на путањи Урана. На основу тих поремећаја, француски астроном Леверије рачунским путем је утврдио да те поремећаје мора изазивати нека нова непозната планета својом привлачном силом, што се каснијим телескопским посматрањима показало тачним. - Прим. прев.

[28] Џунка, врста малајске лађе у источној Азији, широка а кратка трупа, може имати до 100 тона и по три јарбола. - Прим. прев.

[29] Паланкин, покривена носиљка на Истоку. - Прим. прев.

[30] Макадамисати, поплочати улицу Макадамовим туцаником, нарочитим слојем асфалта. - Прим. прев.

[31] Антиподи, становници два предела који су на супротним тачкама на Земљи. - Прим. прев.

[32] Лог, справа за мерење брзине брода. - Прим. прев.

[33] Сомбреро, сламни шешир са широким ободом. - Прим. прев.

[34] Стјуард, момак, послужитељ на возу, броду итд. - Прим. прев.

[35] Мормони, америчка хришћанска секта коју је 1825. године основао Џое Смит, усваја и проповеда сеобу душа, постојање добрих и злих духова и многоженство, учи да се десет племена Израиљаца иселило у Америку и да ће Христос ту убрзо основати хиљадугодишње царство. Има око пола милиона присталица у САД. - Прим. прев.

[36] Стопа, енглеска мера за дужину, око 30,5 цм. - Прим. прев.

[37] Ранч, пољско имање. - Прим. прев.

[38] Корал, обор. - Прим. прев.

[39] Амфион, син Зевса и Антилопе, песник и свирач, саграђио је зидове око Тебе. На његову свирку камење се само слагало. - Прим. прев.

[40] Алпари, италијански израз који означава да је цена (курс) хартије од вредности једнака њеној номиналној вредности, да се исплата има вршити по номиналном курсу или да је берзански курс једнак номиналном. - Прим. прев.