ALEKSANDAR DIMA

POSLE DVADESET GODINA

ALEHANDRE DUMAS

VlNGT ANS APRÈS

Preveo Miša Đorđević

Priredio Ivan Kalnak

ALEKSANDAR DIMA

POSLE DVADESET GODINA

PRVI DEO

I

RIŠELjEOVA SEN

U jednoj sobi palate Kardinal, koju već poznajemo, kraj stola čiji su uglovi bili od pozlaćenog srebra, pretrpanog knjigama i hartijama sedeo je jedan čovek oslonivši glavu na obe ruke.

Iza njega se nalazio širok kamin, crven od plamena, u kome su se užareni ugarci rušili preko velikih, pozlaćenih preklada. Svetlost s ovog ognjišta obasjavala je otpozadi divno odelo ovog čoveka koji se beše zaneo u snove, dok ga je spreda osvetljavao svećnjak okićen svećama.

Kad čovek vidi ovaj crveni plašt i ove bogate čipke, ovo bledo čelo pognuto pod teretom razmišljanja, kad oseti usamljenost ove sobe za rad, tišinu u predsobljima, kad čuje odmereni korak stražara po odmorištu na stepenicama, mogao bi da poveruje da je sen kardinala Rišeljea još u svojoj sobi

Avaj! To je zaista bila samo senka tog velikog čoveka. Oslabljena Francuska, kraljev autoritet opao, velikaši se opet osilili i pomahnitali, neprijatelj opet prešao preko granice — sve je to svedočilo da Rišeljea više nema.

Ali ono što je bolje od svega toga pokazivalo da ovaj crveni plašt nije onaj strog kardinal, to je ova usamljenost koja je izgledala, kao što smo rekli, više kao usamljenost koja okružuje priviđenja nego živo biće; to su bili ovi hodnici bez udvorica, ova dvorišta ispunjena stražarima; to je bilo sećanje poruga koje se pelo s ulice i prodiralo kroz okna ove sobe i potresalo je dahom celog jednog grada koji se zaverio protiv ministra; to su bili, najzad, udaljeni odjeci neprekidno ponavljanih pucnjeva, ispaljivanih srećom bez cilja i rezultata, već samo zato da bi se pokazalo stražarima, švajcarskoj gardi, musketarima i vojnicima koji su okruživali Pale Roajal, jer je i sama palata Kardinal bila promenila ime, da i narod ima oružja.

Ta Rišeljeova sen bio je Mazaren.

A Mazaren je bio sam i osećao se slab.

— Stranac, — mrmljao je — Italijan! Eto, pustili su svoju krilaticu! Pomoću te reči oni su ubili, obesili i rastrgli Končinija, i, kad bih im ja pustio na volju, oni bi me ubili, obesili i rastrgli kao i njega, mada im nikakvo drugo zlo nisam učinio sem što sam pomalo iz njih cedio novac. Glupaci! Zar oni ne uviđaju da njihov glavni neprijatelj nije ovaj Italijan koji rđavo govori francuski, nego mnogo više oni koji poznaju veštinu da im govore lepe reči potpuno čistim i pravim pariskim naglaskom

— Da, da, — ponavljao je ministar uz svoj fini osmeh, koji je ovog puta čudno delovao na bledim usnama — da, vaši glasovi mi govore da je sudbina ljubimca neizvesna; ali, ako to znate, onda isto tako morate znati da ja nisam običan ljubimac! Grof Eseks je imao veličanstven prsten ukrašen dijamantima koji je dobio od svoje kraljevske ljubaznice: ja imam samo jednostavan prsten s jednim monogramom i datumom¹, ali je taj prsten blagoslovljen u kapeli Pale Roajala; tako da mene neće moći slomiti po svojoj želji Oni i ne primećuju da ih pomoću njihovog stalnog vikanja: „Dole Mazaren!” naterujem da viču čas „Živeo gospodin od Bofora”, čas „Živeo gospodin Princ” čas opet „Živeo parlament”.

— Pa dobro! Gospodin od Bofora je u Vensenu, Princ će, danas-sutra, otići da mu se pridruži, a što se tiče parlamenta…

I ovde kardinalov osmeh dobi takav izraz mržnje za koji je njegovo blago lice izgledalo nesposobno.

— Pa dobro, parlament… videćemo šta ćemo učiniti s parlamentom; imamo orlsance i montagrijevce. Oh! Ja ću čekati; ali isti oni koji su počeli vičući „dole Mazaren”, završiće vičući „dole” svim tim ljudima; sve svojim redom. Rišelje, koga su mrzeli za života, a o kome neprekidno govore otkada je umro, bio je u gorem položaju od mene jer su ga oterali nekoliko puta, a još češće ga je bilo strah da ga to ne snađe. Kraljica me nikada neće oterati, mene, i ako budem primoran da popustim narodu, ona će to isto učiniti; ako budem morao da bežim, bežaće i ona, i onda ćemo videti šta mogu pobunjenici da učine bez kraljice i bez kralja. Oh, samo da nisam stranac, samo da sam Francuz, samo da sam plemić. I on opet utonu u sanjarije. Zaista, položaj je bio težak, a dan koji je protekao samo ga je još više komplikovao. Mazaren, koga je neodoljivo gonio njegov prljavi tvrdičluk satirao je narod porezima; a taj narod, kome je ostala samo duša, kao što je govorio državni branilac Talon, a imao ju je još samo stoga što se njegova duša nije mogla prodati na licitaciji, taj narod, koji su umirivali bukom zadobijenih pobeda, ali koji je nalazio da lovorike nisu stvar koja se može jesti², taj narod je već odavno počeo da negoduje.

Ali to nije bilo sve; jer kada narod samo negoduje, dvor, koji od naroda dele buržoazija i plemstvo, to ne čuje; ali Mazaren je bio tako neoprezan da napadne visoko činovništvo! Prodao je dvanaest postavljenja za činovnike koji primaju molbe i, kako su činovnici vrlo skupo plaćali svoja postavljenja, i kako im je dolazak ove dvanaestorice novih kolega neminovno smanjivao zaradu, to su se ovi, ranije postavljeni skupili i na jevanđelju zakleli da neće preći preko ovog povećanja njihovog broja i da će se odupreti progonima dvora, obećavajući jedno drugom da će se, u slučaju da jedan od njih zbog ove pobune izgubi mesto, ostali udružiti da mu nadoknade gubitak.

A evo šta se desilo na obema stranama. Sedmog januara se okupilo sedam do osam stotina pariskih trgovaca i pobunilo protiv novog poreza koji su hteli da nametnu kućevlasnicima i desetoricu između sebe uputili da govore sa vojvodom Orleanskim koji je po svom starom običaju hteo la se populariše. Vojvoda Orleanski ih je primio i oni su mu izjavili da su odlučili da ovaj novi porez ne plate, pa makar morali da se oružjem brane od kraljevih ljudi kad ovi dođu da ga naplate. Vojvoda Orleanski ih je vrlo ljubazno saslušao, dao im je nade da će biti izvesnog popuštanja, obećao im da će o tome govoriti kraljici i otpustio ih je rečju koju prinčevi obično upotrebljavaju: „Gledaćemo”.

A devetog januara kardinalu su se obratili činovnici za primanje molbi i jedan od njih koji je istupio u ime svih ostalih, govorio je tako odlučno i smelo da je kardinal bio iznenađen; stoga ih je otpustio rekavši im, kao i vojvoda Orleanski, da će gledati.

Tada su, da bi se „videlo”, sazvali savet i poslali po d’Emerija, vrhovnog intendanta za finansije.

Ovaj d’Emeri je bio jako omrznut u narodu, pre svega zato što je bio vrhovni intendant za finansije, a svaki vrhovni intendant za finansije mora biti omrznut; zatim i stoga što je to, moramo priznati, donekle i zasluživao. On je bio sin bankara iz Liona, po imenu Partičeli, koji je posle bankrotstva promenio ime i sada se zvao d’Emeri³. Kardinal Rišelje, koji je u njemu nazreo velike finansijske sposobnosti predstavio ga je kralju Luju XIII pod imenom g. d’Emeri i pošto je želeo da ovaj bude postavljen za intendanta finansija, to mu je govorio o njemu sve najlepše.

— Odlično! — odgovorio je kralj — i vrlo mi je milo da mi preporučujete g. d’Emerija za tu službu koja zahteva poštenog čoveka. Rečeno mi je da se vi zauzimate za onu hulju Partičelija, i bojao sam se da ćete me primorati da ga primim.

— Sire! — odgovori kardinal — Neka se Vaše Veličanstvo umiri, onaj Partičelio o kome govorite već je obešen.

— Ah! Utoliko bolje! — uzviknu kralj, — nisu me dakle uzalud nazvali Luj Pravedni.

I on potpisa postavljenje g. d’Emerija.

To je bio isti ovaj d’Emeri, kojc je postao vrhovni intendant finansija.

Poslali su po njega u ime ministra i on je odmah dotrčao, sav bled i preplašen, govoreći kako mu tog istog dana na trgu Pale umalo nisu ubili sina. Gomila je naišla na njega i prebacila mu luksuz njegove žene čiji su tapeti u stanu bili od crvenog somota sa zlatnim resama. Ona je bila kći Nikole Le Kamija, koji je bio sekretar 1617. i koji je u Pariz došao s dvadeset talira, a sada zadržavajući sebi rentu od četrdeset hiljada talira, svojoj deci podelio devet miliona.

D’Emerijevog sina umalo što nisu udavili jer je jedan od buntovnika predložio da ga stežu dok iz njega ne pokulja zlato koje je proždrao. Savet toga dana nije doveo nikakvu odluku, jer je vrhovni intendant bio isuviše zauzet ovim događajima da bi mogao slobodno da misli.

Sutradan prvi predsednik Matje Mole, čija je hrabrost u svim ovim događajima, kako kaže kardinal od Reca. dostizala hrabrost g. vojvode od Bofora i g. princa od Kondea, tj. dvojice ljudi koji su se smatrali kao najhrabriji u Francuskoj; sutradan rekosmo, bio je napadnut i prvi predsednik. Narod mu je pretio da će se s njim obračunati za zla koja hoće da mu nanesu, ali je prvi predsednik sa svojom uobičajenom mirnoćom, ne uzbuđujući se i ne čudeći se odgovorio, da će, ako se bukači ne povinuju kraljevoj volji, podići vešala na trgovima da bi odmah povešao one koji su meću njima najveći buntovnici. Na šta su ovi odgovorili da jedva čekaju da vide kako se podižu vešala, jer će ona poslužiti da se o njih obese rđave sudije koji naklonost dvora kupuju po cenu narodne bede.

I to nije sve: jedanaestog je kraljicu, kada je išla na službu božiju u Bogorodičinu crkvu, kao što je to redovno činila subotom, pratilo više od dve stotine žena, vičući i tražeći pravdu. One uostalom nisu imale nikakve rđave namere, samo su htele da joj se bace pred noge i da pokušaju da u njoj pobude sažaljenje, ali ih stražari sprečiše u tome, i kraljica prođe ohola i gorda, ne slušajući njihovu viku.

Posle podne održano je novo savetovanje i na njemu je odlučeno da će se kraljev autoritet održati: kao posledica toga sazvan je parlament za sutradan, dvanaestog.

Tog dana uveče, kad počinje ova nova priča, kralj, koji je tada imao deset godina i tek što je preležao male boginje, beše pokupio svoje Švajcarce i musketare i rasporedio ih oko Pale Roajala, po kejovima i Novom Mostu, pod izgovorom da ide u Bogorodičinu crkvu na blagodarenje povodom svog ozdravljenja. Pošto je odstojao službu božiju, prešao je u parlament gde je, sa „prestola pravde”⁴ ne samo potvrdio svoje ranije ukaze nego izdao još pet-šest novih koji su svi, kako kaže kardinal od Reca, jedan gori od drugog. I to tako da je prvi predsednik, koji je kao što smo videli prethodnih dana bio uz dvor, vrlo smelo ustao protiv tog načina da se kralj vodi u Pale kako bi ih prilikom slobodnog glasanja iznenadio i nametnuo svoju volju.

Protiv novih poreza naročito su oštro ustali predsednik Blanmenil i savetnik Brusel.

Pošto je objavio uredbe, kralj ss vratio u Pale Roajal. Velika gomila sveta stajala je duž njegovog puta: ali kako se znalo da dolazi iz parlamenta, nije se znalo da li je tamo bio da narodu dodeli pravdu ili da ga nanovo ugnjetava, ni jedan radostan uzvik koji bi mu čestitao ozdravljenje nije odjeknuo prilikom njegovog prolaska. Naprotiv, sva su lica bila sumorna i zabrinuta; po neka su čak bila i preteća.

I pored toga što se kralj vratio, vojnički odredi su ostali na licu mesta: strahovalo se da ne izbiju nemiri kada se bude saznao rezultat zasedanja parlamenta. I zaista, tek što se ulicama proneo glas da je kralj povisio poreze umesto da ih umanji, obrazovaše se grupe i odjeknuše povici: „Dole Mazaren! Živeo Brusel! Živeo Blanmenil!” jer je narod saznao da su Brusel i Blanmenil govorili u njegovu korist i, mada mu njihova govornička veština nije bila od koristi, to nije umanjivalo njegovu zahvalnost.

Pokušali su da te grupe rasture, pokušali su da te povike ućutkaju, i kao što je uvek bilo u takvim slučajevima, grupe su se samo povećale a povici udvostručili. U trenutku kada je u Pale Roajalu bio prijavljen predstavnik trgovaca, kraljevoj gardi i švajcarskoj gardi je bilo izdato naređenje ne samo da čvrsto ostanu na svojim mestima, nego i da patroliraju ulicama Sv. Denija i Sv. Martina, u kojima su ove grupe izgledale i najmnogobrojnije i najrazdraženije.

Ovaj je smesta uveden: dolazio je da saopšti da će, ako se odmah ne prestane s ovim neprijateljskim ispadima za dva sata ceo Pariz biti pod oružjem.

U trenutku kada se Komenž, gardijski poručnik, vratio sasvim iscepana odela i krvava lica raspravljalo se šta bi trebalo preduzeti. Kada ga ugleda, kraljica uzviknu od iznenađenja i upita ga šta se dešava.

A dešavalo se ono što je predvideo predstavnik trgovaca: pojava garde razdražila je duhove. Gomila se dočepala zvona i zvonila na uzbunu. Komenž se čvrsto odupro, uhapsio jednog čoveka koji je, kako je izgledalo, bio jedan od glavnih buntovnika i naredio da ga, primera radi, obese o Traorski krst. Prema tome, vojnici su ga odvukli da izvrše naređenje.

Ali su ih kod pijace Hal napali kamenicima i udarcima halebardi; pobunjenik je iskoristio taj trenutak da utekne, dohvatio se ulice Lombar i uleteo u jednu kuću čija su vrata odmah razvalili.

Ovo nasilje je bilo izlišno jer krivca više nisu mogli pronaći. Komenž je ostavio jedno odeljenje na straži u toj ulici, a sa ostatkom svoga voda vratio se u Pale Roajal da podnese kraljici izveštaj o onome što se događa. Celim putem pratili su ga povici i pretnje, nekoliko njegovih ljudi ranjeno je udarcima kopalja i halebardi, a njega je pogodio kamen i rasekao mu obrvu.

Komenžov izveštaj je propraćivao gledište predstavnika trgovaca; nisu bili u stanju da se suprotstave ozbiljnoj pobuni. Kardinal je pustio u narod glas da je vojska bila raspoređena po kejovima i Novom mostu samo zbog ceremonije i da će biti povučena. I zaista, oko četiri sata posle podne grupe su se koncentrisale prema Pale Roajalu jedno odeljenje straže postavljeno je kod brane Seržana, drugo kod Kez-Vena, i najzad treće kod brežuljka Sv. Roša. Dvorišta i prizemlja ispuniše Švajcarci i musketari, a onda nasta čekanje.

Eto kako su stvari stajale u trenutku kad smo svoje čitaoce uveli u sobu za rad kardinala Mazarena, sobu koja je nekada pripadala kardinalu Rišeljeu. Videli smo u kakvom je on raspoloženju osluškivao glasove naroda koji su dopirali do njega i prasak puščanih pucnjeva koji su se razlegali čak i u njegovoj sobi.

Odjednom on podiže glavu, malo nabravši obrve kao čovek koji se na nešto odlučio, upre oči u ogroman zidni sat koji samo što ne beše otkucao deset časova i, uzevši pozlaćenu zviždaljku sa stola, na dohvatu ruke, zviznu dva puta.

Vrata skrivena u tapetima otvoriše se bez šuma i čovek obučen u crno, tiho priđe i stade iza njegove naslonjače.

— Bernuene, — reče kardinal ne okrećući se jer je znao, pošto je zviznuo dva puta, da to mora biti njegov sobar — koji su musketari na straži u dvorcu?

— Crni musketari, monsenjeru.

— Koja družina?

— Družina Trevil.

— Da li se u predsoblju nalazi neki oficir iz te družine?

— Poručnik d’Artanjan.

— Jedan od dobrih, čini mi se?

— Da, monsenjeru.

— Dajte mi musketarsko odelo i pomozite mi da se obučem.

Sobar izađe isto onako tiho kao što je ušao i trenutak docnije vrati se noseći traženo odelo.

Ćutljiv i zamišljen, kardinal poče tada da svlači svečano odelo koje je obukao za zasedanje parlamenta i da oblači vojničku dolamu u kojoj se prilično ugodno osećao zahvaljujući svojim nekadašnjim ratovanjima u Italiji; a zatim, kada je dovršio oblačenje reče:

— Dovedite mi gospodina d’Artanjana.

Ovog puta sobar izađe na srednja vrata, ali još uvek isto onako tih i ćutljiv. Čovek bi pomislio: senka.

Kad osta sam, kardinal se s izvesnim zadovoljstvom stade ogledati u ogledalu, još je bio mlad, jer tek što beše napunio četrdeset i šest godina, stas mu je bio vitak i malo ispod osrednjeg; boja lica svetla i lepa, pogled pun vatre, nos poveći ali ipak srazmeran, čelo široko i veličanstveno, kosa smeđa i malo kovrdžava, brada crnja od kose i uvek vrelim gvožđem lepo doterana, što mu je davalo prijatan izgled.

Tada stavi opasač, sa zadovoljstvom pogleda svoje ruke, koje su bile vrlo lepe i koje je vrlo brižljivo negovao. Zatim odbacivši debele rukavice od jelenske kože koje beše uzeo i koje su bile deo uniforme, navuče jednostavne svilene rukavice.

U tom trenutku vrata se otvoriše.

— G. d’Artanjan — reče sobar.

Jedan oficir uđe.

To je bio čovek od trideset devet do četrdeset godina, niskog rasta ali lepo razvijen, suvonjav, pogleda živa i puna duha, crne brade i prosede kose kao što je to uvek kada je prema nekome život isuviše blag ili isuviše sirov, a naročito kada je čovek jako crnomanjast.

D’Artanjan učini četiri koraka kroz sobu za rad, koju je poznao jer je u nju jednom dolazio u vreme kardinala Rišeljea i, videći da u ovoj sobi nema nikoga sem jednog musketara iz njegove jedinice, on zaustavi pogled na tom musketaru pod čijom uniformom na prvi pogled prepozna kardinala.

Ostade stojeći, u stavu punom poštovanja ali i dostojanstvenom kao što priliči plemiću koji je u životu imao često prilike da bude s velikašima.

Kardinal zaustavi na njemu pogled više pronicljiv no dubok, osmotri ga pažljivo a zatim, posle nekoliko trenutaka ćutanja reče:

— Vi ste g. d’Artanjan?

— Jesam, monsenjeru — reče oficir.

Kardinal je još jedan trenutak gledao ovu tako inteligentnu glavu i lice, čiju su preteranu živost sputale godine i iskustvo; ali d’Artanjan izdrža ovo ispitivanje kao čovek koga su nekada procenjivale mnogo oštrije oči od ovih čije je odmeravanje trenutno podnosio.

— Gospodine, — reče kardinal — poći ćete, ili tačnije rečeno, ja ću poći s vama.

— Razumem, monsenjeru — reče d’Artanjan.

— Hteo bih lično da obiđem stražarska mesta oko Pale Roajala; mislite li da u tome ima neke opasnosti?

— Opasnosti, monsenjeru, — upita d’Artanjan sa čuđenjem — a kakve?

— Govori se da se narod sasvim pobunio.

— Uniforma kraljevih musketara se mnogo poštuje monsenjeru, a i da nije tako, ja, s još trojicom jamčim da ću rasterati stotinu tih gejačina.

— Pa ipak, videli ste šta se desilo Komenžu.

— G. od Komenža je u gardi, ne u musketarima — odgovori d’Artanjan.

— Što bi trebalo da znači — nastavi kardinal osmehujući se — da su musketari bolji vojnici od gardista.

— Svako je ponosan na svoju uniformu, monsenjeru.

— Izuzev mene, gospodine, — reče opet Mazaren s osmehom — jer vidite da sam ostavio svoju da bih uzeo vašu.

— Vraga! Monsenjeru, — reče d’Artanjan — to je skromnost. Što se mene tiče izjavljujem da bih se, kad bih imao onu koju nosi Vaša preuzvišenost, zadovoljio njome i zarekao se, kada bi to bilo neophodno da nikad ne nosim drugu.

— Da, ali ona možda ne bi bila baš sigurna za večerašnji izlazak. Bernuene, moj šešir.

Sobar opet uđe, noseći šešir širokog oboda koji je išao uz uniformu. Kardinal ga stavi na glavu na vrlo otmen način i, okrećući se d’Artanjanu reče:

— Konji su vam u štalama osedlani, zar ne?

— Da, monsenjeru.

— Dobro! Pođimo.

— Koliko ljudi mislite da uzmete monsenjeru?

— Rekli ste da uzimate na sebe da vi, s još trojicom rasterate stotinu gejaka, ali pošto možemo da naiđemo na dve stotine, uzmite osmoricu.

— Stojim monsenjeru na raspoloženju.

— Evo me, idem; ili još bolje, — reče kardinal — hajdemo ovuda. Osvetlite nam Bernuene.

Sobar uze sveću, kardinal sa svog pisaćeg stola uze ukrašen ključ i, pošto otvori vrata koja vode na tajno stepenište, trenutak docnije nađoše se u dvorištu Pale Roajala.

II

NOĆNA PATROLA

Posle deset minuta mali odred je izlazio ulicom Dobre Dece, iza dvorane koju je sagradio kardinal Rišelje da bi se u njoj predstavljala Mirama, u kojoj je kardinal Mazaren, koji je više voleo muziku od književnosti, nedavno dao da se izvedu prve opere prikazivane u Francuskoj.

Izgled samog grada pokazivao je sve znake velikog komešanja; ulicama su se kretale mnogobrojne grupe i, ma šta rekao d’Artanjan zaustavljale se s izrazom preteće poruge koja je pokazivala da su buržuji trenutno napustili svoju uobičajenu pomirljivost i da imaju ratoborne namere. Posmatrajući prolazak vojnika s vremena na vreme bi neodređeni glasovi dopirali iz četvrti Hala. U pravcu ulice Sv. Denija odjekivali su puščani pucnji i ponekad bi, iznenada, neko zvono pokrenuto kolebljivom voljom naroda počinjalo da zvoni a da se ne zna zašto.

D’Artanjan je išao svojim putem bezbrižnošću čoveka na koga ovakve tričarije uopšte ne utiču. Kada bi neka grupa išla sredinom ulice on bi bez opomene nagonio svoga konja na nju, a oni koji su je sačinjavali bili to pobunjenici ili ne, uklanjali su se u stranu i propuštali patrolu. kao da su znali s kakvim čovekom imaju posla. Kardinal mu je zavideo na mirnoći koju je pripisivao tome što je bio naviknut na opasnost, ali je isto tako prema oficiru, pod čiju se komandu trenutno stavio u sebi osećao ono uvažavanje koje i sama obazrivost odaje bezbrižnoj hrabrosti.

Kada se približiše stražarskom odeljenju kod brane Seržana, stražar viknu: „Ko ide?” D’Artanjan odgovori i, pošto kardinala upita za znake raspoznavanja priđe stražaru: lozinka i odziv su bili Luj i Rokroa.

Pošto izmeniše znake raspoznavanja, d’Artanjan upita je li gospodin od Komenža komandir stražare.

Stražar mu tada pokaza jednog oficira koji je razgovarao, naslonivši ruku na vrat konja svoga sagovornika. To je bio onaj koga je d’Artanjan tražio.

— Eno gospodina od Komenža — reče d’Artanjan vraćajući se kardinalu.

Kardinal potera konja ka njima, dok se d’Artanjan udaljavao iz obzira, međutim po načinu na koji su oficiri, konjanik i pešak, skinuli šešire, on vide da su poznali njegovu preuzvišenost.

— Bravo, Gito, — reče kardinal konjaniku — vidim da ste, i pored svojih šezdeset četiri godine još uvek isti, bodri i požrtvovani. Šta ste razgovarali s ovih mladićem?

— Monsenjeru, — odgovori Gito — govorio sam mu da živimo u čudnom dobu i da današnji dan umnogome liči na jedan od onih dana Lige o kojoj sam u mladosti slušao. Znate li da se u ulicama Sv. Denija i Sv. Martina govorilo ništa manje nego o podizanju barikada.

— A šta vam je na to odgovorio Komenž dragi moj Gito?

— Monsenjeru, — reče Komenž — odgovorio sam, da im za stvaranje Lige nedostaje samo jedna stvar koja mi izgleda bitna, a to je jedan vojvoda od Giza; uostalom jedna ista stvar ne događa se dva puta.

— Ne, ali oni će stvoriti frondu, kako oni to kažu — nastavi Gito.

— Šta je to fronda? — upita Mazaren.

— Monsenjeru, to je ime koje daju svojoj stranci.

— A odakle dolazi to ime?

— Izgleda da je pre nekoliko dana savetnik Bašomon rekao u Paleu da svi oni što dižu bune liče na đake koji po pariskim jarcima gađaju iz praćaka i razbeže se čim ugledaju policijskog pisara, kako bi se nanovo okupili čim on prođe. I onda su tu reč svi odmah prihvatili kao što je to učinio ološ u Briselu i nazvali su se fronderi. Danas i juče sve je u znaku fronde, hlebovi, šeširi, rukavice, mufovi, lepeze: uostalom slušajte.

I zaista, jedan prozor se otvori; u tom trenutku nekakav čovek stade kraj njega i poče da peva:

Jedan vetar fronde,

Od jutros duva,

Čini mi se da duva,

Protiv Mazarena.

Jedan vetar fronde

Od jutros duva.

— Bezobraznik! — promrmlja Gito.

— Monsenjeru, — reče Komenž koji je bio besan zbog rane i jedva čekao da se osveti i vrati oko za oko i zub za zub — hoćete li da pošaljem jedno tane onom dripcu tamo da ga naučim da drugi put ne peva tako pogrešno?

I stavi ruku u bisage na sedlu svog ujaka

— Ne, ne, — uzviknu Mazaren. — Diavolo! Dragi moj prijatelju, vi biste sve pokvarili, stvari se naprotiv savršeno razvijaju! Poznajem ja vaše Francuze kao da sam ih sve ja stvorio od prvog do poslednjeg. Oni pevaju, platiće kao u vreme Lige o kojoj je Gito maločas govorio. Hodi, Gito, hodi da vidimo da li se isto tako dobro stražari kod Kenz-Vena kao na brani Seržana.

I, pozdravivši Komenža rukom, vrati se d’Artanjanu koji opet preuze vođstvo malog odreda, dok su ga pratili Gito i kardinal za kojima je sledio ostatak pratnje.

— Tako je, — promrmlja Komenž gledajući ga kako se udaljuje — bio sam zaboravio da ono što njemu treba to je samo da se plati.

Opet pođoše ulicom Sv. Onorea razdvajajući stalno grupe sveta U tim grupama govorilo se jedino o današnjim ukazima; sažaljevali su mladog kralja koji na taj način, i ne znajući, upropašćuje svoj narod: celokupnu krivicu su svaljivali na Mazarena, govorili su da se treba obratiti vojvodi Orleanskom i gospodinu Princu i veličali Blanmenila i Brusela.

D’Artanjan je prolazio kroz ove grupe bezbrižan kao da su i on i njegov konj od gvožđa; Mazaren i Gito su razgovarali tiho; musketari koji su najzad poznali kardinala pratili su ih ćutke.

Stigli su u ulicu Sv. Tomasa od Luvra gde se nalazilo stražarsko odeljenje Kenz-Ven; Gito pozva nižeg oficira koji dođe da preda raport.

— Šta ima novo? — upita Gito.

— Ah, kapetane, — reče oficir — s ove strane je sve u redu, samo mislim da se u onoj zgradi nešto odigrava.

I pokazivao je rukom na veličanstven dvorac koji se pružao sve do mesta na kome se docnije nalazio Vodvilj.

— U onoj palati, — reče Gito — ali to je dvorac Rambuje.

— Ja ne znam da li je to dvorac Rambuje, ali ono što znam, to je da sam video mnoge sumnjive ljude kako u njega ulaze.

— Eh, — reče Gito, prsnuvši u smeh — to su pesnici

— Dobro, Gito, — reče Mazaren — molim te da ne govoriš s takvim nipodaštavanjem o toj gospodi. Ti ne znaš da sam i ja bio pesnik u mladosti, da sam pravio stihove u stilu gospodina od Benserada.

— Vi monsenjeru?

— Da, ja. Hoćeš da ti kažem neke od njih?

— Sasvim mi je svejedno, monsenjeru! Ne razumem italijanski.

— Da, ali razumeš francuski, zar ne, dobri i hrabri moj Gito, — nastavi Mazaren prijateljski mu stavljajući ruku na rame — i ma kakvo naređenje da ti se izda na tome jeziku ti ćeš ga izvršiti?

— Nesumnjivo, monsenjeru, kao što sam to već činio, pod uslovom da mi dolazi od kraljice.

— Ah, da, — reče Mazaren, stisnuvši usnice — znam da si joj potpuno odan.

— Ja sam kapetan njene garde već više od dvadeset godina.

— Pokret! Gospodine d’Artanjane, — nastavi kardinal — sve je u redu na ovoj strani.

D’Artanjan se opet stavi na čelo kolone, i to bez reči i s onom pasivnom poslušnošću koja čini suštinu karaktera dugogodišnjeg vojnika.

On se uputi ka brežuljku Sv. Roša, gde se nalazilo treće stražarsko mesto, prolazeći ulicom Rišelje i ulicom Biledo. Ovo stražarsko mesto bilo je najusamljenije jer se skoro doticalo gradskih zidina, a grad je u tom delu bio slabo naseljen.

— Ko je komandant ove straže? — upita kardinal.

— Vilkije — odgovori Gito.

— Dođavola, — reče Mazaren, — govorite sami s njim. Znate da nismo u dobrim odnosima otkako ste Vi dobili naređenje da uhapsite vojvodu od Bofora. On je tvrdio da njemu kao kapetanu kraljeve garde po pravu pripada ta čast.

— Znam to dobro i sto puta sam mu rekao da nije u pravu. Kralj nije mogao da mu izda to naređenje jer je u to doba jedva imao četiri godine.

— Da, Gito, ali sam ja mogao da mu ga izdam, ipak sam više voleo da to budete Vi.

Ne odgovorivši ništa Gito potera konja i, pošto se javi stražaru, reče da zovu gospodina od Vilkijea.

Ovaj izađe.

— Ah, to ste vi Gito! — reče svojim uobičajenim zlovoljnim tonom — Koga đavola tražite ovde?

— Dolazim da vas pitam ima li čega novog na ovoj strani?

— Šta očekujete da bi moglo biti? Ljudi viču: „Živeo kralj” i „Dole Mazaren”, ali to nije ništa novo, od nekog vremena smo već navikli na te uzvike.

— A vi se pridružujete horu — smejući se, odgovori Gito.

— Vere mi, po neki put osetim žarku želju, Gito, i nalazim da su potpuno u pravu; rado bih dao svoju petogodišnju platu, neka mi je ne isplate, ali da kralj bude pet godina stariji.

— Zaista, a šta bi se to desilo kada bi kralj bio pet godina stariji?

— Desilo bi se to, da bi onoga trenutka kada postane punoletan, kralj sam izdavao svoja naređenja i da čovek oseća više zadovoljstva da služi unuku Anrija IV, nego sinu Pijetra Mazarinija. Dođavola! Za kralja bih život žrtvovao sa zadovoljstvom; ali kada bih poginuo za Mazarena, kao što se to vašem nećaku danas umalo nije dogodilo, ne postoji taj raj, pa ma koje mesto ja u njemu imao, koji bi mogao da me uteši.

— Dobro, dobro, gospodine od Vilkijea, — reče Mazaren — budite bez brige, obavestiću kralja o vašoj odanosti

A zatim okrećući se pratnji reče:

— Hajde, gospodo, — nastavi on — sve je u redu, vraćajmo se.

— Gle, reče Vilkije, Mazaren je bio tu. Utoliko bolje; već odavno želim da mu u lice kažem šta mislim; vi ste mi za to pružili priliku, Gito, i mada to možda niste učinili dobronamerno, ja vam zahvaljujem.

I okrenuvši se na petama, opet uđe u stražaru zviždući jednu od pesama fronde.

Međutim, Mazaren se vraćao zamišljen; ono što je, jedno za drugim čuo od Komenža, Gitoa i Vilkijea utvrđivalo je njegovo ubeđenje da on u slučaju ozbiljnih događaja, ne bi uz sebe imao nikoga osim kraljice, a uz to je kraljica već tako često napuštala svoje prijatelje da je njena podrška, i pored mera predostrožnosti koje bi bio preduzeo, izgledala ministru neki put vrlo nepouzdana i kolebljiva.

Za sve vreme ove noćne šetnje, što će reći u toku jednog časa otprilike kardinal je, proučavajući jednog za drugim Komenža, Gitoa i Vilkijea istovremeno posmatrao jednog čoveka. Taj čovek, koji je ostao hladnokrvan pred pretnjom naroda i koji nije ni trepnuo pri Mazarenovim šalama kao ni pred onim koje su išle na kardinalov račun, taj čovek mu je izgledao kao izuzetno biće i kao stvoren za događaje kao što su ovi u kojima se nalaze, i naročito za one pred kojima će se za kratko vreme naći.

Uostalom, ime d’Artanjan nije mu bilo sasvim nepoznato i mada je on, Mazaren, došao u Francusku tek oko 1634. ili 1635, to jest sedam do osam godina posle događaja koje smo ispričali u prethodnoj priči, kardinalu se činilo da je ovo ime čuo kao ime čoveka koji se u jednoj prilici, koje nije mogao da se seti, istakao kao primer hrabrosti veštine i požrtvovanja.

Ta ga misao toliko obuze da on reši da bez odlaganja razjasni stvar; ali obaveštenje koje je želeo da dobije od d’Artanjana nije trebalo tražiti, od samog d’Artanjana. Po onih nokoliko reči koje je izgovorio poručnik musketara, kardinal je poznao njegovo gaskonjsko poreklo, a Gaskonjci i Italijani se i suviše dobro poznaju i isuviše su slični da bi jedni drugima poverovali u ono što sami o sebi pričaju.

Stoga kada stigoše do zidova kojima je bio opasan vrt Pale Roajala, kardinal zakuca na mala vrata koja su se nalazila otprilike na mestu gde je danas kafana Foj i, pošto se zahvali d’Artanjanu i zamoli ga da pričeka u dvorištu Pale Roajala, dade znak Gitou da pođe za njim. Obojica sjahaše i predadoše uzde lakeju koji im beše otvorio vrata, a zatim ih nestade u vrtu.

— Dragi moj Gito, — reče kardinal oslanjajući se na ruku starog gardijskog kapetana — vi mi rekoste maločas da ima skoro dvadeset godina kako služite kraljici?

— Da, istina je — odgovori Gito

— Dakle, dragi moj Gito, — nastavi kardinal — ja sam primetio da pored vaše hrabrosti koja je van svake sumnje i vaše odanosti koja je spremna da odoli svakom iskušenju, vi imate i sjajno pamćenje.

— Vi ste to primetili, monsenjeru? — reče gardijski kapetan — Vraga! Utoliko gore po mene.

— Kako to?

— Nesumnjivo je jedna od glavnih vrlina dvorskog čoveka da ume da zaboravi.

— Ali vi niste dvorski čovek, vi, Gito, vi ste hrabar vojnik, jedan od onih kapetana kakvih ih je ostalo još samo nekolicina iz vremena Anrija IV, ali kakvih, nažalost uskoro više neće biti.

— Dođavola, monsenjeru! Jeste li me poveli sa sobom da mi pročitate horoskop?

— Ne, — reče Mazaren smejući se — ja sam vas doveo da vas pitam da li ste zapazili našeg poručnika musketara.

— Gospodina d’Artanjana?

— Da.

— Nisam imao potrebe da ga zapažam monsenjeru, jer ga već odavno poznajem.

— Kakav je to čovek, dakle?

— Ali, — reče Gito, iznenađen pitanjem — to je Gaskonjac.

— Da, to znam; ali sam hteo da vas pitam da li je to čovek u koga se može imati poverenja?

— Gospodin od Trevila ga mnogo ceni, a gospodin od Trevila je, kao što znate, veliki prijatelj kraljičin.

— Želeo sam da znam da li je to čovek koji je već dao dokaza o svojoj vrednosti.

— Ako pod tim podrazumevate kao hrabar vojnik, mislim da vam mogu reći: Da. Pri opsadi La Rošela, u tesnacu Size, kod Perpinjana, čuo sam da je učinio više no što mu je bila dužnost.

— Ali vi znate, Gito, nama jadnim ministrima su često sem hrabrih ljudi potrebni i drugi ljudi. Nama su potrebni vešti ljudi. Zar gospodin d’Artanjan nije bio umešan u doba kardinala Rišeljea u neku intrigu iz koje se, kako kažu, vrlo vešto izvukao.

— Monsenjeru, što se toga tiče, — reče Gito, koji jasno oseti da kardinal hoće iz njega nešto da izvuče — moram da priznam vašoj preuzvišenosti, da znam samo ono što ste iz onoga što se priča i sami mogli da čujete. Ja se lično nikad nisam upuštao u intrige, a ako mi je nekad povereno nešto o intrigama drugih pošto mi ta tajna ne pripada, Vaša svetlost će smatrati da je najbolje da je sačuvam za one koji su mi poverili.

Mazaren odmahnu glavom.

— Ah, reče, na časnu reč, postoje srećni ministri koji saznaju sve ono što hoće da saznaju.

— Monsenjeru, — nastavi Gito — to je stoga što ti ministri ne mere sve ljude istom merom i što umeju da se obrate ratnicima kad je u pitanju rat, a spletkarošima kad je reč o spletkama. Obratite se ma kome spletkarošu iz vremena o kome govorite i vi ćete iz njega izvući sve što želite, naravno pošto platite.

— Naravno, zaboga! — reče Mazaren načinivši određenu grimasu koja bi mu se otela kad god bi čovek s njim dodirnuo pitanje novca, u smislu u kome je to učinio Gito — Platiće se, ako se ne može drugačije.

— Da li mi Vaša svetlost ozbiljno traži da mu naznačim nekoga koji je bio umešan u sve spletke toga doba?

— Per Bako! — nastavi Mazaren koji poče da gubi strpljenje — ima već čitav sat kako vam ne tražim ništa drugo, bukova glavo.

— Postoji jedan za koga odgovaram kad se toga tiče, ukoliko bude hteo da govori.

— To je moja stvar.

— Ah, monsenjeru, nije uvek lako naterati ljude da govore o onom o čemu ne žele.

— Eh, strpljenjem se i to postiže. Pa dobro, taj čovek je.

— To je grof od Rošfora.

— Grof od Rošfora!

— Nažalost ima već pet-šest godina kako ga je nestalo i ne znam šta se s njim desilo.

— Ja to znam Gito, — reče Mazaren.

— Onda zbog čega se Vaša preuzvišenost maločas žalila da ništa ne zna?

— Eh, — reče Mazaren, — vi mislite da Rošfor…

— To je bila duša prodana kardinalu, monsenjeru, ali vas upozoravam, to će vas skupo stajati; kardinal je bio rasipnik prema svojim privrženicima.

— Dobro, dobro, Gito, — reče Mazaren — on je bio veliki čovek ali je imao taj nedostatak. Hvala vam, Gito, ja ću iskoristiti vaš savet i to još koliko večeras.

I kako su u tom trenutku oba sagovornika stigla u dvorište Pale Roajala, kardinal pozdravi Gitoa pokretom ruke; primetivši jednog oficira koji se šetao gore dole, on mu priđe.

To je bio d’Artanjan koji je očekivao da se kardinal vrati, kao što mu je ovaj bio naredio.

— Hodite, gospodine d’Artanjane, — reče Mazaren svojim najumilnijim glasom, — imam jedno naređenje da vam izdam.

D’Artanjan se pokloni, pođe za kardinalom tajnim stepeništem i trenutak docnije nađe se u sobi za rad iz koje je bio i pošao. Kardinal sede za svoj pisaći sto i uze list hartije na kome ispisa nekoliko redova

D’Artanjan, stojeći, ravnodušan, čekao je bez nestrpljenja kao i bez radoznalosti; postao je vojni automat koji deluje, ili bolje, koji sluša kao mehanizam.

Kardinal savi pismo i zapečati ga.

— Gospodine d’Artanjane, — reče — odnećete ovu depešu u Bastilju i odatle ćete dovesti osobu na koju se ona odnosi. Uzećete zatvorena kola i zatvorenika ćete pažljivo čuvati.

D’Artanjan uze pismo, prinese ruku šeširu, okrene se na petama, kao što bi to učinio najbolji trupni narednik, izađe i trenutak docnije moglo se čuti kako svojim oštrim i monotonim glasom komanduje:

— Četiri pratioca, kola, moga konja!

Posle pet minuta čuli su se točkovi kola i potkovice konja kako odjekuju po kaldrmi dvorišta.

III

DVA STARA NEPRIJATELjA

D’Artanjan je stigao u Bastilju u trenutku kada je izbijalo pola devet.

Prijavio se guverneru koji mu, kada ču da ovaj dolazi od strane ministra i s njegovim naređenjem, izađe u susret sve do trema.

Guverner Bastilje je u to vreme bio gospodin od Trembleja, brat čuvenog kapucinca Žozefa, onog jezivog Rišeljeovog ljubimca koga su zvali Siva Eminencija.

Kad je maršal Basompjer bio u Bastilji, u kojoj je ostao dobrih dvanaest godina, i kada su njegovi drugovi, sanjareći o slobodi, govorili jedan drugom: „Ja ću izići tada i tada”, „A ja posle toliko vremena”, Basompjer je odgovarao: „A ja ću, gospodo, izići kada izađe gospodin od Trembleja”, što je trebalo da znači da će kardinalovom smrću gospodin od Trembleja neminovno izgubiti svoj položaj u Bastilji, a Basompjer opet dobiti svoj na dvoru.

Njegova predviđanja se, zaista, umalo ne ostvariše, ali na drugačiji način no što je to zamišljao Basempjer, jer posle kardinalove smrti, stvari, protiv svakog očekivanja nastaviše da idu po starom: gospodin od Trembleja ne izađe, a malo je trebalo i da Basompjer ne izađe.

Gospodin od Trembleja je, dakle, još uvek bio guverner Bastilje kada se d’Artanjan prijavio da izvrši ministrovu naredbu; on ga primi s najvećom učtivošću i kako je baš sedao za večeru, pozva d’Artanjana da mu se pridruži.

— Učinio bih to s najvećim zadovoljstvom, — reče d’Artanjan — ali ako se ne varam, na koverti pisma stoji „vrlo hitno”.

— Tačno, — reče gospodin od Trembleja — hej naredniče, neka siđe broj 256.

Ulaskom u Bastilju čovek je prestajao da bude čovek i postajao broj.

D’Artanjan oseti kako ga pri zveketu ključeva obuzima jeza; stoga ostade u sedlu ne htevši da sjaše, posmatrajući rešetke, osigurane prozore ogromne zidine koje je dosada video samo s druge strane jarkova i koje su mu, pre nekih dvadeset godina, zadale toliko straha. Odjeknu udar zvona.

— Moram da vas napustim — reče gospodin od Trembleja — zovu me da potpišem otpusnicu za zatvorenika. Doviđenja, gospodine d’Artanjane.

— Neka me đavo nosi ako ti uzvratim tvoju želju! — promrmlja d’Artanjan, prateći svoju kletvu najljubaznijim osmehom, — dovoljno mi je bilo da u ovom dvorištu provedem pet minuta i već sam bolestan. Hajde, hajde, vidim ja da još uvek više volim da umrem kao puki siromah, što će mi se verovatno i desiti nego da steknem deset hiljada livara rente kao guverner Bastilje.

Tek što je završio taj monolog kad se zatvorenik pojavi. Ugledavši ga d’Artanjan se iznenađeno trže, ali se odmah savlada. Zatvorenik se pope u kola i izgledalo je kao da nije poznao d’Artanjana.

— Gospodo, — reče d’Artanjan četvorici musketara — preporučili su mi da najstrožije pazim na ovog zatvorenika; dakle, pošto kola nemaju brave na vratima, to ću se popeti i sesti kraj njega. Gospodine od Lilbona, budite ljubazni i povedite mog konja za uzdu.

— Drage volje poručniče. — odgovori onaj kome se obrati.

D’Artanjan sjaha, dade uzde musketaru, pope se u kola, sede pored zatvorenika i reče glasom u kome je bilo nemoguće osetiti i najmanje uzbuđenje:

— U Pale Roajal i to kasom!

Kola kretoše odmah a d’Artanjan, koristeći se mrakom koji je vladao pod svodom kroz koji su prolazili, zagrli zatvorenika.

— Rošfor! — viknu — Vi! To ste zaista vi! Ja se ne varam!

— D’Artanjan! — uzviknu sada Rošfor iznenađen.

— Ah! Jadni moj prijatelju, — nastavi d’Artanjan — kako vas nisam video već pet do šest godina verovao sam da ste umrli.

— Vere mi, — reče Rošfor — nema velike razlike, čini mi se između biti mrtav ili zakopan; a ja sam zakopan ili bar skoro zakopan.

— A zbog kakvog ste zločina u Bastilji?

— Hoćete li da vam kažem istinu?

— Hoću.

— E pa lepo, ni sam nemam pojma.

— Zar nemate poverenja u mene Rošfore?

— Ne, na plemićku reč! Jer je nemoguće da sam tu zbog stvari koja mi se pripisuje.

— Kakve stvari?

— Kao noćni lopov.

— Vi noćni lopov! Ama šalite se, Rošfore?

— Razumem vas. To treba objasniti, zar ne?

— Priznajem

— Pa dobro, evo šta se desilo: jedne večeri, posle terevenke kod Reinara u Tiljerijama, na kojoj su bili vojvoda d’Arkur, Fontraj, Rije i još drugi, vojvoda d’Arkur predloži da odemo na Novi Most i da prolaznicima skidamo kapute; to je kao što znate, način zabave koji je jako uveo u modu gospodin vojvoda Orleanski.

— Jeste li poludeli, Rošfore! U vašim godinama?

— Ne, bio sam pijan; ali kako mi je zabava izgledala osrednja predložih vitezu od Rijea da ne učestvujemo u tome već da budemo samo posmatrači, i, da bismo predstavu posmatrali s najboljih mesta da se popnemo na bronzanog konja. Rečeno, učinjeno. Zahvaljujući mamuzama koje su nam poslužile kao uzengije za čas smo se našli na konjskim sapima; sedeli smo savršeno a videli odlično. Već su četvorici ili petorici kaputi bili skinuti s neuporedivom veštinom a da se niko nije usudio ni glasa od sebe da pusti, kada se neki glupak priseti da viče: „U pomoć!” i navuče nam na leđa patrolu strelaca. Vojvoda d’Arkur, Fontraj, i drugi se razbežaše; Rije htede da učini to isto. Ja ga zadržah govoreći mu da straže neće doći do nas na mestu na kome smo. On me ne posluša i da bi sišao stavi nogu na mamuzu, mamuza puče, on pade, slomi nogu i, umesto da ćuti stade da se dere kao da mu gule kožu, tada ja htedoh skočiti ali je već bilo dockan: skočih u naručje jednom od strelaca koji me odvedoše u Šatle, gde sam bezbrižno zaspao, ubeđen da ću sutradan izaći otuda. Ali prođe sutrašnji dan, prođe i preksutrašnji, prođe osam dana; ja napisah pismo kardinalu. Tog istog dana dođoše po mene i odvedoše me u Bastilju; već je pet godina kako sam u njoj. Verujete li vi da je to stoga što sam učinio obesvećenje uzjahavši na sapi iza Anrija IV?

— Ne, vi ste u pravu, dragi moj Rošfore, to ne može da bude zbog toga, ali ćete verovatno saznati zbog čega je.

— Ah! Da, jer ja sam zaboravio da vas upitam: kuda me vodite?

— Kardinalu.

— Šta hoće on od mene?

— Nemam pojma, jer nisam znao čak ni da po vas idem.

— Nemoguće! Vi, ljubimac!

— Ljubimac, ja! — uzviknu d’Artanjan — Ah! Jadni moj grofe! Ja sam još više gaskonjski kadet no što sam to bio kada sam vas sreo u Menu, sećate se; otada će nažalost biti skoro dvadeset dve godine!

I jednim dubokim uzdahom završi rečenicu.

— Pa ipak, došli ste, eto, s naređenjem?

— Stoga što sam se slučajno nalazio u predsoblju i što se kardinal obratio meni kao što bi se obratio ma kome drugom: ali ja sam još uvek poručnik u musketarima i ima, ako dobro računam, skoro dvadeset i jedna godina kako sam to.

— Najzad, nije vas snašla nikakva nesreća, a to je već mnogo.

— A šta biste hteli, kakva nesreća da me snađe? Kako stoji u ne znam kom latinskom stihu koji sam zaboravio, ili bolje reći koji nikada nisam dobro ni znao: grom ne udara u doline; a ja sam dolina, dragi moj Rošfore, i to od onih najnižih.

— Dakle, Mazaren je još uvek Mazaren?

— Više no ikad, dragi moj; govore da se venčao s kraljicom.

— Venčao!

— Ako nije njen muž, onda je svakako njen ljubavnik.

— Odoleti jednom Bakingamu, a dati se jednom Mazarenu!

— Takve su žene! — nastavi filozofski d’Artanjan.

— Žene, u redu, ali kraljice!

— Eh, bože moj! U tom pogledu su kraljice dvostruko žene.

— A gospodin od Bofora, je li još uvek u zatvoru?

— Još uvek; zašto pitate?

— Ah! Stoga što bi mogao da me izvuče jer mi je uvek bio naklonjen.

— Vi ste, verovatno, bliže oslobođenju od njega, tako da ćete vi njega izvući.

— Onda, rat.

— Imaćemo ga.

— Sa Špancima?

— Ne, s Parizom.

— Šta hoćete time da kažete?

— Čujete li ove pucnje iz pušaka?

— Da. Pa?

— E, pa to su buržuji koji podešavaju instrumente u očekivanju da počne igranka.

— Da li vi mislite da se oružjem može ma šta postići?

— Pa da, oni obećavaju, i kada bi imali vođu koji bi ujedinio sve grupe.

— Baš je to nesreća ne biti slobodan.

— Eh, bože moj! Nemojte očajavati. Kad je Mazaren poslao po vas znači da ste mu potrebni. A ako ste mu potrebni, onda vam čestitam. Ima već mnogo godina kako ja nikome više nisam potreban; i tako vidite dokle sam doterao.

— Baš imate razloga da se žalite!

— Slušajte, Rošfore, jedan sporazum…

— Kakav?

— Vi znate da smo mi dobri prijatelji.

— Boga mu! Ja nosim oznake našeg prijateljstva: tri udarca mačem!…

— Pa dobro, ako se vratite u milost, nemojte me zaboraviti.

— Zaključeno: evo moje ruke.

— Dakle prvu priliku koju ugrabite da govorite o meni.

— Govoriću, a vi?

— Isto tako.

— Kad je o tome reč, a vaši prijatelji, da li je potrebno govoriti i o njima?

— Koji prijatelji?

— Atos, Portos i Aramis, zar ste ih zaboravili?

— Skoro.

— Šta je s njima?

— Ništa ne znam.

— Zaista!

— Ah, bože moj, da! Mi smo se rastali kao što znate; oni su živi, to je sve što mogu da kažem; s vremena na vreme posrednim putem dopre do mene glas o njima. Ali u kom su kraju sveta, neka me đavo nosi ako o tome išta znam. Ne, časti mi! Od svih prijatelja imam samo još vas Rošfore.

— A slavni… Kako ste zvali ono momče koje sam ja postavio za narednika u Pijemontskom puku?

— Planše?

— Da, tako je. A presvetli Planše, šta je s njim bilo?

— On se oženio poslastičarskom radnjom u ulici Lombar, to je dečko koji je uvek mnogo voleo sladak život; tako da je sada pariski buržuj i, najverovatnije, da se u ovom trenutku bavi dizanjem bune. Videćete da će ta zamlata postati kmet pre no što ja postanem kapetan.

— Hajde dragi moj d’Artanjane, malo hrabrosti! Baš u trenutku kada se čovek nalazi na najnižem delu točka, točak se okrene i podigne ga. Možda će se vaša sudbina još od ovog večera izmeniti.

— Amin! reče — d’Artanjan zaustavljajući kola.

— Što to činite? — upita Rošfor.

— Činim to što smo već stigli i što ne želim da me vide kako izlazim iz vaših kola; mi se ne poznajemo.

— U pravu ste. Zbogom.

— Doviđenja, setite se svog obećanja.

I d’Artanjan opet uzjaha i stavi se na čelo pratnje.

Posle pet minuta uđoše u dvorište Pale Roajala.

D’Artanjan uvede zatvorenika preko velikog stepeništa i provede ga kroz predsoblje i hodnik. Kad stigoše pred vrata Mazarenove sobe za rad d’Artanjan se spremao da se prijavi kada mu Rošfor stavi ruku na rame.

— D’Artanjane, — reče Rošfor s osmehom, — hoćete li da vam priznam jednu stvar o kojoj sam mislio za sve vreme puta, gledajući grupe građana kroz koje smo prolazili i koji su vas i vaša četiri pratioca posmatrali užarenim očima.

— Recite, — odgovori d’Artanjan.

— Trebalo je samo da zovem u pomoć pa da vas na komade rastrgnu, vas i vašu pratnju, i tada bih ja bio slobodan.

— Zašto to niste učinili? — reče d’Artanjan.

— Ali molim vas, — nastavi Rošfor — Zakleo sam vam se na prijateljstvo! Ah! da me je, mesto vas sprovodio neko drugi, ne kažem…

D’Artanjan pognu glavu.

— Da nije Rošfor postao bolji od mene? — pomisli.

I prijavi se ministru.

— Neka uđe gospodin od Rošfora, — ču se nestrpljiv Mazarenov glas čim je čuo da su izgovorili ova dva imena — i zamolite gospodina d’Artanjana da pričeka: još nisam završio s njim.

Ove reči obradovaše d’Artanjana. Kao što je i sam rekao, odavno nikome nije bio potreban, i to što ga je Mazaren uporno tražio činilo mu se kao srećan predznak.

Što se tiče Rošfora, jedini utisak koji su na njega učinile ove reči bio je što su ga naterale da bude potpuno na oprezi. On uđe u sobu za rad i zateče Mazarena kako sedi za stolom, u svom običnom odelu, što će reći u kardinalskom; to je otprilike bilo odelo koje su u to vreme nosili opati, izuzev što je nosio ljubičaste čarape i mantiju.

Vrata se zatvoriše; Rošfor pogleda ispod oka u Mazarena i uhvati ministrov pogled koji se ukrsti s njegovim.

Ministar je uvek bio isti, lepo očešljan, onduliran, namirisan i, zahvaljujući svojoj koketeriji, izgledao mlađi no što je bio. Što se tiče Rošfora, stvar je stajala sasvim drukčije; za pet godina provedenih u tamnici beše jako ostario ovaj uvaženi prijatelj gospodina od Rišeljea. Njegova crna kosa sasvim je osedela, a bronzana boja njegovog lica ustuknula je pred potpunim bledilom koje je izgledalo kao iscrpljenost. Opazivši ga, Mazaren neprimetno mahnu glavom, s izrazom koji kao da je hteo reći:

— Evo jednog čoveka koji mi izgleda kao da nije više nizašta.

Posle ćutanja, koje je zaista bilo dugo, ali koje je Rošforu izgledalo kao večnost, Mazaren izvuče iz gomile hartija jedno otvoreno pismo i, pokazujući ga plemiću, reče:

— Ovde sam našao jedno pismo u kome tražite da budete pušteni na slobodu, gospodine od Rošfora. Znači vi ste u zatvoru?

Rošfor se trže na ovo pitanje.

— Ali, — reče on — imao sam utisak da to Vaša preuzvišenost zna bolje no iko.

— Ja? Bože sačuvaj! U Bastilji ima još čitava gomila zatvorenika koji su u njoj još iz vremena gospodina od Rišeljea, i čija ja čak ni imena ne znam.

— Oh, ali ja; sa mnom je drugi slučaj monsenjeru, moje ime ste znali, jer sam po zapovesti Vaše preuzvišenosti preveden iz Šatlea u Bastilju.

— Mislite?

— Ubeđen sam u to.

— Jeste, čini mi se da se sećam, tako je; zar niste u svoje vreme odbili da putujete kraljičinim poslom u Brisel?

— Ah, ah! — reče Rošfor — Eto, dakle, pravog razloga? A ja ga tražim već pet godina. Baš sam budala, nisam ga se setio!

— Ali ja vam ne kažem da je to razlog vašeg hapšenja; razumimo se, ja vam samo postavljam to pitanje, i to je sve: zar niste odbili da idete u Brisel kraljičinim poslom, dok ste pristali da tamo odete po nalogu pokojnog kardinala?

— Baš stoga što sam tamo bio poslom pokojnog kardinala, nisam mogao da tamo ponovo odem kraljičinim poslom. Ja sam u Briselu bio jednom strašnom prilikom. To je bilo u vreme Šaleove zavere. Ja sam otišao tamo da uhvatim Šaleovu prepisku s nadvojvodom i već u to doba, kada su me poznali, umalo što me nisu rastrgli. Kako biste hteli da se tamo vratim! Ja bih samo naškodio kraljici umesto da joj poslužim.

— Dobro, vi razumete; eto kako najbolje namere mogu da budu rđavo shvaćene, dragi moj gospodine od Rošfora. Kraljica je u vašem odbijanju videla samo prosto i jasno odbijanje; Njeno veličanstvo kraljica imala je mnogo razloga da se žali na vas u vreme pokojnog kardinala.

Rošfor se prezrivo osmehnu.

— Baš stoga što sam dobro služio gospodina kardinala od Rišeljea protiv kraljice, vi ste morali da shvatite monsenjeru, da bih vas, kad je on umro, dobro služio protiv celog sveta.

— Ja, gospodine od Rošfora, — reče Mazaren, — nisam kao gospodin od Rišeljea koji je težio da bude svemoćan; ja sam običan ministar kome nisu potrebne sluge jer sam i sam kraljičin sluga. A Njeno veličanstvo je vrlo uvredljivo; biće da je saznala za vaše odbijanje i shvatila ga kao objavu rata i, znajući koliko ste obdaren čovek i stoga opasan, verovatno mi je naredila da vas uhapsim, dragi moj gospodine od Rošfora. Eto kako ste se našli u Bastilji.

— Pa dobro, monsenjeru, onda mi se čini, — reče Rošfor — da ako se zabludom nalazim u Bastilji…

— Da, da, — reče Mazaren — sve se to da udesiti; vi ste čovek koji je u stanju da shvati izvesne stvari, i kada ih jednom shvati da ih dobro vodi.

— To je bilo mišljenje gospodina kardinala od Rišeljea, i moje divljenje prema tom velikom čoveku se još uvećava time što ste toliko ljubazni da mi kažete da je to i vaše mišljenje.

— To je istina, — nastavi Mazaren — gospodin kardinal je bio veliki političar u čemu je njegova velika nadmoćnost nada mnom, koji sam jednostavan čovek i bez uvijanja; to je ono što mi škodi, ja sam potpuno iskren kao pravi Francuz.

Rošfor se ugrize za usnu da se ne bi osmehnuo.

— Da pređem, dakle, na stvar. Potrebni su mi dobri prijatelji, verne sluge; a kada kažem potrebni su mi, hoću da kažem: kraljici su potrebni. Sve što činim, činim samo po kraljičinim naredbama, ja, razumete li me dobro, ja nisam kao gospodin kardinal od Rišeljea koji je sve činio po svojoj ćudi. Stoga nikada neću biti veliki čovek, kao što je on bio; ali umesto toga ja sam dobričina, gospodine od Rošfora i nadam se da ću vam to i dokazati.

Rošfor je poznavao taj blagi glas kroz koji se, s vremena na vreme, provlačilo pištanje koje je podsećalo na zmiju.

— Rado vam verujem, monsenjeru, — reče on — mada ja, što se mene tiče, nisam imao baš mnogo dokaza o toj dobroti o kojoj govori Vaša preuzvišenost. Ne zaboravite, monsenjeru, — nastavi Rošfor videći pokret koji je ministar pokušao da savlada, — ne zaboravite da sam ja već pet godina u Bastilji i da ništa toliko ne pobrka pojmove kao posmatranje stvari kroz zatvorske rešetke.

— Ah! Gospodine od Rošfora, ja sam vam već rekao da nemam nikakvog udela u vašem hapšenju. Kraljica, (šta ćete, ljutina žene i princeze, ali to prolazi kao što i dođe, i posle se na to više i ne misli)…

— Shvatam, monsenjeru, da ona na to više ne misli, ona koja je provela pet godina u Pale Roajalu okružena svetkovinama i udvoricama; ali ja, koji sam ih proveo u Bastilji…

— Eh, bože moj, dragi moj gospodine od Rošfora, mislite li vi da je Pale Roajal tako veselo boravište? Ma ne, manite se. I mi smo isto tako imali svojih velikih neprijatnosti, uveravam vas. Ali, hajdete, da ne govorimo više o svemu tome. Ja igram otvorenih karata, kao i uvek. Da čujem, jeste li vi na našoj strani, gospodine od Rošfora?

— Vi treba da shvatite, monsenjeru, da ja ne želim ništa drugo, ali ja nisam više u toku događaja. U Bastilji se o politici govori samo s vojnicima i tamničarima i ne možete da zamislite, monsenjeru, koliko ti ljudi ne prate tok događaja koji se odigravaju. Što se mene tiče, ja sam ostao na vremenu g. od Basempjera… Je li on još uvek jedan od sedamnaestorice velikaša?

— On je umro, gospodine, i to je veliki gubitak. To je bio čovek odan kraljici, a odani ljudi su retki.

— Dođavola, i ja to mislim — reče Rošfor. — A kad ih imate, vi ih šaljete u Bastilju.

— Ali, — reče Mazaren — čime se dokazuje odanost?

— Delom — na to će Rošfor.

— Ah! Da, delom! — nastavi ministar razmišljajući — ali gde da se nađu ljudi od dela?

Rošfor odmahnu glavom.

— Njih uvek ima, monsenjeru, samo vi rđavo tražite.

— Rđavo tražim! Šta hoćete time da kažete, dragi moj gospodine od Rošfora? Jelda, naučite me. Vi ste morali mnogo naučiti, kao poverljiva ličnost pokojnog preuzvišenog kardinala. Ah! To je bio tako veliki čovek.

— Da se Vaša svetlost ne naljuti ako joj nešto prebacim?

— Ja, nikada! Dobro znate da se meni može sve reći. Ja se trudim da me svet zavoli, a ne da me se boji.

— Pa dobro, monsenjeru, postoji u mojoj ćeliji jedna poslovica, ispisana vrhom eksera na zidu.

— A koja je to poslovica? upita Mazaren.

— To je, monsenjeru: kakav gazda…

— Znam je: takav sluga.

— Ne: takav potčinjeni. To je mala izmena koju su u nju, radi svog ličnog zadovoljenja, uneli oni odani ljudi o kojima sam Vam maločas govorio.

— Pa dobro! Šta znači ta poslovica?

— Znači da je g. od Rišeljea umeo da nađe odane potčinjene, i to gomilama.

— Zar on, koji je bio meta svim noževima! On, koji je proveo ceo svoj život braneći se od udaraca koje su mu nanosili!

— Ali se on od njih odbranio, zar ne, a oni su bili žestoki. A to je stoga što je on ako je imao jake neprijatelje. imao i dobre prijatelje.

— Pa to je sve što i ja tražim!

— Ja sam poznavao ljude, — nastavi Rošfor koji je pomislio da je došao trenutak da održi reč koju je dao d’Artanjanu — ja sam poznavao ljude koji su svojom spretnošću sto puta pobedili kardinalovu pronicljivost; svojom hrabrošću potukli njegove gardiste i špijune; ljude koji su, bez novaca, bez podrške, bez kredita, sačuvali krunu jednoj krunisanoj glavi i naterali kardinala da zatraži milost.

— Ali ti ljudi o kojima vi govorite, — reče Mazaren smejući se u sebi što Rošfor dolazi tačno na ono na šta ga je sam hteo navesti — ti ljudi nisu bili odani kardinalu kad su se borili protiv njega.

— Nisu, inače bi bili bolje nagrađeni, ali su imali tu nesreću da budu odani toj istoj kraljici za koju ste maločas vi tražili sluge.

— Ali otkud vi možete znati sve to?

— Ja znam to jer su, u to doba, ti ljudi bili moji neprijatelji, jer su se borili protiv mene, jer sam im naneo sve zlo koje sam mogao i jer su mi ga vratili što su bolje mogli, jer mi je jedan od njih, s kojim sam naročito imao posla, zadao udarac mačem, sad će biti sedam godina od toga: to je bio treći udarac koji sam primao od iste ruke… kraj jednog starog računa.

— Ah, — reče Mazaren s naivnošću dostojnom divljenja — kada bih samo poznavao takve ljude.

— Eh, monsenjeru, jedan takav stoji već više od šest godina pred vašim vratima, a vi ste šest godina držali da on nije nizašta.

— A ko je to?

— Gospodin d’Artanjan.

— Taj Gaskonjac! — uzviknu Mazaren savršeno odglumivši iznenađenje.

— Taj Gaskonjac je spasao jednu kraljicu i naterao g. od Rišeljea da prizna da je u veštini, spretnosti i politici još uvek samo đak.

— Zaista!

— Tako je, kao što sam imao čast da kažem vašoj ekselenciji.

— Pričajte mi malo o tome, dragi moj gospodine od Rošfora.

— To je vrlo teško, monsenjeru — reče plemić smešeći se.

— Onda će mi on to sam ispričati.

— Sumnjam, monsenjeru.

— A zašto ne?

— Zato što to nije njegova tajna; zato što je to, kao što sam već rekao, tajna jedne velike kraljice.

— A je li on bio sam, kada je izvršio takav poduhvat?

— Ne, monsenjeru, imao je tri prijatelja, tri hrabra čoveka koji su mu pomagali, tri hrabra čoveka kakva ste maločas tražili.

— A ta četiri čoveka su bila složna, rekoste?

— Kao da su sva četvorica bili jedan čovek, kao da su ta četiri srca kucala u jednim grudima i zato, šta sve nisu učinila ta četvorica!

— Dragi moj gospodine od Rošfora, ne mogu vam ni reći do koje ste mere zagolicali moju radoznalost. Zar ne biste mogli da mi ispričate tu istoriju?

— Ne, ali bih mogao da vam ispričam jednu bajku, jednu stvarnu bajku, a ja vam za nju jamčim, monsenjeru.

— Oh, ispričajte mi to, gospodine od. Rošfora; ja vrlo volim bajke.

— Vi to zaista hoćete, monsenjeru? — reče Rošfor pokušavajući da po ovom finom i lukavom licu razazna šta namerava.

— Da.

— Pa dobro! Slušajte! Bila jednom jedna kraljica… ali moćna kraljica, kraljica jedne od najvećih kraljevina na svetu, a nju je jedan veliki ministar mnogo mrzeo stoga što ju je pre toga mnogo voleo. Ne tražite, monsenjeru! Ne možete da pogodite ko je to. Sve se to desilo mnogo pre no što ste vi došli, u kraljevinu u kojoj je vladala ova kraljica. Dakle, na taj dvor dođe jedan poslanik tako hrabar, tako bogat i elegantan da sve žene poludeše za njim, i da je čak i sama kraljica, sećajući se nesumnjivo načina na koji je on vodio državne poslove, bila dovoljno neoprezna da mu pokloni tako upadljiv nakit, da ga ništa nije moglo zameniti. Kako je taj nakit bio kraljev poklon, ministar nagovori ovoga da od kraljice zahteva da se na sledećem balu pojavi s ovim nakitom. Izlišno je, monsenjeru, da vam napomenem, da je ministar znao iz pouzdanih izvora, da je taj nakit otišao s poslanikom, a poslanik je bio vrlo daleko, s one strane mora. Velika kraljica je bila izgubljena! Izgubljena kao poslednja njena podanica, jer je padala s visine svoga velikog položaja.

— Zaista — reče Mazaren.

— A onda, monsenjeru, četiri čoveka odlučiše da je spasu. Ta četiri čoveka nisu bili prinčevi, nisu bili vojvode, nisu bili moćni ljudi, to nisu bili čak ni bogati ljudi: to su bila četiri vojnika velikog srca, jakih mišica i oštrih mačeva. Oni krenuše. Ministar je znao za njihov odlazak i postavio je svoje ljude duž celog puta kako bi ih sprečio da dođu do cilja. Trojicu su mnogobrojni napadači izbacili iz stroja; i samo je jedan stigao u pristanište, poubijao ili ranio one koji su hteli da ga zaustave, prešao more i nakit doneo natrag kraljici, koja je tako mogla da ga određenog dana stavi na rame; zbog toga ministar umalo nije pobesneo. Šta velite na ovo, monsenjeru?

— Veličanstveno! — reče Mazaren zamišljeno.

— A ja znam deset takvih dela.

Mazaren je ućutao, zaneo se u snove. Prođoše pet do šest minuta.

— Nemate više ništa da me pitate, monsenjeru? — reče Rošfor.

— Imam; a g. d’Artanjan je bio jedan od te četvorice, rekoste?

— On je bio vođa celog poduhvata.

— A ko su bili ostali?

— Monsenjeru, dopustite mi da ostavim d’Artanjanu da vam ih kaže. To su bili njegovi prijatelji a ne moji; samo bi on mogao imati nekog uticaja na njih, a ja im ne znam čak ni prava imena.

— Vi nemate poverenja u mene, gospodine od Rošfora. Pa neka, ja hoću da budem iskren do kraja: potrebni ste mi vi, on, svi!

— Počnimo od mene, monsenjeru, pošto ste poslali po mene i pošto sam tu, a zatim ćete preći na njih. Neće vas začuditi moja radoznalost: kada čovek provede pet godina u tamnici, rado bi hteo da zna kud ga vode.

— Vi, dragi moj gospodine od Rošfora, vi ćete imati poverljivo mesto, otići ćete u Vensen u kome je g. od Bofora zatvoren i nećete ga ispuštati iz vida. Ali, šta je vama?

— To što mi predlažete za mene je nemoguća stvar, — reče Rošfor, razočarano odmahujući glavom.

— Kako nemoguća stvar! A zašto je nemoguća?

— Jer je g. od Bofora moj prijatelj, ili tačnije rečeno, ja sam njegov. Zar ste zaboravili, monsenjeru, da je on jemčio za mene kod kraljice.

— G. od Bofora je od tog vremena postao neprijatelj države.

— Dobro, monsenjeru, to je mogućno; ali kako ja nisam ni kralj, ni kraljica, ni ministar, on time nije i moj neprijatelj i ja ne mogu da prihvatim to što mi nudite.

— I to vi nazivate odanošću? Čestitam vam! Vaša odanost Vas ne obavezuje suviše, gospodine od Rošfora.

— A zatim, monsenjeru, — nastavi Rošfor — vi ćete razumeti da izići iz Bastilje da bi se ušlo u Vensen, znači samo promeniti zatvor.

— Recite bolje odmah da ste vi pristalica g. od Bofora, to bi bilo iskrenije s vaše strane.

— Monsenjeru, ja sam tako dugo bio zatvoren da sam pristalica samo jedne stvari, a to je čistog vazduha. Upotrebite me za ma koju drugu stvar, pošaljite me u kakvu misiju, upotrebite me aktivno, ali ako je moguće širom zemlje!

— Dragi moj gospodine od Rošfora, — reče Mazaren s podsmehom — vaša revnost vas zanosi: vi mislite da ste još uvek mladić zato što je u vama srce još uvek mlado, ali snaga bi vas izdala. Verujte mi, dakle: vama je trenutno potreban samo odmor. Halo, neka neka dođe neko!

— Vi, dakle, nećete ništa rešiti po mom slučaju, monsenjeru?

— Naprotiv, ja sam doneo odluku.

Bernuen uđe.

— Zovite jednog poslužitelja, — reče — i ostanite kod mene — dodade tiho.

Jedan poslužitelj uđe. Mazaren napisa nekoliko reči i predade ih tome čoveku, zatim klimnu glavom.

— Zbogom, gospodine od Rošfora! — reče.

Rošfor se pokloni s poštovanjem.

— Vidim, monsenjeru, — reče on — da me vraćate u Bastilju.

— Vi ste inteligentni.

— Ja se tamo vraćam, monsenjeru; ali vam ponavljam da ste pogrešili što niste umeli da me iskoristite.

— Vas, prijatelja mojih neprijatelja!

— Šta ćete! Morao bih da postanem neprijatelj vaših neprijatelja.

— Mislite li da sem vas nema drugog, gospodina od Rošfora? Verujte mi, naći ću ljude koji će biti dostojni vas.

— Iskreno vam to želim, monsenjeru.

— U redu. Idite, idite! Povodom toga, izlišno je da mi ubuduće pišete, gospodine od Rošfora, vaša bi pisma bila uzaludna.

— Ja sam vadio kestenje iz vatre, — promrmlja Rošfor odlazeći — i ako d’Artanjan ne bude zadovoljan sa mnom, kada mu za koji trenutak ispričam kako sam ga hvalio, onda je težak čovek. Ali do vraga, kuda me to vode?

Zaista Rošfora su vodili malim stepenicama umesto da ga sprovedu kroz predsoblje u kome je čekao d’Artanjan. On u dvorištu zateče svoja kola i svoja četiri pratioca, ali je uzalud tražio svoga prijatelja.

— Ah, ah, — reče u sebi Rošfor — evo nešto što iz osnove menja stvari! I ako se po ulicama još uvek nalazi onoliko sveta, onda! Staraćemo se da dokažemo Mazarenu da sam sam sposoban, hvala bogu, i za druge stvari a ne samo da čuvam jednog zatvorenika.

I skoči u kola tako lako kao da mu je dvadeset pet godina.

IV

ANA OD AUSTRIJE
U ČETRDESET ŠESTOJ GODINI

Kada ostade sam s Bernuenom, Mazaren se za trenutak zamisli; on je već mnogo znao, ali još uvek nije znao dovoljno. Mazaren je voleo da podvaljuje u igri; to je detalj koji nam je sačuvao Brijen; a to je on nazivao: obezbediti se. Odlučio je da s d’Artanjanom otpočne igru tek kada mu sve protivnikove karte budu dobro poznate.

— Monsenjer nema nikakvu naredbu? — upita Bernuen.

— Imam — odgovori Mazaren. — Posvetli mi, idem kod kraljice.

Bernuen uze svećnjak i pođe napred. Postojao je tajni prolaz koji je iz Mazarenovih odeljenja, iz sobe za rad uvodio u kraljičine odaje; kardinal je u svako doba prolazio tim hodnikom kada je hteo da ode Ani od Austrije⁵.

Stigavši u spavaću sobu, u koju je vodio taj prolaz, Bernuen srete gospođu od Bovea. Gospođa od Bovea i Bernuen su bili prisni poverenici ove zadocnele ljubavi; i gospođa od Bovea uze na sebe da kardinala prijavi Ani od Austrije, koja je s mladim Lujem XIV bila u sobi za molitvu.

Ana od Austrije, sedeći u velikoj fotelji nalaktivši se na sto a glavu naslonivši na ruku, posmatrala je kraljevsko dete koje je, ležeći na ćilimu, prevrtalo stranice velike knjige o bitkama. Ana od Austrije bila je kraljica koja je savršeno umela da veličanstveno čami; po nekad se satima povlačila u svoju sobu ili u sobu za molitvu i tu ostajala ne čitajući ništa i ne moleći se.

Što se tiče knjige koju je kralj čitao, to je bio primerak Kvinta Kursa, ukrašen slikama koje su prikazivale podvige Aleksandra Velikog.

Gospođa od Bovea se pojavi na vratima sobe za molitvu i prijavi kardinala od Mazarena.

Dete se podiže i kleče namrštivši se i reče gledajući u majku:

— Zašto on ulazi tako, ne tražeći audijenciju?

Ana lako pocrvene.

— Važno je, — odgovori ona — da prvi ministar, u ovakvim vremenima, može u svako doba da izvesti kraljicu o onome što se dešava a da ne izazove radoznalost i komentare celoga dvora.

— Ali, meni se čini, da gospodin od Rišeljea nije tako ulazio — odgovori nemilosrdno dete.

— Otkud se vi sećate šta je činio gospodin od Rišeljea? Vi to ne možete znati, bili ste isuviše mali.

— Ja to i ne pamtim, ali sam pitao i tako mi je rečeno.

— A ko vam je to rekao? — nastavi Ana od Austrije sa slabo prikrivenom zlovoljom.

— Ja znam da nikad ne treba imenovati osobe koje su odgovorile na pitanja koja sam im uputio, — odgovori dete — inače više nikad neću ništa saznati.

U tome trenutku uđe Mazaren. Kralj ustade sasvim, uze svoju knjigu, sklopi je i odnese do stola kraj koga ostade stojeći kako bi Mazarena naterao da i sam stoji.

Mazaren je svojim inteligentnim pogledom pratio čitavu ovu scenu, u kojoj je, izgleda tražio objašnjenje za onu koja joj je prethodila.

On se s puno poštovanja pokloni kraljici i duboko kralju, koji mu odgovori s visine klimnuvši glavom; ali mu majka jednim pogledom prebaci to što je podlegao osećanju mržnje koju je, još od detinjstva, Luj XIV osećao prema kardinalu, i on s osmehom na usnama primi ministrov kompliment.

Ana od Austrije se trudila da s Mazarenovog lica pročita uzrok te neočekivane posete, pošto je kardinal obično dolazio k njoj tek kad bi se svi povukli.

Ministar joj glavom dade neprimetan znak; tada kraljica obraćajući se gospođi od Bovea reče:

— Vreme je da kralj legne, — reče ona — zovite Laporta.

Kraljica je već dva ili tri puta rekla mladome Luju da se povuče, ali je dečko s puno nežnosti navaljivao da ostane; ovog puta ne stavi nikakvu primedbu, samo stisnu usne i poblede.

Trenutak docnije uđe Laport.

Dečko se uputi pravo njemu, ne prišavši da poljubi majku.

— Ali Luje, — reče Ana — zar nećete da me poljubite?

— Mislio sam da ste se naljutili na mene, gospođo, vi me terate.

— Ja vas ne teram: ali tek što ste preležali male boginje, još uvek se ne osećate dobro i strah me je da vas ne zamori dugo sedenje noću.

— Niste se toga bojali kad ste me danas naterali da idem u Pale da bih izdao one rđave uredbe protiv kojih narod toliko negoduje.

— Sire, — reče Laport da bi skrenuo tok razgovora — kome Vaše veličanstvo želi da dam svećnjak?

— Kome ti hoćeš, Laporte, — odgovori dečko — pod uslovom, — dodade glasnije — da to ne bude Mančini.

Gospodin Mančini je bio kardinalov nećak, koga je kardinal postavio kod kralja kao počasnog druga i na koga je Luj XIV prenosio jedan deo one mržnje koju je osećao prema svom ministru.

I kralj izađe ne poljubivši majku i ne pozdravivši se s kardinalom.

— U dobar čas! — reče Mazaren — Volim da vidim kako se Njegovo veličanstvo vaspitava u tome da mu je svaka dvoličnost odvratna.

— Zašto to? — upita kraljica skoro bojažljivo.

— Ali meni se čini da za kraljev odlazak nisu potrebna nikakva objašnjenja; uostalom, Njegovo veličanstvo se i ne trudi da sakrije koliko malo prijateljstva oseća prema meni: što me, uostalom, ne sprečava da mu u službi budem sasvim odan, kao i vašem veličanstvu.

— Ja vas molim za izvinjenje umesto njega, — reče kraljica — on je dete i ne može znati koliko vam duguje.

Kardinal se osmehnu.

— Ali, — nastavi kraljica — vi ste nesumnjivo došli nekim važnim poslom, u čemu je stvar?

Mazaren sede, ili bolje reći, zavali se u široku stolicu i s melanholičnim izrazom reče:

— Stvar je u tome, — reče on — da ćemo, kako izgleda, biti primorani da se uskoro rastanemo, ukoliko vi u svojoj odanosti prema meni ne biste išli tako daleko da pođete sa mnom, u Italiju.

— A zbog čega to? — upita kraljica.

— Zbog toga što se, kao što je rečeno u operi Tizbe: „Ceo svet zaverio da rastavi naša srca”.

— Vi se šalite, gospodine! — reče kraljica pokušavajući da opet povrati jedan deo svog nekadašnjeg dostojanstva.

— Nažalost ne, gospođo! — reče Mazaren — ja se ni malo ne šalim; radije bih plakao i molim vas da mi u to poverujete, a ima i razloga jer setite se šta sam rekao: „Ceo svet se zaverio da rastavi naša srca”. A kako ste vi deo celog sveta to hoću da kažem da me i vi napuštate.

— Kardinale!

— Eh, bože moj, zar vas nisam video pre neki dan kako se vrlo ljubazno osmehujete gospodinu vojvodi Orleanskom, ili tačnije na ono što vam je on govorio!

— A šta mi je on govorio?

— On vam je govorio, gospođo: „Vaš Mazaren je kamen spoticanja, neka on ode i sve će biti u redu”.

— A šta vi mislite da sam mogla učiniti?

— Oh, gospođo, vi ste kraljica čini mi se!

— Krasno mi je to veličanstvo koje zavisi od ma kog piskarala u Pale-Roajalu i ma kog vlastelina u kraljevini!

— Ali ste ipak dovoljno jaki da udaljite od sebe ljude koji vam se ne sviđaju.

— Bolje rečeno one koji se ne sviđaju vama! — odgovori kraljica

— Meni!

— Nesumnjivo. Ko je oterao gospođu od Ševreza koja je bila proganjana dvanaest godina za vreme bivše vladavine?

— Spletkašica koja je protiv mene htela da nastavi spletke započete protiv gospodina od Rišeljea!

— Ko je oterao gospođu od Otfora, tu savršenu prijateljicu, koja je odbila kraljevu naklonost da bi sačuvala moju?

— Bogomoljka koja vam je govorila svako veče, svlačeći vas, da gubite svoju dušu voleći jednog sveštenika, kao da je čovek sveštenik stoga što je kardinal.

— Ko je uhapsio gospodina od Bofora?

— Smetenjak koji je govorio, ništa manje nego da me ubije

— Zar ne vidite, kardinale, — nastavi kraljica — da su vaši neprijatelji i moji.

— To nije dovoljno, gospođo, trebalo bi da vaši prijatelji budu i moji!

— Moji prijatelji, gospodine!… — kraljica odmahnu glavom — Nažalost ja ih više nemam.

— Kako je mogućno da u sreći nemate prijatelja kada ste ih imali u nesreći?

— Jer sam u sreći te prijatelje zaboravila, gospodine: jer sam postupila kao kraljica Marija Mediči koja je, po povratku iz svog prvog izgnanstva prezrela sve one koji su patili zbog nje, i koja je, po drugi put prognana, umrla u Kelnu gde ju je bio napustio ceo svet, pa čak i njen sin, jer je na nju došao red da je ceo svet prezre.

— Lepo, da vidimo! — reče Mazaren — Zar nije vreme da se to zlo popravi? Potražite među svojim najstarijim prijateljima.

— Šta hoćete time da kažete, gospodine?

— Ništa drugo sem ovo što kažem: potražite.

— Nažalost! Uzalud gledam oko sebe, ja nemam uticaja ni na koga. Gospodinom, kao i uvek, upravlja njegov ljubimac: juče je to bio Šoazi, danas je to La Rivijer, sutra će biti neko drugi. Gospodinom Princem upravlja biskupov pomoćnik, a njime upravlja gospođa od Gemenea.

— Stoga vam i ne kažem, gospođo, da potražite među vašim današnjim prijateljima nego među nekadašnjim.

— Među svojim nekadašnjim prijateljima? — reče kraljica.

— Da, među nekadašnjim, među onima koji su vam pomogli da se borite protiv gospodina vojvode od Rišeljea, pa čak i da ga pobedite.

— Na šta li cilja? — promrmlja kraljica, zabrinuto posmatrajući kardinala.

— Da, — nastavi ovaj — u izvesnim okolnostima ste vi umeli, tim moćnim i tananim duhom koji karakteriše Vaše veličanstvo i blagodareći pomoći svojih prijatelja, da odbijete napade toga neprijatelja.

— Ja, — reče kraljica — ja sam patila i to je sve.

— Da, — na to će Mazaren — kao što pate žene: sveteći se. Hajde, pređimo na stvar! Poznajete li vi gospodina od Rošfora?

— Gospodin od Rošfora nije bio među mojim prijateljima, — reče kraljica — nego naprotiv jedan od mojih najogorčenijih neprijatelja, jedan od najvernijih ljudi gospodina kardinala. Mislila sam da vam je to poznato.

— To mi je toliko poznato, — odgovori Mazaren — da smo ga stavili u Bastilju.

— Je li iz nje izišao? — upita kraljica.

— Nije, umirite se, još uvek je tamo, uostalom ja vam o njemu govorim samo stoga da bih prešao na nekog drugog. Poznajete li vi gospodina d’Artanjana? — nastavi Mazaren gledajući kraljicu pravo u oči.

Ana od Austrije dobi udarac posred srca.

— Da nije Gaskonjac bio nesmotren? — promrmlja ona. A zatim glasno:

— D’Artanjan! — dodade ona. — Pričekajte malo, da, svakako, to mi je ime poznato. D’Artanjan, jedan musketar koji je voleo jednu od mojih žena, siroto malo stvorenje koje je zbog mene umrlo otrovano.

— I to je sve? — reče Mazaren.

Kraljica pogleda u kardinala sa čuđenjem.

— Ali, gospodine — reče ona — čini mi se da me vi podvrgavate saslušanju?

— Na koje, — reče Mazaren sa svojim večitim osmehom i uvek blagim glasom — vi odgovarate po svojoj ćudi.

— Iznesite jasno svoje želje, gospodine, i ja ću na njih odgovoriti na isti način. — reče kraljica koja je počinjala da biva nestrpljiva.

— Dobro, gospođo, — reče Mazaren — želim da sa mnom podelite svoje prijatelje kao što sam ja vama posvetio ono malo umetnosti i sposobnosti koje mi je bog dodelio. Prilike su ozbiljne i moraćemo energično da postupimo.

— Zar opet! — reče kraljica, ja sam verovala da je hapšenjem g. od Bofora s tim svršeno.

— Da. vi ste videli samo bujicu koja je htela sve pred sobom da odnese, a niste obratili pažnju na tihu vodu. Međutim, u Francuskoj postoji poslovica koja govori o tihoj vodi.

— Dovršite — reče kraljica.

— Pa dobro, — nastavi Mazaren — ja svakodnevno podnosim uvrede koje mi nanose vaši prinčevi i vaši lakeji s titulama, sve sami automati koji ne vide da ja držim njihove konce i koji, pod mojom strpljivom ozbiljnošću, nisu nazreli smeh razjarenog čoveka koji je sam sebi dao reč da će ih jednog dana nadjačati. Uhapsili smo gospodina od Bofora istina je; ali on je bio najmanje opasan od svih, a postoji još g. Princ…

— Pobednik kod Rokroa! Zar i na to pomišljate?

— Da, gospođo, i to vrlo često; ali „pacijencija”, kako kažemo mi i Italijani. A zatim, posle g. od Kondea, dolazi g. vojvoda Orleanski.

— Ali šta govorite? Prvi princ kraljevske krvi, kraljev ujak!

— Ne prvi princ kraljevske krvi, ne kraljev ujak, nego podli zaverenik koji je, pod prošlom vladavinom postao odjek svih gadnih glasova gonjen svojim ćudljivim i neuravnoteženim karakterom, nagrižen bednom dosadom, obuzet ambicijom surevnjiv prema svima koji su ga prevazilazili svojom odanošću i hrabrošću, razjaren što je niko i ništa zahvaljujući svojoj ništavnosti, duša svih spletaka, koji je dao znak za pokret svim onim poštenim ljudima koji su bili tako glupi da poveruju reči čoveka kraljevske krvi, i koji ih se odrekao kada su se popeli na gubilište! Ne prvi princ kraljevske krvi, ne ujak kraljev, ponavljam, nego ubica Šaleov, Monmoravsijev i Sen-Mareov, koji i danas pokušava da igra istu igru i koji uobražava da će je dobiti stoga što je promenio protivnika i što umesto čoveka koji preti, ima pred sobom čoveka koji se smeška Ali se on vara, on je izgubio gubeći g od Rišeljea i ja nemam računa da pored kraljice ostavim taj kvasac razdora kojim je pokojni g. kardinal dvadeset godina dražio kraljevu žuč.

Ana pocrvene i pokri lice obema rukama.

— Ja neću da ponižavam Vaše veličanstvo, — nastavi Mazaren, vraćajući se mirnijem načinu govora ali koji je istovremeno bio čudno odlučan — Hoću da kraljicu poštuju i da poštuju njenog ministra pošto sam pred svima samo to. Vaše veličanstvo zna da ja nisam, kao što mnogi ljudi to govore, pajac koji je došao iz Italije; potrebno je da to zna ceo svet kao što to zna Vaše veličanstvo.

— Pa dobro, dakle, šta je potrebno da učinim? — reče Ana od Austrije koja se beše povila od ovog zapovedničkog glasa.

— Potrebno je da u svom sećanju potražite imena onih vernih i odanih ljudi koji su uprkos g. od Rišeljea, prešli preko mora, ostavljajući tragove svoje krvi duž celog puta, da bi vašem veličanstvu doneli izvestan nakit koji je ono bilo dalo g. od Bakingama.

Ana se podiže, veličanstvena i gnevna kao da je čelična opruga naterala da skoči, i, gledajući kardinala s onim dostojanstvom i s visinom što ju je u danima njene mladosti činilo tako moćnom, reče:

— Vi me vređate, gospodine! — reče ona.

— Hoću najzad, — nastavi Mazaren završavajući misao koju je u sredini presekao kraljičin pokret— hoću da danas učinite za svoga muža ono što ste nekada učinili za svoga ljubavnika.

— Opet ta kleveta! — uzviknu kraljica — A ja sam verovala da je davno mrtva i dobro ugušena jer ste me nje dosad poštedeli; ali eto gde mi i vi o njoj govorite. Utoliko bolje! Jer ovog puta ćemo to pitanje pretresti i time će sve biti svršeno, razumete li?

— Ali, gospođo, — reče Mazaren iznenađen ovim povratkom borbenosti — ja ne tražim da mi vi sve kažete.

— A ja hoću da vam kažem sve — odgovori Ana Austrijska. — Slušajte dakle. Hoću da vam kažem da su zaista u to doba postojala četiri odana srca, četiri poštene duše, četiri verna mača, koji su mi spasili više no život, gospodine, koji su mi spasili čast.

— Ah, vi priznajete — reče Mazaren.

— Zar su samo krivci ti čija čast može da bude u pitanju, gospodine, i zar se ne može nekome oduzeti čast, naročito jednoj ženi, pomoću prividnih činjenica? Da, okolnosti su bile protiv mene i trebalo je da izgubim čast, a ipak, kunem se, nisam bila kriva. Kunem se.

Kraljica potraži neku svetinju na koju bi se mogla zakleti; i izvlačeći iz jednog ormančeta skrivenog u tapetama kutiju od ružinog drveta okovanu srebrom, reče stavljajući je na oltar:

— Kunem se ovom svetinjom; volela sam g. od Bakingama, ali g. od Bakingama nije bio moj ljubavnik!

— A kakva je to svetinja kojom se kunete, gospođo? — reče Mazaren s osmehom — Jer opominjem vas, pošto sam Rimljanin, ja sam nepoverljiv: postoji svetinja i svetinja.

Kraljica skide mali zlatan ključ koji joj je visio o vratu i pruži ga kardinalu.

— Otvorite, gospodine — reče ona — i vidite sami.

Iznenađen, Mazaren uze ključ i otvori kutiju u kojoj nađe samo jedan zarđali nož i dva pisma, od kojih je jedno bilo umrljano krvlju.

— Šta je ovo? — upita Mazaren.

— Šta je to, gospodine? — reče Ana od Austrije sa svojim kraljevskim pokretom pružajući preko otvorene kutije svoju ruku koja je uprkos godinama ostala savršeno lepa — Ja ću vam to reći. Ova dva pisma su jedina koja sam mu ikad napisala. Ovaj nož, to je onaj kojim ga je Felton udario. Pročitajte ta pisma, gospodine, i videćete da li sam slagala.

I pored odobrenja koje mu je bilo dato, Mazaren, usled sasvim prirodnog osećanja, umesto da pročita pisma uze nož koji je Bakingam, umirući, iščupao iz svoje rane i koji je poslao kraljici po Loportu; sečivo je bilo sasvim zarđalo jer se krv pretvorila u rđu. Pošto ga je za trenutak razgledao, dok je kraljica prebledela kao zastor na oltaru na koji se bila naslonila, on ga vrati u kutiju, uzdrhtavši nehotice.

— Nije potrebno, gospođo, meni je dovoljna vaša zakletva.

— Ne, ne! Čitajte, — reče kraljica, namrštivši se — čitajte, ja to hoću ja to naređujem da bi ovog puta, kao što sam odlučila, bilo jednom zauvek svršeno s tim, i da se više ne navraćamo na taj predmet. Mislite li vi, — dodade ona s groznim osmehom — da sam ja voljna da nanovo otvaram ovu kutiju prilikom svake vaše buduće optužbe?

Mazaren, savladan tom energijom, skoro mahinalno posluša i pročita oba pisma. Jedno je bilo ono kojim je kraljica od Bakingama tražila natrag svoje dijamantske rese: to je bilo ono koje je Laport predao vojvodi, ono u kome ga je kraljica obaveštavala da će ga ubiti i koje je stiglo isuviše dockan.

— Tačno je, gospođo, i na to se nema šta reći — reče Mazaren.

— Ima, gospodine, — reče kraljica zatvarajući kutiju i naslanjajući se rukom na nju — ima nešto što bi trebalo odgovoriti: to je da sam uvek bila nezahvalna prema tim ljudima koji su spasli mene, i koji su učinili sve što je bilo u njihovoj moći da spasu njega; to je da nisam ništa dala tome hrabrom d’Artanjanu, o kome ste mi maločas govorili, sem svoje ruke da je poljubi i ovog dijamanta.

Kraljica ispruži svoju lepu ruku prema kardinalu i pokaza mu divan kamen koji je blistao na njenom prstu.

— On ga je prodao, kako po svemu izgleda u trenutnoj oskudici, — nastavi ona — on ga je prodao da bi me po drugi put spasao, jer je to učinio da bi poslao glasnika vojvodi i obavestio ga da će ga ubiti.

— D’Artanjan je to, dakle, znao?

— On je znao sve. Na koji način? Ne znam. Ali, najzad, on ga je prodao g. od Esara, na čijoj sam ga ruci videla i od koga sam ga otkupila, ali ovaj dijamant, gospodine pripada njemu. Vratite mu ga od moje strane i, pošto već imate tu sreću da je pored vas takav čovek onda gledajte da ga korisno upotrebite.

— Hvala vam gospođo! — reče Mazaren — Ja ću se koristi savetom.

— A sada, — reče kraljica koju kao da je uzbuđenje iscrplo — imate li još šta da me pitate?

— Ništa, gospođo, — odgovori kardinal svojim najumilnijim glasom, sem da vas preklinjem da mi oprostite moja nepravedna sumnjičenja; ali ja vas toliko volim da nije nikakvo čudo što sam ljubomoran, čak i na prošlost.

Jedan osmeh, neodređenog izraza, prelete preko kraljičinih usana.

— E onda, gospodine, — reče ona — ako nemate ništa više da me pitate, ostavite me samu; vi svakako razumete da posle jedne ovakve scene osećam potrebu da budem sama.

Mazaren se pokloni.

— Ja se povlačim, gospođo, — reče on — dozvoljavate li mi da opet dođem?

— Da, ali tek sutra; to mi vreme neće biti suviše dugo da dođem k sebi.

Kardinal uze kraljičinu ruku, galantno je poljubi, a zatim se povuče.

Tek što je on izašao kraljica pređe u prostorije svoga sina i upita Laporta da li je kralj legao. Laport joj rukom pokaza dete koje je spavalo.

Ana od Austrije se pope uz nekoliko stepenica do postelje, približi svoje usne namrštenom čelu svoga sina i na njega spusti blag poljubac; a zatim se povuče tiho kao što je i došla, zadovoljivši se da kaže sobaru:

— Starajte se, dragi moj Laporte, da kralj bude ljubazniji s g. kardinalom, kome i on i ja vrlo mnogo dugujemo.

V

GASKONjAC I ITALIJAN

Za to vreme kardinal se beše vratio u svoj kabinet na čijim vratima je stražario Bernuen koga upita da li se dogodilo što novo i da li nije došla kakva vest spolja. Na njegov odrečan odgovor kardinal mu dade znak da se povuče.

Kad osta sam, ode i otvori vrata hodnika, zatim ona predsoblja; zamoren, d’Artanjan je spavao na jednoj klupi.

— Gospodine d’Artanjane! — reče kardinal blagim glasom.

D’Artanjan nastavi da spava.

— Gospodine d’Artanjane! — reče kardinal glasnije.

D’Artanjan nastavi da spava.

Kardinal mu priđe i dodirnu ga vrhom prsta po ramenu.

Ovog puta d’Artanjan se trže, probudi se i, probudivši se, odmah skoči na noge kao vojnik pod oružjem.

— Evo me, — reče — ko me zove?

— Ja — reče Mazaren uz najljubazniji osmeh.

— Molim vašu preuzvišenost za oproštaj, — reče d’Artanjan — ali sam bio tako umoran…

— Nemojte mi se izvinjavati, gospodine, — reče Mazaren — jer ste se umorili služeći meni.

D’Artanjan se zadivi ministrovoj ljubaznosti.

— Gle, — promrmlja kroz zube — zar je istina poslovica koja veli da sreća dolazi dok spavamo?

— Pođite za mnom gospodine! — reče Mazaren.

— Hajde, hajde, — promrmlja d’Artanjan — Rošfor je održao reč; samo kuda li je, kog đavola, on prošao.

I zagleda u svaki ugao kabineta, ali od Rošfora nije bilo ni traga.

— Gospodine d’Artanjane, — reče Mazaren sedajući i nameštajući se u svoju naslonjaču — vi ste mi uvek izgledali kao hrabar i uglađen čovek.

— Možda, — pomisli d’Artanjan — ali mu je trebalo vremena dok mi je to rekao.

Što ga nije sprečilo da Mazarena pozdravi do zemlje da bi mu odgovorio na njegov kompliment.

— Lepo, — reče Mazaren — došao je trenutak da se iskoriste vaše sposobnosti i vaša vrednost!

U oficirovim očima blesnu munja radosti koja se odmah ugasi, jer nije znao na šta Mazaren cilja.

— Naredite monsenjeru, — reče on — spreman sam da izvršim naredbe Vaše preuzvišenosti.

— Gospodine d’Artanjane, — nastavi Mazaren — vi ste za poslednje vladavine izvršili izvesne poduhvate…

— Vaša preuzvišenost je suviše ljubazna kada se toga seća… Tačno je da sam se u ratu borio s dosta uspeha.

— Ne govorim o vašim ratničkim poduhvatima, — reče Mazaren — jer, mada su podigli dosta buke drugi su ih prevazišli.

D’Artanjan se napravi da je iznenađen.

— Pa šta je, — reče Mazaren — vi ne odgovarate.

— Ja čekam da mi monsenjer kaže o kakvim je poduhvatima reč.

— Govorim o avanturi… He, vi vrlo dobro znate šta hoću da kažem.

— Nažalost, ne, monsenjeru, — odgovori d’Artanjan iznenađen.

— Vi ste diskretni, utoliko bolje. Ja govorim o onoj kraljičinoj avanturi, o onim dijamantskim resama, o onom putovanju koje ste vi preduzeli sa svoja tri prijatelja.

— He, he! — pomisli Gaskonjac — Je li to zamka; pričuvajmo se dobro.

I on svome licu dade takav izraz zaprepašćenja da bi mu na njemu zavideli Mondori i Belroz, dva najbolja glumca toga doba.

— Odlično! — reče Mazaren smejući se — lepo mi je rečeno da ste vi čovek koji mi je potreban. Dela, da vidimo šta biste vi učinili za mene?

— Sve što mi Vaša preuzvišenost zapovedi da učinim — reče d’Artanjan.

— Biste li vi za mene učinili ono što ste nekada učinili za jednu kraljicu?

— Očigledno, — pomisli d’Artanjan u sebi, — hoće da me navede da govorim; neka on počne. Vraga, on nije lukaviji od Rišeljea!…

— Za jednu kraljicu, monsenjeru? Ja ne razumem.

— Ne razumete da ste mi potrebni vi i vaša tri prijatelja?

— Koja prijatelja, monsenjeru?

— Vaša tri nekadašnja prijatelja.

— Nekada, monsenjeru, ja nisam imao tri prijatelja, imao sam ih pedeset. Kada nam je dvadeset godina, mi ceo svet nazivamo svojim prijateljima.

— Dobro, dobro, gospodine oficiru! — reče Mazaren, — diskrecija je lepa stvar; ali danas biste mogli da se pokajete što ste bili suviše diskretni

— Monsenjeru, Pitagora je terao svoje učenike da ćute pet godina da bi ih naučio ćutanju.

— A vi ste ćutali dvadeset godina, gospodine. To je petnaest godina više od filozofa pitagorejaca, a to mi se čini sasvim dovoljno. Govorite, dakle, jer vas sama kraljica oslobađa vašeg zaveta ćutanja.

— Kraljica! — reče d’Artanjan sa čuđenjem koje ovog puta nije bilo lažno.

— Da, kraljica! i kao dokaz da vam govorim u njeno ime, ona mi je rekla da vam pokažem ovaj dijamant za koji ona tvrdi da ga vi poznajete i koji je ona otkupila od gospodina od Esara.

I Mazaren ispruži ruku prema oficiru koji uzdahnu prepoznavši prsten koji mu je kraljica dala ono veče kada je bio bal u Opštini.

— Istina je! — reče d’Artanjan, — poznajem ovaj dijamant koji je pripadao kraljici.

— Vidite, dakle, da vam govorim u njeno ime. Odgovarajte mi, dakle, bez daljeg pretvaranja. Već sam vam rekao, a ponavljam vam, tiče se vaše budućnosti.

— Vere mi, monsenjeru, veoma mi je potrebno da uspem. Vaša preuzvišenost me je tako dugo zaboravila.

— Dovoljno je osam dana da se to popravi. Dobro, vi ste tu, ali gde su vaši prijatelji?

— Nemam pojma, monsenjeru.

— Kako, zar ne znate ništa?

— Ne, odavno smo se rastali, jer su sva trojica izišli iz vojske.

— Ali gde ćete ih opet pronaći?

— Ma gde bili. To je moja stvar.

— Dobro! Vaši uslovi?

— Novca, monsenjeru, onoliko koliko bude potrebno za naše poduhvate. Suviše se dobro sećam koliko smo nekada bili sputani što nismo imali novca, i bez ovog dijamanta, koji sam morao prodati, mi bismo ostali na po puta.

— Vraga! Novca, i to mnogo! — reče Mazaren — kako vi to govorite gospodine oficiru! Znate li vi da nema novca u kraljevim blagajnama?

— Učinite, onda, kao i ja, monsenjeru, prodajte dijamante krune; verujte mi, ne pogađamo se, velike stvari se rđavo obavljaju malim sredstvima.

— Pa dobro! — reče Mazaren — Gledaćemo da vas zadovoljimo.

— Rišelje bi mi, — pomisli d’Artanjan — već dao pet stotina pistola kapare.

— Vi ćete, dakle, biti uz mene?

— Hoću, ako moji prijatelji pristanu.

— Ali, u slučaju da oni odbiju, mogu li računati na vas?

— Ja nikad ništa dobro nisam uradio sam — reče d’Artanjan, odmahnuvši glavom.

— Idite, dakle, i nađite ih.

— A šta ću im reći da ih pridobijem da služe vašoj preuzvišenosti?

— Vi ih poznajete bolje no ja. Obećaćete im prema njihovom karakteru.

— A šta ću im obećati?

— Neka me služe kao što su služili kraljici i moja će nagrada biti ogromna.

— Šta ćemo raditi?

— Sve, jer izgleda da umete sve da radite.

— Monsenjeru, kada čovek ima poverenja u ljude i želi da oni imaju poverenja u njega, onda ih obaveštava bolje no što to čini Vaša preuzvišenost.

— Kada dođe trenutak da se stupi u akciju, — nastavi Mazaren — budite mirni, znaćete sve moje misli.

— A dotle?

— Čekajte i tražite svoje prijatelje.

— Monsenjeru, može biti da oni nisu u Parizu, to je čak i verovatno i biće potrebno da putujem. Ja sam običan poručnik u musketarima, vrlo siromašan, a putovanja su vrlo skupa.

— Nije moja namera, reče Mazaren, da vi delujete kao veliki gospodin; mojim planovima je potrebna tajanstvenost i suviše veliki broj osoblja bi im naškodio.

— Pa ipak, monsenjeru, ja ne mogu da putujem od svoje plate, pošto mi je već tri meseca nisu isplatili, a ne mogu da putujem ni od svoje uštede, pošto sam za ovih dvadeset i dve godine koliko sam u službi uštedeo samo dugove.

Mazaren ostade za trenutak zamišljen kao da se u njemu vodila velika borba, a zatim, otišavši do ormana zatvorenog trostrukom bravom izvadi iz njega jednu kesu i, odmeravajući dva tri puta njenu težinu u ruci pre nego što je dade d’Artanjanu, reče:

— Uzmite, dakle, ovo, — reče s uzdahom — to je za putovanje.

— Ako su španski dubloni ili bar zlatni taliri — pomisli d’Artanjan — moći ćemo se još i sporazumeti nas dvojica.

On pozdravi kardinala i strpa kesu u svoj široki džep.

— U redu, dogovorili smo se, — odgovori kardinal — vi ćete otputovati…

— Da, monsenjeru.

— Pišite mi svakodnevno da bih imao novosti o vašim pregovorima.

— Neću to propustiti, monsenjeru.

— Vrlo dobro. Da, zbilja, imena vaših prijatelja?

— Imena mojih prijatelja? — ponovi d’Artanjan još pomalo uznemiren.

— Da, dok vi budete tražili sa svoje strane, ja ću se raspitivati sa svoje i možda ću nešto saznati.

— Gospodin grof od La Fera, inače Atos; gospodin od Valona ili Portos; i gospodin vitez d’Erble, danas opat d’Erble, inače Aramis.

Kardinal se osmehnu.

— Kadeti, — reče on, — koji su u musketare stupili pod lažnim imenima da ne bi kompromitovali svoja porodična imena. Dugi mačevi ali lake kese; to već znamo.

— Ako bog bude hteo da ti mačevi pređu u službu Vaše preuzvišenosti, — reče d’Artanjan — usuđujem se da izrazim želju, a to je da monsenjerova kesa postane laka a njihova teška: jer će s tom trojicom ljudi sa mnom Vaša preuzvišenost uzburkati celu Francusku, pa čak i celu Evropu, ako joj sa prohte.

— Ti Gaskonjci, — reče Mazaren smejući se — po razmetanju su skoro ravni Italijanima.

— U svakom slučaju, — reče d’Artanjan s osmehom sličnim kardinalovom — bolji su kad je u pitanju mačevanje.

I izađe pošto je zatražio odsustvo koje mu je odmah dato i to potpisano Mazarenovom rukom.

Čim je izašao on priđe jednom fenjeru i žurno pogleda u kesu.

— Srebrni taliri! — reče prezrivo — To sam i mislio. Ah, Mazarene, Mazarene! Nemaš poverenja u mene! Utoliko gore! To će ti doneti nesreću!

Za to vreme je kardinal trljao ruke.

— Sto pistola, — mrmljao je — sto pistola! Za sto pistola sam kupio jednu tajnu koju bi g. od Rišeljea platio dvadeset hiljada talira. Ne računajući ovaj dijamant, — reče gledajući zaljubljeno u prsten koji je zadržao umesto da ga preda d’Artanjanu — ne računajući ovaj dijamant koji vredi najmanje deset hiljada livara.

I kardinal se vrati u svoju sobu sav srećan zbog ovog večera u kome je svršio tako lep posao, stavi prsten u kutiju za nakit punu brilijanata svih vrsta i pozva Bernuena da ga svuče, ne obraćajući više pažnju na žagor koji je i dalje na mahove udarao u prozore i na puščane pucnjeve koji su još uvek odjekivali Parizom, mada je bilo prošlo jedanaest časova uveče.

Za to vreme se d’Artanjan uputio prema ulici Tikton, u kojoj je stanovao u hotelu kod Kozice.

Da kažemo u nekoliko reči kako je d’Artanjan došao dotle da izabere taj stan.

VI

D’ARTANjAN U ČETRDESETIM GODINAMA

Avaj! Od vremena u kome smo se rastali s d’Artanjanom, u svome romanu Tri musketara, i ostavili ga u ulici Grobara broj 12, desili su se mnogi događaji, a naročito prošlo je mnogo godina.

D’Artanjan je bio dorastao prilikama ali su prilike bile nedostojne d’Artanjana. Sve dok su ga njegovi prijatelji okružavali, d’Artanjan je sačuvao svoju mladost i poetičnost; to je bila jedna od onih pronicljivih i oštroumnih priroda koje lako upijaju u sebe osobine drugih. Atos mu je davao svoju veličinu, Portos svoj polet, a Aramis svoju eleganciju. Atos ga je napustio prvi, da bi se povukao na ono malo imanje koje je nasledio u okolini Bloa; za njim Portos da bi se oženio svojom zastupnikovicom; i najzad Aramis, treći, da bi konačno stupio u crkvene redove i postao opat. Od tog trenutka d’Artanjan, koji izgledaše kao da je spojio svoju budućnost s budućnošću svoja tri prijatelja, nađe se usamljen i slab, bez hrabrosti da nastavi karijeru u kojoj je osećao da bi mogao postati nešto samo pod uslovom da mu svaki od njegovih prijatelja ustupi, ako se tako može reći, po jedan deo onog električnog fluida koji je dobio od boga.

I tako, mada je postao poručnik u musketarima, i baš zbog toga, d’Artanjan se oseti još više usamljen; nije bio dovoljno visokog roda, kao Atos, da bi se vrata velikaških kuća otvorila pred njim; nije bio dovoljno tašt, kao Portos, da bi se pretvarao da odlazi u više društvo; nije bio dovoljno plemić, kao Aramis, da bi se održavao u urođenoj eleganciji, noseći tu eleganciju u sebi. Neko vreme ljupka uspomena na gospođu Bonasije ulivala je duhu mladoga poručnika izvesnu poeziju; ali kao i uspomena na sve stvari ovoga sveta i ta se trošna uspomena lagano izbrisala; garnizonski život je koban, čak i za aristokratske prirode. Od dveju suprotnih priroda koje su činile d’Artanjanovu individualnost, materijalna priroda je polako nadjačala i sasvim lagano, ne opažajući ni sam, d’Artanjan, uvek u garnizonu, uvek u logoru, uvek na konju, postao je (ne znam kako se to nazivalo u to doba) ono što danas zovemo: pravi trupaš.

Ali nije tačno da je d’Artanjan zbog toga izgubio svoju urođenu pronicljivost; ne. Možda se, naprotiv, ta pronicljivost povećala, ili je bar izgledala dva puta upadljivija pod ovom, malo neotesanom, spoljapšnošću: ali je on tu pronicljivost upotrebljavao na male, a ne na velike događaje u životu; na materijalno blagostanje, na onakvu ugodnost kako je vojnici podrazumevaju, što će reći da bi se došlo do dobrog stana, dobrog stola i dobre gazdarice.

A d’Artanjan je sve to našao još pre šest godina u ulici Tikton, u firmi kod Kozice.

U prvim danima svoga boravka u tome hotelu, vlasnica kuće, lepa i sveža Flamanka od svojih dvadeset i pet do dvadeset i šest godina, beše se čudno zagrejala za njega; i posle nekoliko ljubavnih doživljaja, kojima je jako smetao nezgodan muž, pred kojim se d’Artanjan deset puta pretvarao kao da će mu telo proburaziti mačem, toga muža jednog lepog jutra beše nestalo, jer je dezertirao zasvagda, pošto je krišom prodao nekoliko buradi vina i sobom odneo novac i nakit. Verovalo se da je umro; naročito njegova žena, koja se uljuljkivala tom slatkom pomišlju da je udovica i hrabro tvrdila da je on umro. Najzad, posle tri godine jedne veze koju d’Artanjan nikako nije želeo da raskine, nalazeći svake godine da su mu postelja i gazdarica prijatniji no ikad, jer je jedna jamčila za drugu, ljubaznici pade na um neshvatljiva pretenzija da mu postane žena i predloži d’Artanjanu da se venčaju.

— Ah, pih! — odgovori d’Artanjan — To bi bila bigamija, draga moja! Prođite se, vi na to i ne pomišljate!

— Ali on je mrtav, ja sam u to uverena.

— Ali on je bio vrlo nezgodan momak i mogao bi se vratiti da nas odvede va vešala.

— Pa lepo, ako se vrati vi ćete ga ubiti; vi ste tako hrabri i tako spretni.

— Vraga! Mila Moja! To bi bio drugi način da čovek bude obešen.

— I tako, vi odbijate moj zahtev?

— Kako da ne! I to najodlučnije!

Lepa gazdarica je bila očajna. Ona bi tako rado učinila g. d’Artanjana ne samo svojim mužem, nego i svojim bogom; to je bio tako lep čovek, tako ponosnih brkova.

Oko četvrte godine te veze dođe pohod na Franš Konte. D’Artanjan bi određen da u njemu učestvuje i poče da se priprema za odlazak. To je bio veliki bol, beskrajne suze, svečana zakliljanja na vernost; sve to od strane gazdaričine, razume se. D’Artanjan je bio isuviše veliki gospodin da bi išta obećavao; i tako obeća samo da će učiniti sve što bude mogao, da bi još više povećao slavu svog imena

U tom pogledu. poznata nam je d’Artanjanova hrabrost; on je sjajno platio svojom ličnošću, i, jurišajući na čelu svoje čete, dobi po sred grudi metak koji ga svom dužinom prostre po bojnom polju. Videli su ga kad je pao s konja, nisu ga videli kada je ustao, mislili su da je mrtav i svi oni koji su se nadali da naslede njegov čin, razglasiše, onako nasumice, da je poginuo. Čovek lako poveruje u ono što želi; a u vojsci, počev od divizijskih generala koji žele smrt glavnokomandujućeg pa sve do prostih vojnika koji žele smrt kaplara, svako želi po nečiju smrt.

Ali d’Artanjan nije bio čovek koji bi se dao tako lako ubiti. Pošto je za dnevne žege ostao onesvešćen na bojnom polju, noćna svežina ga povrati; on stiže do jednog sela, zakuca ka vrata najlepše kuće i dočekaše ga kao što su svuda i uvek dočekivani Francuzi, pa makar oni bili i ranjeni. Mazili su ga, negovali i izlečili, i jednog lepog jutra on ponovo krenu za Francusku, zdraviji no ikad, a kad je već bio u Francuskoj, krenu za Pariz; kad je dospeo u Pariz on krenu u pravcu ulice Tikton.

Ali d’Artanjan nađe da je njegovu sobu zauzeo jedan čiviluk prislonjen uza zid s kompletnim muškim odelom, izuzev mača.

— Biće da se vratio, — reče on — tim gore i tim bolje.

Samo se po sebi razume da je d’Artanjan neprekidno mislio na muža.

On se raspita: nov sluga, nova služavka; gazdarica beše izišla u šetnju.

— Sama? — upita d’Artanjan.

— S gospodinom.

— Gospodin se dakle vratio?

— Nesumnjivo — odgovori prostodušno služavka.

— Kada bih imao novaca, — reče d’Artanjan u sebi — otišao bih; ali ga ja nemam i stoga moram da ostanem i da poslušam savet svoje gazdarice, kvareći bračne planove toga nepoželjnog povratnika.

Baš je završavao taj monolog, što dokazuje da u krupnim prilikama ništa nije prirodiije od monologa, kada služavka, koja je čekajući gledala s vrata, odjednom povika:

— Ah, gle’te! Eno upravo gospođe koja se vraća s gospodinom.

D’Artanjan baci pogled do na kraj ulice i vide, zaista na zavijutku ulice Monmartr, gazdaricu koja se vraćala, obesivši se o ruku jednog gorostasnog Švajcarca, koji se klatio u hodu s izrazom koji d’Artanjana prijatno podseti na njegovog starog prijatelja Portosa.

— To je gospodin? — reče u sebi d’Artanjan — Oh, oh, čini mi se da je grdno porastao!

I on sede u gostioničkoj dvorani na sasvim upadljivo mesto.

Gazdarica, ušavši, odmah primeti d’Artanjana i uzviknu.

Na taj uzvik d’Artanjan, nalazeći da su ga poznali, pritrča gazdarici i nežno je poljubi.

Švajcarac gledaše zaprepašćeno u gazdaricu koja beše sva prebledela.

— Ah, to ste vi, gospodine! Šta hoćete od mene? — upita ona u velikoj zabuni.

— Gospodin je vaš rođak? Gospodin je vaš brat? — reče d’Artanjan, ne zbunjujući se nikako u ulozi koju je igrao.

I, ne čekajući da ona odgovori, baci se u naručje Švajcarcu, koji mu to sasvim hladno dopusti.

— Ko je ovaj čovek? — upita.

Gazdarica odgovaraše samo grcajući.

— Ko je ovaj Švajcarac? — upita d’Artanjan.

— Gospodin će se oženiti sa mnom — odgovori gazdarica između dva grča.

— Vaš muž je, dakle, najzad umro?

— Šta fas se tiče? — odgovori Švajcarac.

— Tiče me se mnogo, — odgovori d’Artanjan — pošto se ne možete oženiti gospođom bez moje saglasnosti i da…

— I da?… — upita Švajcarac.

— I da… ja svoju saglasnost ne dajem — reče musketar.

Švajcarac pocrvene kao bulka; na sebi je imao svoju lepu pozlaćenu uniformu dok je d’Artanjan bio uvijen u nekakav siv ogrtač; Švajcarac je bio šest stopa visok, a d’Artanjan svega pet; Švajcarac je smatrao da je u svojoj kući, a d’Artanjan mu izgledaše kao uljez.

— Hoćete li ta isađete odavde? — upita Švajcarac lupivši žestoko nogom o pod kao čovek koji počinje ozbiljno da se ljuti.

— Ja? Nikako! — reče d’Artanjan.

— Ali dovoljno je zatražiti pomoć — reče jedan momak koji nije mogao da razume da je taj čovečuljak osporavao mesto ovome tako krupnom čoveku.

— Ti, — reče d’Artanjan, koga poče da obuzima gnev, uhvativši dečaka za uvo — ti ćeš početi time što ćeš ostati na svome mestu, i da se nisi pomakao, inače ću ti iščupati ovo što držim. Što se vas tiče, slavni potomče Viljema Tela, vi ćete spakovati svoja odela koja se nalaze u mojoj sobi i koja mi smetaju, i otići ćete, i to brzo, da potražite drugu gostionicu.

Švajcarac se stade bučno smejati.

— Ja ta odem? — reče — A sašto?

— Ah, u redu! — reče d’Artanjan — Vidim da razumete francuski. Onda hodite da se malo prošetate sa mnom, pa ću vam ostalo objasniti.

Gazdarica koja je znala da je d’Artanjan odličan mačevalac, poče da plače i da čupa kose.

D’Artanjan se okrete prema ucveljenoj lepotici.

— Onda ga oterajte, gospođo! — reče.

— Ha! — odgovori Švajcarac kome je trebalo izvesno vreme dok je shvatio d’Artanjanov predlog? — Ha! Fi ste luti, kat mi bredlažete ta izađem ta se prošetam sa fama.

— Ja sam poručnik musketara Njegovog Veličanstva, — reče d’Artanjan — i prema tome u svemu iznad vas; samo, pošto ovde nije reč o činovima, nego o stambenoj dozvoli, vama je običaj poznat. Hodite da potražite svoju: prvi od nas koji se vrati, uzeće sobu.

D’Artanjan odvede Švajcarca uprkos jadanja gazdaričinih koja je u duši osećala da joj srce nagnnje starom ljubavniku ali kojoj ne bi bilo krivo da da lekciju tome oholom musketaru, koji joj je naneo tu uvredu da odbije njenu ruku.

Dva protivnika odoše pravo u jarkove Monmartra, bila je noć kad su tamo stigli; d’Artanjan učtivo zamoli Švajcarca da mu ustupi sobu i da se više ne vraća; ovaj odbi jednim znakom glave i izvuče mač.

— Onda ćete spavati ovde. — reče d’Artanjan — To je rđavo prenoćište ali krivica nije do mene jer ste vi tako hteli.

I kod tih reči izvuče i on svoj mač i ukrsti ga sa protivnikovim.

Imao je posla s jakim protivnikom, ali je njegova okretnost bila jača od svake snage. Nemčev mač nije nikako nailazio na musketarov. Švajcarac dobi dva udarca pre no što je to zbog hladnoće i primetio; međutim ga, odjednom, gubitak krvi i malaksalost koju je to prouzrokovalo, primoraše da sedne.

— Tako! — reče d’Artanjan — šta sam vam predskazao? Daleko ste doterali svojim tvrdoglavstvom! Sva je sreća što će cela stvar trajati jedva petnaestak dana. Ostanite ovde, a ja ću vam odela poslati po momku. Doviđenja. Zbilja, nastanite se u ulici Montorgej, kod „Mačke koja prede”, hrana je tamo odlična, ako je još uvek ista gazdarica. Zbogom.

I na to se vrati u stan sav živahan i zaista posla odela Švajcarcu, koga momak zateče gde sedi na istom mestu na kome ga je d’Artanjan ostavio, i koji je još uvek bio zgranut veštinom svoga protivnika.

Momak, gazdarica i sve osoblje ukazivahu d’Artanjanu pažnju koja bi se ukazivala Herkulu, kada bi se vratio na zemlju da iznova otpočne svojih dvanaest teških poslova.

Ali, kada je ostao na samo s gazdaricom, reče:

— A sada, lepa Madleno, vi znate kolika je razlika između jednog Švajcarca i jednog plemića; što se vas tiče, vi ste se ponašali kao krčmarica. Tim gore po vas, jer takvim ponašanjem gubite moje poštovanje i mene kao mušteriju. Oterao sam Švajcarca da bih vas ponizio, ali ja više ovde neću stanovati; ja ne odsedam kod ljudi koje prezirem. Hej, momče! neka odnesu moj prtljag kod „Ljubavnog akova” u ulici Burbone. Zbogom, gospođo.

D’Artanjan je, kako izgleda, bio u isti mah veličavstven i dirljiv kada je izgovarao te reči. Gazdarica mu pade pred poge, zamoli ga za oproštaj i zadrža ga blagim nasiljem. Šta ima još da se kaže? Ražanj se okretao, peć je puckarala, lepa Madlena je plakala; d’Artanjan oseti glad, zimu i ljubav kako mu se zajedno vraćaju; on oprosti; i pošto je oprostio, ostade.

Eto kako se d’Artanjan nastanio u ulici Tikton, u hotelu kod Kozice.

VII

D’ARTANjAN JE U NEPRILICI, ALI MU JEDAN NAŠ STARI POZNANIK PRITIČE U POMOĆ

D’Artanjan se vraćao, dakle, sav zamišljen, prilično zadovoljan što uza se nosi kesu kardinala Mazarena, i mislio na onaj lepi dijamant koji je nekada bio njegov i koga je za trenutak video da blista na ruci prvog ministra.

— Ako taj dijamant ikada opet dospe u moje ruke, — govorio je on — istog trenutka ću ga pretvoriti u novac, kupiti kakvo imanje u okolini zamka mog oca, a to je lepa kuća ali je uz nju svega jedan vrt, velik jedva koliko groblje Inosen, i tu ću čekati, u svom veličanstvu, da kakva bogata naslednica, zaneta mojom lepom spoljašnošću, dođe da se uda za mene; zatim ću imati tri sina: od prvoga ću načiniti velikog gospodina kao što je Atos; od drugoga lepog vojnika kao što je Portos; a od trećeg lepog opata kao što je Aramis. Vere mi! To bi bilo neuporedivo bolje nego život koji sada vodim; ali nažalost g. od Mazarena je cicija koji se neće mene radi rastati sa svojim dijamantom.

Šta li bi rekao d’Artanjan da je znao da je kraljica poverila ovaj dijamant Mazarenu s tim da ga vrati njemu?

Ulazeći u ulicu Tikton, video je da u njoj vlada veliko uzbuđenje; oko njegovog stana beše se okupilo mnogo sveta.

— Oh, oh! — reče on — Da se nije zapalio hotel kod Kozice, ili da se muž lepe Madlene nije najzad vratio?

Nije bilo ni jedno ni drugo: približivši se, d’Artanjan opazi da se to ne dešava pred njegovim hotelom, nego da se svet okupio pred susednom kućom. Vikali su iz sveg glasa, trčali s buktinjama i pri svetlosti tih buktinja d’Artanjan opazi uniforme. On upita šta se to dešava. Odgovoriše mu da je neki građanin, sa dvadesetak svojih prijatelja, napao jedna kola koja su pratili stražari g. kardinala, ali je ovima došla pomoć, te su građane rasterali. Vođa okupljenih građana beše se sklonio u kuću odmah do hotela, pa sada tu kuću pretresaju.

U mladosti, d’Artanjan bi odmah pojurio onamo gde bi video uniforme i pomagao bi vojnicima protivu građana, ali sada se bio povratio od svih tih zanosa; uostalom u džepu je imao kardinalovih sto pistola, i nije hteo da se upušta u gužvu.

On uđe u hotel ne pitajući više ništa. Nekada je d’Artanjan uvek hteo sve da zna; sada je uvek znao dovoljno.

On zateče lepu Madlenu koja ga nije očekivala, jer je kao što joj d’Artanjan beše rekao mislila da će on provesti noć u Luvru; ona ga, dakle sjajno dočeka zbog tog nepredviđenog povratka koji joj je sada utoliko bolje došao jer joj je grdan strah zadavalo ono što se dešavalo na ulici, a nije imala nikakvog Švajcarca da je čuva.

Ona je, dakle, htela da otpočne razgovor s njime i da mu ispriča šta se dogodilo; ali joj d’Artanjan reče da mu pošalje večeru gore u sobu, i da uz večeru doda jednu flašu starog burgunca.

Lepa Madlena beše disciplinovana da sluša vojnički, to jest na jedan znak. Ovoga puta d’Artanjan se udostojio da progovori, bip je, dakle, dva puta brže uslužen.

D’Artanjan uze ključ i sveću i pope se u svoju sobu. Da ne bi umanjivao prihod od stanarine on se zadovoljio sobom na četvrtom spratu. Poštovanje koje gajimo prema istini nagoni nas čak da kažemo da je soba bila odmah ispod oluka i ispod krova.

To je bio njegov Ahilov šator. D’Artanjan se zatvarao u tu sobu kada je hteo da svojim odsustvom kazni lepu Madlenu.

Prva mu je briga bila da u jedan stari pisaći sto čija je brava bila nova zaključa svoju kesu koju čak nije morao ni da prebrojava da bi znao kolika je suma u njoj; zatim, kako mu je trenutak kasnije momak doneo večeru i bocu vina, on ga otpusti, zatvori vrata i sede za sto.

On to nije učinio da bi se odao razmišljanju, kao što bi se moglo poverovati, ali d’Artanjan je mislio da se poslovi lepo obavljaju samo ako se obavljaju redom. Bio je gladan, večerao je, a posle večere legao. D’Artanjan isto tako nije bio od onih ljudi koji misle da noć donosi savet; noću je d’Artanjan spavao. Ali ujutru, naprotiv, sasvim svež, sasvim trezven, nalazio bi najbolje inspiracije. Već odavno nije imao prilike da izjutra misli ali je noću uvek spavao.

U zoru se probudi, vojnički odlučno skoči s postelje, i stade hodati po sobi razmišljajući.

— Godine četrdeset i treće, otprilike šest meseci pre smrti pokojnog kardinala, primio sam jedno pismo od Atosa. Ali gde je ono? Da vidimo… Ah! To je bilo pri opsadi Bezansona, sećam se… bio sam u rovu. Šta li mi je ono pisao? Da živi na jednom malom imanju, da, tako je, na malom imanju; ali gde? Baš sam to čitao kad mi je vetar odneo pismo. Nekada bih pojurio da ga donesem, mada ga je vetar odneo na otkriven položaj. Ali mladost je velika mana kad čovek više nije mlad. Pustio sam svoje pismo da odnese Atosovu adresu Španjolcima, koji ne znaju šta će s njom i koji bi trebalo da mi je vrate. Ne treba, dakle, više misliti na Atosa. Da vidimo Portosa.

Od njega sam primio pismo: pozivao me je u veliki lov na svom imanju u septembru mesecu 1646. Nažalost, kako sam se u to vreme nalazio u Bearnu zbog očeve smrti, pismo je upućeno za mnom: bejah već otišao kada je ono stiglo. Ali ono poče da me prati i u Monmedu, stiže nekoliko dana posle mog odlaska iz te varoši. Najzad me je stiglo u mesecu aprilu; ali kako me je dostiglo tek aprila meseca 1647, a poziv je bio za septembar 1646. to se nisam mogao njime koristiti. Hajde da potražimo to pismo, ono mora biti s mojim tapijama.

D’Artanjan otvori staru kutiju koja je u jednom uglu sobe ležala puna pergamenata što su se odnosili na d’Artanjanova imanja koja su već dvesta godina prestala biti svojina njegove porodice, i radosno uzviknu: poznao je Portosov krupni rukopis a ispod toga nekoliko redi svračijeg rukopisa što ih je napisala suva ruka njegove uvažene supruge.

D’Artanjan nije gubio vreme da ponovo čita pismo, njegov sadržaj je već znao, nego odmah pohita ka adresi.

Adresa je bila: zamak od Valona.

Portos je zaboravio da stavi ma kakvo drugo obaveštenje. U svojoj taštini mislio je da ceo svet mora poznavati zamak kome je on dao svoje ime.

— Dovraga s tim uobraženkom! — reče d’Artanjan — uvek je ostao isti! A međutim, dobro bi mi došlo da počnem od njega, jer svakako njemu novac nije potreban, njemu koji je nasledio osam stotina hiljada livara od g. Koknara. Eto, najbolji mi nedostaje. Atos mora da je poblesavio od prekomernog pića. Što se Aramisa tiče, mora da se udubio v svoje vereke obrede.

D’Artanjan baci još jedan pogled na Portosovo pismo. Ono je imalo post skriptum, a u njemu je stajala ova rečenica:

Po istom glasniku pišem i našem dičnom prijatelju Aramisu u njegov manastir.

— U njegov manastir! Da, ali koji manastir? Ima ih dve stotine u Parizu a tri hiljade u Francuskoj. A zatim, možda je, ulazeći u manastir, po treći put promenio ime. Ah, kada bih bio potkovan u teologiji i kada bih se samo sećao predmeta njegovih teza o kojima je tako lepo raspravljao u Krevkeru sa sveštenikom Mondidijeom i jezuitskim starešinom, znao bih koju doktrinu voli i iz toga bih zaključio kome se svecu mogao posvetiti; da vidimo, kako bi bilo kada bih otišao kod kardinala i od njega zatražio propusnicu za ulazak u sve moguće manastire, pa čak i u ženske? To bi bilo već nešto i možda bih ga tamo našao kao Ahila… Da, ali bi to značilo od samog početka priznati svoju nemoć, i tada bih od prve izgubio u kardinalovim očima. Veliki ljudi su zahvalni samo onda kada za njih učinimo ono što je nemoguće. „Kada bi to bilo mogućno, kažu vam, to bismo i sami učinili”. I oni su u pravu. Ali da pričekamo malo i da vidimo. Dobio sam i od njega jedno pismo, od starog prijatelja, u kome mi je tražio čak i neku malu uslugu koju sam mu učinio. Ah, da, ali sada, gde li sam stavio to pismo?

D’Artanjan razmisli za trenutak i pristupi čiviluku o kome su visile njegove stare haljine; tu potraži svoj prsnik od 1848. godine, i, kako je d’Artanjan bio uredan momak, nađe ga okačenog o ekser. On prevrnu džep i izvuče iz njega jednu hartiju; to je upravo bilo Aramisovo pismo:

Gospodine d’Artanjane, javljam vam da sam se zavadio s izvesnim plemićem koji mi je zakazao za večeras sastanak na trgu Roajal; pošto sam ja svešteno lice i pošto bi mi stvar mogla nauditi ako bih je saopštio ma kom drugom a ne tako sigurnom prijatelju kao što ste vi, to vam pišem da biste mi bili svedok u dvoboju.

Ući ćete u ulicu Nove Svete Katarine; svoga protivnika ćete naći pod drugim fenjerom s desne strane. Ja ću sa svojim biti pod trećim…

Iskreno vaš
Aramis

Ovog puta nije bilo čak vi pozdrava. D’Artanjan pokuša da oživi svoje uspomene: na sastanak beše otišao, tamo je naišao na naznačenog protivnika kome nikada nije ni imena saznao, zadao mu lep udarac mačem u ruku, zatim je pristupio Aramisu, koji se uputio k njemu pošto je završio svoj posao.

— I to je svršeno. — rekao mu je Aramis — Verujem da sam ubio bezobraznika. Ali, dragi prijatelju, ako vam ikada zatrebam, znajte da sam vam potpuno odan.

I na to mu je Aramis stisnuo ruku i izgubio se ispod arkada.

Nije nimalo bolje znao gde je Aramis, nego što je to znao za Atosa i Portosa, i stvar je počinjala da biva dosta nezgodna, kada mu se učini da čuje zvuk prozorskog okna koje se lomi u njegovoj sobi. On odmah pomisli na svoju kesu koja je bila u pisaćem stolu i polete iz kabineta. Nije se prevario: u trenutku kada je on ulazio na vrata, jedan čovek je ulazio kroz prozor.

— Ah! Bedniče! — uzviknu d’Artanjan, držeći tog čoveka za lopova i laćajući se mača.

— Gospodine, — povika čovek — za ime boga, vratite svoj mač u korice i nemojte me ubiti pre no što me saslušate! Ja nisam lopov, daleko sam od toga! Ja sam pošten građanin, dobrog sam stanja i imam kuću s ulice. Zovem se… Ej! Ali ne varam se, vi ste gospodine d’Artanjane!

— A, ti si Planše! — povika poručnik.

— Vama na službi, gospodine, — reče Planše na vrhuncu ushićenja — ako sam zato još sposoban.

— Možda, — reče d’Artanjan — ali kog vraga juriš po krovovima u sedam sati ujutru, u januaru?

— Gospodine, — reče Planše — treba da znate… Ali zbilja, možda ne treba da znate.

— Da vidimo, šta? — reče d’Artanjan — Ali pre svega stavi ubrus pred razbijeno staklo i navuci zavese.

Planše posluša, a zatim kad je on to svršio d’Artanjan reče:

— Pa dobro?

— Gospodine, pre svega, — reče oprezni Planše — kako stojite s gospodinom od Roš fora?

— Pa odlično. Kako da ne! Rošfor, pa ti dobro znaš da mi je to sada jedan od najboljih prijatelja.

— Ah! utoliko bolje.

— Ali kakve veze ima Rošfor s ovakvim ulaženjem u moju sobu?

— Ah! Evo gospodine! Pre svega moram da vam kažem da je gospodin od Rošfora…

Planše oklevaše.

— Bogamu, — reče d’Artanjan — znam to dobro, on je u Bastilji.

— To jest on je u njoj bio — odgovori Planše.

— Kako bio! — uzviknu d’Artanjan — Zar je bio toliko srećan da utekne?

— Ah, gospodine, — viknu sada Planše — ako vi to nazivate srećom onda je sve u redu; treba, dakle, da vam kažem da su izgleda juče poslali u Bastilju po g. od Rošfora.

— Gle zaboga! Znam to i sam, jer sam ja išao tamo po njega.

— Ali, srećom po njega, vi ga niste tamo i vratili; jer da sam vas poznao u pratnji, verujte mi, gospodine, da uvek osećam suviše poštovanja prema vama…

— Ta završi, budalo! Dela, šta se desilo?

— Pa lepo! Desilo se da se nasred ulice Feronri, kad su kola g. od Rošfora prolazila kroz gomilu sveta, i kad su ljudi iz pratnje surovo potiskivali buržuje podigao žagor; zatvorenik je pomislio da je prilika zgodna, kazao je svoje ime i povikao tražeći pomoć. Ja sam bio tu, čuo sam ime grofa od Rošfora; setio sam se da me je on postavio za narednika u pijemontskom puku; rekao sam glasno da je taj zatvorenik prijatelj g. vojvode od Bofora. Svet se pobunio, zaustavio konje, potisnuo pratnju. Za to vreme ja sam otvorio vrata na kolima, g. od Rošfora je skočio na zemlju i izgubio se u gomili. Nažalost, u tom trenutku je prolazila jedna patrola, ona se priključila stražarima i jurnula na nas. Ja sam se počeo povlačiti ka ulici Tikton, gonili su me u stopu, sklonio sam se u kuću odmah do ove; nju su opkolili, pretresli, ali uzalud; na petom spratu našao sam jednu milostivu dušu koja me je sakrila između dva dušeka. Ostao sam u svome skrovištu sve do jutra, ili skoro tako, pa, misleći da će se te večeri možda opet početi s pretresom, usudio sam se da krenem olucima tražeći prvo kako bih ušao u kakvu kuću koju ne čuvaju, a zatim izišao iz nje. To je moja istorija, i časti mi, gospodine, bio bih očajan kad bi vam ona bila neprijatna.

— Ni najmanje, — reče d’Artanjan — naprotiv, i vere mi, vrlo mi je milo što je Rošfor na slobodi; ali znaš li ti jednu stvar, da će te kraljevi ljudi obesiti bez milosti ako im padneš šaka?

— Bogami, i te kako znam! — reče Planše; to i jeste baš ono što me muči i to i jeste razlog što sam toliko zadovoljan da sam vas opet našao; jer ako vi budete hteli da me sakrijete, niko to ne može učiniti bolje od vas.

— Da, — odgovori d’Artanjan — hoću vrlo rado, mada na kocku stavljam ni manje ni više nego svoj čin ako se sazna da sam dao sklonište jednom buntovniku.

— Ah, gospodine, vi znate vrlo dobro da bih ja za vas svoj život stavio na kocku.

— Možeš dodati čak i da si ga stavljao, Planše. Ja zaboravljam samo ono što moram da zaboravim, a što se ovoga tiče, hoću da se toga setim. Sedi, dakle, tu i mirno jedi, jer vidim da zagledaš ostatke moje večere vrlo rečitim pogledom.

— Tačno, gospodine, jer je susetkina ostava bila vrlo rđavo snabdevena ukusnim stvarima, i ja sam od juče u podne pojeo samo parče hleba namazanog pekmezom. Mada ne prezirem slatkiše kada dođu na svoje mesto i u svoje vreme, učinilo mi se da je večera bila malo isuviše laka.

— Jadno momče! — reče d’Artanjan — Pa dela, potkrepi se!

— Ah, gospodine, vi mi dva puta spasavate život. — reče Planše.

I on sede za sto gde poče da ždere kao za vreme onih lepih dana u ulici Fosojer.

D’Artanjan nastavi da hoda gore dole; preturao je po pameti šta bi sve moglo izvući iz Planšea u prilikama u kojima se nalazio. Za to vreme Planše se trudio da što bolje nadoknadi izgubljene časove.

Najzad uzdahnu kao što uzdiše izgladneo čovek kad se zasiti, koji time pokazuje da je uzeo prvi i dobar akonto i da će malo stati.

— Dela, — reče d’Artanjan koji pomisli da je došao trenutak da započne s ispitivanjem — hajdemo redom: da li znaš gde se nalazi Atos?

— Ne, gospodine, — odgovori Planše.

— Dođavola! Znaš li gde je Portos?

— Ni to.

— Dovraga, dovraga! A Aramis?

— Ne znam ni to.

— Dovraga, dovraga, dovraga!

— Ali, — reče Planše sa svojim šeretskim izrazom — znam gde je Bazen.

— Kako! Ti znaš gde se nalazi Bazen?

— Da, gospodine.

— Pa gde je?

— U Bogorodičinoj crkvi.

— A šta radi u Bogorodičinoj crkvi?

— On je crkvenjak.

— Bazen, crkvenjak u Bogorodičinoj crkvi! Znaš li to pouzdano?

— Sasvim pouzdano; video sam ga i razgovarao s njim.

— On mora znati gde mu se nalazi gospodar.

— Bez ikakve sumnje.

D’Artanjan se zamisli, zatim uze ogrtač i mač i spremi se da izađe.

— Gospodine, — reče Planše očajnim glasom — zar me tako napuštate? Pomislite da ste mi vi jediva nada!

— Ali ovde te niko neće tražiti — reče d’Artanjan.

— Najzad, ako bi neko došao, — reče oprezni Planše — pomislite da sam za kućnu poslugu, koja me nije videla da ulazim, običan lopov.

— Tako je — reče d’Artanjan. — Govoriš li ti ma koje narečje?

— Bolje nego to, gospodine — reče Planše. — Govorim jedan jezik: flamanski.

— A gde si ga naučio, kog đavola?

— U Artoa gde sam ratovao dve godine. Slušajte: Goeden dau munheer! Itk ben begeerau te weeten the ge sond hests omstand.

— A to će reći?

— Dobar dan, gospodine! Hitam da se raspitam o stanju vašeg zdravlja.

— I to on zove jezikom! Ali ne mari, — reče d’Artanjan — to dolazi kao poručeno.

D’Artanjan priđe vratima, pozva jednog momka i naredi mu da kaže lepoj Madleni da dođe gore.

— Šta radite to, gospodine? — reče Planše — Zar ćete poveriti našu tajnu jednoj ženi!

— Budi bez brige, ona nikome neće reći ni reči.

U tom trenutku uđe gazdarica. Dojurila je s nasmejanim izrazom, očekujući da će zateći d’Artanjana samog; ali začuđeno ustuknu spazivši Planšea.

— Draga gazdarice, — d’Artanjan, predstavljam vam gospodina vašeg brata koji dolazi iz Flandrije i koga, na nekoliko dana, uzimam u službu.

— Moga brata! — reče gazdarica čudeći se sve više i više.

— Pozdravite svoju sestru, master Peter.

— Vilkom, zuster! — reče Planše.

— Goeden dau, broer! — odgovori začuđena gazdarica.

— Evo u čemu je stvar. — reče d’Artanjan — Gospodin je vaš brat, koga možda ne poznajete, ali koga ja poznajem; stigao je iz Amsterdama; vi ćete ga obući dok se ja ne vratim; a kada se vratim, a to će biti za jedan sat, vi ćete mi ga predstaviti i, na vašu preporuku, mada ne govori ni reči francuski, kako ja ne mogu ništa da vam odreknem, primam ga u službu, razumete li?

— To će reći da pogađam šta vi želite, a to je sve što mi je potrebno — reče Madlena.

— Vi ste dragocena žena, lepa moja gazdarice, i ja se oslanjam na vas.

I na to, dajući jedan znak kojim se sporazumeo s Planšeom, d’Artanjan izađe da bi otišao u Bogorodičinu crkvu.

VIII

O RAZNIM UTICAJIMA KOJE POLA PISTOLA
MOŽE IMATI NA CRKVENjAKA I
NA JEDNOG MINISTRANTA

D’Artanjan udari Novim Mostom, čestitajući sebi što je opet našao Planšea; jer iako je izgledalo da čini uslugu ovom čestitom momku, u stvari Planše je d’Artanjanu činio uslugu. U ovom trenutku mu zaista ništa nije moglo biti prijatnije od poštenog i inteligentnog lakeja. Istina, Planše, po svoj prilici, neće dugo ostati u njegovoj službi; ali i kada ponovo zauzme svoj društveni položaj u ulici Lombar, Planše i dalje ostaje d’Artanjanov dužnik, jer mu je ovaj, sakrivši ga kod sebe, gotovo spasao život, a d’Artanjanu nije bilo krivo da ima veza u buržoaziji u trenutku kad se ova spremala da ratuje s dvorom. To je značilo imati poverljivog čoveka u neprijateljskom logoru, a za čoveka tako oštroumnog kao što je d’Artanjan i najmanje stvari su mogle dovesti do velikih.

U tome duševnom raspoloženju, prilično zadovoljan slučajem i samim sobom, d’Artanjan stiže do Bogorodičine crkve.

On se pope uz trem, uđe u crkvu i, obrativši se nekom crkvenjaku koji je čistio jednu kapelu, upita ga da li slučajno poznaje g. Bazena.

— G. Bazena, crkvenjaka? — reče ovaj.

— Njega lično.

— Eno ga gde poslužuje oko službe božje u Bogorodičinoj kapeli.

D’Artanjan zadrhta od radosti jer mu se činilo, ma da mu je to rekao Planše, da nikada neće naći Bazena; ali sada kada je držao jedan kraj konca, bio je siguran da će stići do drugog kraja.

On ode i kleče prema kapeli, da ne bi izgubio iz očiju svoga čoveka. To je srećom bila mala služba božja koja je trebalo da se uskoro završi. D’Artanjan koji beše zaboravio molitve a propustio da ponese molitvenik, iskoristi slobodno vreme da posmatra Bazena.

Bazen je svoju odeću nosio, može se reći, s isto onoliko dostojanstvenosti s koliko i zadovoljstva. Videlo se da je dostigao, ili bar skoro dostigao, vrhunac svojih ambicija, i da je krst ukrašen srebrom, koji je držao u ruci, njemu izgledao isto ovako slavan kao komandantska palica koju je Konde bacio, ili nije bacio, u neprijateljske redove u bici kod Fribura. Njegov fizički izgled beše pretrpeo izvesnu promenu koja je, ako se može reći, odgovarala odlično njegovoj odeći. Celo njegovo telo se beše zaokruglilo i došlo nekako popovsko. Što se tiče njegovog lica, delovi koji su nekada strčali, kao da su se izbrisali. Hos je još uvek bio njegov ali obrazi, zaokrugljujući se, privukli su svaki po jedan deo; brada se gubila u podvaljku, koji kao da ne beše od debljine već od otoka koji se protegao do očiju i zatvarao; što se čela tiče, kosa četvrtasto i sveštenički podrezana, pokrivala ga je do na tri prsta iznad obrva. Požurimo se da kažemo da je Bazenovo čelo, u vreme kada je bilo najotkrivenije. bilo jedva palac i povisoko.

Sveštenik završi svoju službu božju u isto vreme kad i d’Artanjan svoje ispitivanje; on izgovori osvećene reči i povuče se dajući, na veliko d’Artanjanovo čuđenje, blagoslov, koji je svako primao klečeći. Ali d’Artanjanovo čuđenje prestade kada u svešteniku koji je služio službu poznade samog biskupovog pomoćnika, to jest čuvenog Žana Fransoa od Gondija, koji je u to doba, predosećajući ulogu koju će odigrati, počinjao da stiče popularnost pomoću milostinje. U nameri da poveća tu popularnost on je, s vremena na vreme, služio po koju od tih jutarnjih službi kojima je obično prisustvovao samo narod.

D’Artanjan kleče kao i ostali, primi svoj deo blagoslova, prekrsti se; ali u trenutku kada je i Bazen prolazio, očiju podignutih ka nebu i smerio koračao poslednji, d’Artanjan ga povuče za donji deo haljine. Bazen spusti oči i ustuknu kao da je ugledao zmiju.

— Gospodin d’Artanjan! — uzviknu — Vade retro Satanas!…

— E, dragi moj Bazene, — reče oficir smejući se — eto kako dočekujete starog prijatelja.

— Gospodine, — odgovori Bazen — pravi prijatelji hrišćanina su oni koji mu pomažu da dođe do svog spasenja, a ne oni koji ga od njega odvraćaju.

— Ne razumem vas, Bazene, — reče d’Artanjan — i ne vidim u čemu bih ja mogao biti kamen spoticanja vašem spasenju.

— Vi zaboravljate, gospodine, — odgovori Bazen — da vi umalo niste za navek uništili spasenje moga jadnog gospodara, i da je od vas zavisilo on bi bio proklet ostavši musketar, mada ga je njegova unutrašnja naklonost tako žarko vukla crkvi.

— Dragi moj Bazene, — nastavi d’Artanjan — morate razumeti, po mestu na kome me srećete, da sam se mnogo izmenio u svemu; godine donose sobom i razum; pa, kako ne sumnjam da je vaš gospodar na putu svoga spasenja, došao sam da se kod vas raspitam gde je on, da bi mi svojim savetima pomogao da se i sam spasem.

— Bolje recite da ga sa sobom odvučete opet u svet. Sreća je, — dodade Bazen — što ne znam gde se nalazi, jer kako smo na svetom mestu, ne bih smeo lagati.

— Kako! — uzviknu d’Artanjan na vrhuncu razočarenja — Vi ne znate gde se nalazi Aramis?

— Pre svega, — reče Bazen — Aramis je bilo njegovo ime kada je išao putem propasti, u Aramisu je sadržana Simara koje je demonsko ime, i on je, srećom, zauvek ostavio to ime.

— Stoga, — reče d’Artanjan rešen da bude strpljiv do kraja — ja i ne tražim Aramisa, nego opata d’Erbleja. Hajde, dragi moj Bazene, recite mi gde je.

— Zar niste čuli, gospodine d’Artanjane, da sam vam rekao da ne znam gde je.

— Da, nesumnjivo; ali vam na to odgovaram da je to nemoguće.

— Pa ipak je to istina, gospodine, božja istina.

D’Artanjan uvide da neće ništa iščupati iz Bazena; bilo je očigledno da Bazen laže, ali je lagao s toliko žestine i odlučnosti da se lako moglo osetiti da svoju laž neće poreći

— U redu, Bazene! — reče d’Artanjan — Pošto vi ne znate gde se nalazi vaš gospodar, to ne govorimo više o tome, rastanimo se kao dobri prijatelji i ovo pola pistola popite u moje zdravlje.

— Ja ne pijem, gospodine, — reče Bazen, dostojanstveno odbijajući oficirovu ruku — to priliči necrkvenim ljudima.

— Nepodmitljiv! — promrmlja d’Artanjan — Zbilja, nemam sreće.

I kako d’Artanjan, zauzet ovim mislima, beše ispustio Bazenovu haljinu, ovaj iskoristi tu slobodu da se živo povuče prema sakristiji, u kojoj se osetio bezbedan tek pošto je za sobom zatvorio vrata.

D’Artanjan stajaše nepomičan, zamišljen i očiju uprtih u vrata koja su predstavljala pregradu između njega i Bazena, kada oseti da ga neko lako dodirnu vrhom prsta po ramenu.

On se okrete i htede uzviknuti od iznenađenja, kada onaj koji ga beše dodirnuo vrhom prsta prinese taj prst usnama u znak ćutanja.

— Vi ovde, dragi moj Rošfore! — reče poluglasno.

— Pst! — reče Rošfor — Da li ste znali da sam na slobodi?

— Saznao sam to iz prve ruke.

— A od koga?

— Od Planšea.

— Kako, od Planšea?

— Nesumnjivo! On vas je spasao.

— Planše!… Zaista, učinilo mi se da sam ga poznao. Eto to dokazuje, dragi moj, da se dobročinstvo uvek vraća.

— A, šta tražite ovde?

— Dolazim da zahvalim bogu za svoje srećno spasenje — reče Rošfor.

— I šta još? Jer držim da to nije sve.

— A zatim da primim naređenje biskupovog pomoćnika, da vidimo da li ćemo moći da učinimo štogod da Mazaren pukne od jeda.

— Luda glavo! Učinićete da vas nanovo strpaju u Bastilju.

— Oh! Što se toga tiče, na to ću paziti, jamčim vam! Sloboda je tako lepa stvar! Stoga, — nastavi Rošfor udišući vazduh punim plućima — otići ću da se prošetam poljima, da obiđem unutrašnjost.

— Gle, — reče d’Artanjan — kao i ja.

— Ako nisam suviše radoznao, može li čovek da vas pita kuda ćete.

— U potragu za svojim prijateljima.

— Kojim prijateljima.

— Onima o kojima ste me juče pitali.

— Atosom, Portosom i Aramisom? Tražite ih?

— Da.

— Na časnu reč?

— Šta ima čudnoga u tome?

— Ništa. Baš je smešno. A u ime koga ih tražite?

— Zar ne pogađate?

— Da.

— Nažalost ne znam gde su.

— I nemate nikakvog načina da saznate nešto o njima? Pričekajte nedelju dana, pa ću vas ja izvestiti.

— Nedelju dana, to je suviše; potrebno mi je da ih pronađem pre no što prođu tri dana.

— Tri dana, to je malo, — reče Rošfor — a Francuska je velika.

— Ne mari, vi znate reč: potrebno je; pomoću te reči mogu se mnoge stvari učiniti.

— A kada otpočinjete sa traženjem?

— Već sam počeo.

— Želim vam sreće!

— A ja vama srećan put!

— Možda ćemo se sresti negde na putu.

— To je malo verovatno.

— Ko zna! Slučaj je tako ćudljiv.

— Zbogom.

— Doviđenja. Zbilja, ako vam Mazaren bude govorio o meni, recite mu da sam vas ovlastio da mu kažete da će uskoro videti da li sam, kako on kaže, suviše star za akciju.

I Rošfor se udalji s jednim od ovih demonskih osmeha koji su nekada tako često nagonili d’Artanjana da zadrhti; ali ga, ovoga puta, d’Artanjan pogleda bez straha i reče, osmehujući se i sam sa izrazom melanholije koju je možda samo ova uspomena mogla izazvati na njegovom licu:

— Idi, demone, i radi što god hoćeš, malo me se tiče: ne postoji druga Konstanca na svetu.

Okrenuvši se, d’Artanjan ugleda Bazena koji, pošto je skinuo svoje crkveno odelo, razgovaraše sa crkvenjakom s kojim je on, d’Artanjan, razgovarao ulazeći u crkvu. Bazen izgledaše vrlo uzbuđen i mlataraše svojim kratkim, debelim rukama. D’Artanjan shvati da mu, najverovatnije, nalaže da prema njemu bude vrlo oprezan.

D’Artanjan iskoristi zauzetost ove dvojice crkvenih ljudi da se izvuče iz katedrale i uhvati busiju na uglu ulice Kavet. Bazen nije mogao izići a da ga d’Artanjan ne spazi s mesta na kome je bio sakriven.

Posle pet minuta, dok je d’Artanjan stajao na svome mestu, Bazen se pojavi va tremu; pogleda na sve strane da bi se obezbedio da ga ko ne uhodi, ali nije bio u mogućnosti da opazi našeg oficira kome je samo glava virila iza ugla jedne kuće na pedeset koraka odatle. Umiren spoljnim izgledom, on se uputi u ulicu Bogorodičine crkve. D’Artanjan polete iz svog skrovišta i stiže na vreme da ga vidi kako savija u ulicu Žujveri i u ulici Kalandr ulazi u jednu kuću pristojnog izgleda. Stoga naš oficir i ne posumnja da u toj kući stanuje dostojanstveni crkvenjak.

D’Artanjan se dobro čuvao da se u toj kući raspituje; vratar, ukoliko ga ima, svakako je već bio opomenut; a ukoliko ga nema, kome bi se obratio?

On uđe u jednu malu krčmu koja se nalazila na uglu ulice Sv. Eloja i ulice Kalandr i zatražim kuvano vino. Spravljanje toga pića zahtevalo je dobrih pola sata; d’Artanjan je imao dovoljno vremena da motri na Bazena a da ne izazove sumnju.

U radnji opazi dečka od dvanaest do petnaest godina, živa lica, u kome mu se učini da je poznao dečka koga je pre dvadesetak minuta video u odelu ministranta. Poče da ga ispituje i kako kapelanov šegrt nije imao rašta da se pretvara, d’Artanjan saznade od njega da ovaj od šest do devet časova izjutra vrši dužnost ministranta a od devet do ponoći dužnost momka u krčmi.

Dok je razgovarao sa detetom, dovedoše jednog konja pred kapiju Bazenove kuće. Posle jednog trenutka siđe Bazen.

— Gle, — reče dete — eno našeg crkvenjaka, kreće na put.

— A kuda li će to? — upita d’Artanjan.

— Bog i duša, nemam pojma.

— Dobićeš pola pistola, — reče d’Artanjan — ako to saznaš.

— Baš ja! — reče dete čije oči zablistaše od radosti — Ako saznam kuda ide Bazen! To nije teško. Da mi se ne podsmevate?

— Ne, oficirske mi časti, pazi, evo pola pistola.

I pokaza mu novac kojim ga je podmićivao, ali mu ga ipak ne dade.

— Idem da ga pitam.

— To je baš način da ništa ne saznaš, — reče d’Artanjan — čekaj dok ode, a onda, bogamu, ispitaj, istražuj, raspitaj se. To je tvoja stvar, a pola pistola je ovde.

I novac opet stavi u džep.

— Razumem, — reče dete s onim podrugljivim osmehom koji je svojstven samo pariskim mangupčićima — pa lepo! Čekaću.

Ali nije trebalo dugo čekati. Posle pet minuta Bazen ode sitnim kasom, podstičući konja kišobranom.

Bazen je uvek imao običaj da nosi kišobran umesto korbača. Tek što je zavio za ugao ulice Žujveri, a dete pojuri njegovim tragom kao lovački pas. D’Artanjan ponovo zauze svoje mesto za stolom za koji beše seo kad je ušao, potpuno siguran da će, pre no što prođe deset minuta, znati ono što je želeo da zna.

I zaista, to vreme još ne beše proteklo, a dete se vrati.

— Pa? — upita d’Artanjan.

— Pa, — reče dete — znam stvar.

— I kuda je otišao?

— A hoću li dobiti svojih pola pistola?

— Nesumnjivo! Odgovaraj.

— Želim da ga vidim. Dajte mi da vidim da nije lažan.

— Evo ga.

— Hej, građanine, — reče dete — gospodin traži sitnine.

Gazda je bio za kelnerajem, dade sitninu i uze pola pistola.

Dete stavi sitninu u džep.

— A sada, kuda je otišao? — reče d’Artanjan, koji ga je, smešeći se, gledao kako izvodi svoje malo lukavstvo.

— Otišao je u Noazi.

— Otkud to znaš?

— Ah! Zaboga! Za to ne treba biti naročito prepreden. Poznao sam konja koga kasapin s vremena na vreme daje u zajam g. Bazenu. Elem, pomislim, da kasapin ne izdaje svoga konja tek onako, ne pitajući kuda ga vode, mada ne verujem da je g. Bazen u stanju da konja premori.

— I on ti je odgovorio da g. Bazen…

— Ide u Noazi. Uostalom, izgleda njegov je običaj da tamo odlazi dva tri puta nedeljno.

— A poznaješ li ti Noazi?

— Svakako, tamo je moja dojkinja.

— Ima li kakav manastir u Noaziju?

— I to divan, jezuitski manastir.

— Dobro, — reče d’Artanjan — nema više sumnje!

— Onda, zadovoljni ste?

— Da. Kako se zoveš?

— Frike.

D’Artanjan izvadi svoje tablice i zabeleži detinje ime i adresu krčme.

— Recite, gospodine oficiru, ima li još koji polu-pistol da se zaradi?

— Možda, reče d’Artanjan.

Pa kako je saznao ono što je hteo znati, isplati vino koje ne beše ni popio i krete brzim korakom u ulicu Tikton.

IX

KAKO JE D’ARTANjAN
TRAŽEĆI ARAMISA SUVIŠE DALEKO, PRIMETIO DA OVAJ JAŠE NA SAPIMA IZA PLANŠEA

Kad se vratio, d’Artanjan ugleda jednog čoveka kako sedi kraj vatre: to je bio Planše, ali Planše toliko izmenjen zahvaljujući starim haljinama koje je muž nekada ostavio bežeći, da ga je i on sam jedva poznao. Madlena mu ga predstavi pred svima mlađima. Planše uputi oficiru jednu lepu rečenicu na flamanskom jeziku, oficir mu odgovori s nekoliko reči koje nisu pripadale nijednom jeziku, i pogodba bi zaključena. Madlenin brat stupi u službu kod d’Artanjana

D’Artanjanov plan je bio potpun utvrđen: on nije želeo da stigne u Noazi danju, iz straha da ga ne bi poznali. Imao je, dakle, vremena pred sobom, pošto se Noazi nalazi svega na tri do četiri milje od Pariza, na drumu za Mo.

Počeo je time što je dobro doručkovao, što može biti rđav početak kad čovek želi da radi razumom, ali što je odlična predostrožnost kad želi da radi snagom; zatim se presvuče plašeći se da svojom dolamicom musketarskog poručnika ne izazove nepoverenje; a onda uze najjači i najbolji od svoja tri mača koji je uzimao samo u izvanrednim prilikama; a tada, oko dva časa, naredi da mu se osedlaju dva konja i u pratnji Planšea izađe iz Pariza kroz branu La Vilet. U kući, do hotela kod Kozice, još uvek su se vršile najenergičnije premetačine da bi se pronašao Planše.

Na jednu i po milju od Pariza, videći da je u svome nestrpljenju ipak krenuo isuviše rano, zastade da konji predahnu; krčma je bila puna ljudi dosta sumnjivog izgleda, koji kao da se baš spremaju da preduzmu kakav noćni pohod. Na vratima se pojavi jedan čovek uvijen u ogrtač, ali kada ugleda nepoznatog, dade znak rukom i dva čoveka koji su pili, izađoše da razgovaraju s njim.

Što se tiče d’Artanjana, on bezbrižno pristupi krčmarici, pohvali njeno vino koje je bilo nekakva kiselica iz Montreja, uputi joj nekoliko pitanja o Noaziju i doznade da u celom selu ima svega dve kuće boljeg izgleda: jedna pripada njegovoj preuzvišenosti pariskom arhiepiskopu i u kojoj se trenutno nalazi njegova nećaka, gospođa vojvotkinja od Longvila — a druga je jezuitski manastir i ona je, kao što je to običaj, svojina tih dostojnih otaca; nije se moglo pogrešiti.

U četiri sata d’Artanjan opet krete na put i išao je hodom, jer je želeo da stigne tek u mrkli mrak. A kad čovek po zimskome danu, po sumornom vremenu kroz monotoni pejzaž jaše hodom, ne može ništa pametnije učiniti, nego da i on, kao što veli Lafonten, radi ono što i zec u svome legalu: da razmišlja. D’Artanjan je dakle, razmišljao, a i Planše. Samo, kao što će se videti, njihova sanjarenja behu različita.

Jedna reč krčmaričina beše uputila d’Artanjanove misli određenim pravcem; ta reč bila je ime gospođe od Longvila.

Doista, gospođa od Longvila imala je sve što je potrebno da navede čoveka na sanjarenje: to je bila jedna od najvećih dama u kraljevini, jedna od najlepših žena na dvoru. Kako se udala za starog vojvodu od Longvila koga nije volela, smatrali su prvo da je Kolinjijeva ljubavnica, koga je zbog nje ubio vojvoda od Giza u jednom dvoboju na trgu Roajal; zatim se govorilo o njenom malo suviše nežnom prijateljstvu prema princu od Kondea, njenom bratu, što je tobože skandalizovalo bogobojažljive duše na dvoru; i najzad, govorilo se još da je istinska i duboka mržnja smenila to prijateljstvo. Vojvotkinja od Longvila je, govorilo se, u ovom trenutku, imala političku vezu s princom od Marsiljaka, starijim sinom starog vojvode od Larošfukoa, od koga je baš stvarala neprijatelja g. vojvode od Kondea, svoga brata.

D’Artanjan je mislio o svemu tome. Mislio je o tome kako je, dok je bio u Luvru, često viđao kako, ozarena i blistava prolazi pored njega lepa gospođa od Longvila. Mislio je na Aramisa koji je, mada nije bio ništa više od njega, nekada bio ljubavnik gospođe od Ševreza, koja je na bivšem dvoru bila ono što je gospođa od Longvila na ovom. I pitao se zašto na svetu ima ljudi kojima polazi za rukom sve što žele, nekima ambicija, nekima ljubav, dok ima drugih koji ostaju na po puta u svojim nadama, bilo to slučajno, bilo zlom srećom, bilo po urođenim nedostacima koje je priroda usadila u njih.

Bio je prinuđen da sam sebi prizna da i pored svog duha, pored sve svoje umešnosti, on verovatno pripada ovim drugima, kada mu se Planše približi i reče mu:

— Kladim se, gospodine, da mislite na istu stvar na koju mislim i ja.

— Sumnjam, Planše, — reče d’Artanjan s osmehom — ali na šta ti misliš?

— Mislim, gospodine, na one ljude sumnjiva izgleda koji su pili u krčmi u kojoj smo se zaustavili.

— Uvek si oprezan, Planše.

— Gospodine, to je nagonski.

— Pa lepo! Da vidimo šta ti kaže tvoj nagon u ovoj prilici?

— Gospodine, moj mi nagon kaže da su se ti ljudi skupili u onoj krčmi u nekoj rđavoj nameri i u najmračnijem uglu konjušnice, razmišljao sam o tome što mi moj nagon govori, kada neki čovek uvijen u ogrtač uđe u tu istu konjušnicu u pratnji druge dvojice.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan, jer se Planšeova priča slagala s njegovim ranijim zapažanjima. — Pa onda?

— Jedan od tih ljudi reče: „On je sigurno u Noaziju ili će doći večeras, jer sam poznao njegovog slugu.” „Siguran si?” — reče čovek u ogrtaču. „Jesam, prinče.”

— Prinče? — prekide ga d’Artanjan.

— Da, prinče. Ali slušajte samo:

„Ako je on zaista tu, daj da se konačno sporazumemo, šta ćemo s njim?”, reče drugi od onih koji su pili.

„Šta ćete s njim? reče princ.”

„Da. To nije čovek koji će se tek onako dati uhvatiti. Potegnuće mač.”

„Pa lepo, moraćete da učinite isto što i on, pa ipak gledajte da ga uhvatite živa. Jeste li poneli užad za vezivanje i maramu da mu vežete usta?”

„Imamo sve to.”

„Obratite pažnju na to da će po svoj prilici biti preobučen u viteza.

„Oh da, da, monsenjeru, budite bez brige.”

„Uostalom ja ću biti tu i upućivaću vas.”

„Vi jamčite da pravosuđe…”

„Ja odgovaram za sve”, reče princ. „U redu, mi ćemo učiniti što bolje možemo.”

I na to oni izađoše iz konjušnice.

— Pa, — reče d’Artanjan — šta se to vas tiče? To je jedan od onih poduhvata koji se svakodnevno dešavaju.

— Jeste li sigurni da nije upereno protiv nas?

— Protiv nas? A zbog čega?

— Vraga! Ponovite njihove reči: „Poznao sam njegovog slugu” reče jedan, što bi se moglo odnositi na mene.

— A zatim?

„On je u Noaziju ili će stići večeras”, rekao je drugi, što bi sasvim moglo da se odnosi na vas.

— A onda?

— Onda je princ rekao: „Obratite pažnju na to da će, po svoj prilici, biti prerušen u viteza”, što mi ne izgleda nimalo dvosmisleno jer ste vi u odelu viteza a ne u odelu musketarskog oficira; pa, šta velite na to?

— Nažalost, dragi moj Planše! — reče d’Artanjan uzdahnuvši — kažem da nažalost nisam više u onom dobu kada su prinčevi hteli da me ubiju. Ah! To je bilo slavno vreme. Budi, dakle, bez brige, ti ljudi nisu krenuli protivu nas.

— Je li gospodin u to uveren?

— Jamčim za to.

— Onda u redu; ne govorimo više o tome. I Planše opet zauze svoje mesto iza d’Artanjana, s onim uzvišenim poverenjem koje je uvek imao u svoga gospodara i koje petnaestogodišnji rastanak nije uspeo da pokoleba.

Tako pređoše otprilike jednu milju. Posle te milje Planše se opet približi d’Artanjanu.

— Gospodine! — reče.

— Šta je? — na to će ovaj.

— Pazite, gospodine, pogledajte na ovu stranu, — reče Planše — zar vam se ni čini da kroz mrklu noć promiču neke senke? Slušajte, čini mi se kao da se čuje konjski topot.

— Nemoguće, — reče d’Artanjan — kiše su natopile zemlju; pa ipak, sada kada si mi rekao, čini mi se kao da nešto vidim.

I zastade da pogleda i oslušne.

— Ako se ne čuje konjski topot, čuje se rzanje; gle!

I zaista rzanje nekog konja, prodrevši kroz prostor i mrak, dopre do d’Artanjavovog uva.

— To su oni naši ljudi u svom pohodu, — reče — ali kako vas se to ne tiče, nastavimo svojim putem.

I produžiše opet svoj put.

Posle pola sata stigoše do prvih kuća u Noaziju; moglo je biti između pola devet i devet časova uveče.

Po seoskom običaju, sve već beše polegalo i nikakva svetlost nije gorela u selu.

D’Artanjan i Planše nastaviše put.

Desno i levo od puta na sivomračnom nebu ocrtavala se još tamnija, čipkasto izrezana senka kućnih krovova; s vremena na vreme bi poneko budno pseto zalajalo iza nekih vratnica, ili bi kakva poplašena mačka naglo ostavljala sredinu pločnika da se sakrije iza kakve gomile granja, odakle bi se videle njene preplašene oči kako sijaju kao svici. Izgledalo je kao da su to jedina živa bića koja stanuju u ovom selu.

Otprilike usred naselja, natkriljujući glavni trg dizala se mračna masa, usamljena između dve uličice i po čijem su pročelju ogromne lipe pružale svoje ogolele grane. D’Artanjan pažljivo ispitivaše građevinu.

— Ovo — reče on Planšeu — mora biti arhiepiskopov zamak, boravište lepe gospođe od Longvila. Ali, gde je onda manastir?

— Manastir je — reče Planše — na kraju sela; znam ga.

— Pa, — reče d’Artanjan — skokni galopom donde, Planše, dok ja pritegnem kolan svome konju, pa se vrati da mi kažeš ima li koji osvetljen prozor kod jezuita.

Planše posluša i nestade ga u mraku, dok je d’Artanjan, sjahavši, pritezao, kao što je rekao, kolan svome konju.

Posle pet miputa Planše se vrati.

— Gospodine, — reče on — samo jedan jedini prozor je osvetljen, i to s one strane koja gleda u polje.

— Hm, — reče d’Artanjan — da sam fronder kucnuo bih ovde i ubeđen sam da bih dobio dobro prenoćište; da sam kaluđer, kucnuo bih tamo i ubeđen sam da bih dobio dobru večeru; dok je, naprotiv, lako mogućno da ćemo između zamka i manastira spavati na tvrdoj postelji, umirući od žeđi i gladi.

— Da, — dodade Planše — kao čuveni Buridanov magarac. A dotle, hoćete li da kucnem?

— Pst! — reče d’Artanjan — jedini prozor koji je bio osvetljen, sad se ugasio.

— Čujete li, gospodine! — reče Planše.

— Zaista, kakva je to buka? Izgledalo je kao zvuk uragana koji se približava; u istom trenutku dve čete konjanika, svaka od po desetak ljudi, izbiše iz ove dve uličice koje su išle duž kuće i, zatvarajući sve izlaze, opkoliše d’Artanjana i Planšea.

— Ha! — reče d’Artanjan trgnuvši svoj mač i zaklonivši se iza svoga konja, dok je Planše činio isti pokret — da li si ti pogodio i da li su stvarno pošli na nas?

— Evo ga, opkolili smo ga! — rekoše konjanici, isukanih mačeva jurnuvši na d’Artanjana.

— Ne ispuštajte ga! — viknu neko glasno.

— Nećemo, monsenjeru, budite bez brige. D’Artanjan pomisli da je došao trenutak da se i on umeša u razgovor.

— Hej, gospodo! — reče on svojim gaskonjskim naglaskom, šta hoćete, šta tražite?

— Doznaćeš! — zaurlaše u glas konjanici.

— Stanite, stanite! — povika onaj koga su zvali monsenjerom; stanite, ako vam je život mio, to nije njegov glas.

— Bogamu, gospodo, — reče d’Artanjan — da slučajno u Noaziju nije ceo svet pobesneo? Samo, pazite, jer vas opominjem da ću prvog ko mi dođe na domak mača probosti, a moj mač je dug.

Vođa priđe.

— Šta radite vi ovde? — reče oholim glasom koji kao da beše naviknut na zapovedanje.

— A vi? — reče d’Artanjan.

— Budite učtivi, ili će vas propisno izudarati; jer mada ne želimo da kažemo ko smo, želimo da nas poštuju prema našem položaju.

— Nećete da kažete ko ste zato što rukovodite razbojničkom zasedom, — reče d’Artanjan — ali ja, koji miroljubivo putujem sa svojim lakejom, nemam iste razloge pa prećutkujem svoje ime.

— Dosta, dosta! Kako se zovete?

— Kazujem vam svoje ime da biste znali gde da me nađete, gospodine, monsenjeru, ili prinče, kako vam bude po volji da vas zovu, — reče naš Gaskonjac koji nije želeo da izgleda kao da popušta pred pretnjom — poznajete li g. d’Artanjana?

— Poručnika kraljevih musketara? — reče glas.

— Baš toga.

— Da, bez sumnje.

— Pa lepo, — nastavi Gaskonjac — onda ste morali čuti da je to čvrsta ruka i odličan mačevalac?

— Vi ste g. d’Artanjan?

— Jesam.

— Onda, dolazite ovamo da njega branite?

— Njega? Koga to „njega”?

— Onoga koga mi tražimo.

— Izgleda da sam, — nastavi d’Artanjan — verujući da dolazi u Noazi, i ne sluteći ušao u carstvo zagonetki.

— Ded’ odgovarajte! — reče isti oholi glas; da li njega čekate pod ovim prozorima? Da li ste došli u Noazi da ga branite?

— Ja ne čekam nikoga, — odgovori d’Artanjan koji je počinjao da gubi strpljenje — ne nameravam da branim ikog sem sebe; ali ću sebe braniti žestoko, opominjem vas.

— Dobro, — reče glas — idite odavde i prepustite nam mesto!

— Otići odavde! — reče d’Artanjan kome je to naređenje remetilo planove — to nije lako, pošto i moj konj i ja padamo od umora; osim ako niste raspoloženi da mi ponudite večeru i prenoćište u blizini.

— Huljo!

— Hej! Gospodine! — reče d’Artanjan — prištedite svoje reči, molim vas, jer ako biste još jednu takvu izgovorili, pa da ste markiz, vojvoda, princ ili kralj, ja bih vam je saterao u grlo, čujete li?

— Dobro, dobro, — reče vođa — nemoguće je pogrešiti, to zaista govori jedan Gaskonjac, i prema tome to nije onaj koga tražimo. Naš pohod je promašio za večeras, povucimo se.

Srešćemo se opet, gos’n d’Artanjane — nastavi vođa podižući glas.

— Da, ali nikad s istim prednostima, — reče d’Artanjan podsmevajući se — jer kada se ponovo nađemo možda ćete biti sami i možda će biti dan.

— U redu, u redu! — reče glas — Krećite, gospodo!

Mrmljajući i gunđajući, četa se izgubi u mraku vraćajući se ka Parizu.

D’Artanjan i Planše ostadoše još za trenutak u odbrambenom položaju; ali kako se buka sve više udaljavala oni, vratiše mačeve u korice.

— Vidiš jasno, budalo, — reče mirno d’Artanjan Planšeu — da se nisu spremali na nas.

— Ali na koga, onda? — upita Planše.

— Vere mi, nemam pojma! A i slabo me se tiče. Ono do čega mi je stalo to je da uđem u jezuitski manastir. Dakle, jaši, i hajde da zakucamo tamo. Dođavola, bilo kako bilo, neće nas pojesti!

I d’Artanjan opet uzjaha.

Tek što Planše beše učinio isto, kada neki neočekivani teret pade na sapi njegovog konja, koji posrnu.

— Ej, gospodine, — povika Planše, jedan je čovek na sapima moga konja!

D’Artanjan se okrete i zaista spazi dve ljudske prilike na Planšeovom konju.

— Pa to nas baš đavo progoni! — povika izvlačeći mač i spremajući se da napadne novodošavšeg.

— Ne, dragi moj d’Artanjane, — reče ovaj — nije to đavo: to sam ja, Aramis. Galopom Planše i na kraju sela okreni na levo.

I Planše, noseći Aramisa na sapima svoga konja, jurnu galopom a pratio ga je d’Artanjan, koji poče verovati da sanja nekakav fantastičan i besmisleni san.

X

OPAT D’ERBLE

Na kraju sela Planše savi na levo, kao što mu je naredio Aramis, i zaustavi se pod osvetljenim prozorom. Aramis skoči na zemlju i udari tri puta u dlanove. Prozor se odmah otvori i spustiše se lestvice od konopca.

— Dragi moj, — reče Aramis — ako hoćete da se popnete gore, biće mi vrlo milo da vas primim.

— Ah, gle, — reče d’Artanjan — dakle, na ovaj se način kod vas ulazi?

— Posle devet časova uveče, dovraga, mora se tako! — reče Aramis — manastirski zakon je vrlo strog.

— Izvinite, dragi moj prijatelju, — reče d’Artanjan — ali mi se čini da ste rekli: do vraga!

— Mislite, — reče Aramis smejući se — lako je mogućno; ne možete zamisliti, dragi moj, kako se rđave navike stiču po ovim prokletim manastirima i kako se ružno ponašaju svi ovi crkveni ljudi s kojima sam primoran da živim! Ali, vi se ne penjete?

— Izvolite vi napred, ja ću za vama.

— Kao što je pokojni kardinal govorio pokojnom kralju: „Da vam pokažem put, Sire.”

I Aramis se hitro pope uz stepenice i za trenutak stiže do prozora.

D’Artanjan se pope za njim, ali sporije; videlo se da se s ovakvim putem nije tako srodio kao njegov prijatelj.

— Izvinite, — reče Aramis opažajući njegovu neumešnost — da sam znao da ću imati čast da vas primim, naredio bih da vam donesu baštovanove merdevine; za mene su ove dovoljne.

— Gospodine, — reče Planše kad vide d’Artanjana kako završava svoje penjanje — to odgovara g. Aramisu, odgovara i vama i moglo bi, za nuždu, da odgovara i meni, ali ova dva konja se ne mogu popeti uz lestvice.

— Odvedite ih pod onu šupu, prijatelju — reče Aramis pokazujući Planšeu neku vrstu radionice koja se videla u ravnici. — Tamo ćete naći slame i zobi za njih.

— A za mene? — reče Planše.

— Vratićete se pod ovaj prozor i tri puta ćete udariti dlan o dlan pa ćemo vam spustiti hrane. Budite bez brige, do vraga, ta ovde se ne umire od gladi, hajde!

I Aramis, povukavši lestvice, zatvori prozor.

D’Artanjan posmatraše sobu.

Nikada nije video stan tako ratnički a tako elegantno namešten. U svakom uglu bile su zbirke oružja pružajući oku i ruci mačeve svih vrsta, dok su četiri velike slike predstavljale kardinala od Lorene, kardinala od Rišeljea, kardinala od Lavaleta i arhiepiskopa Bordoa, u njihovoj ratnoj opremi. Istina, ništa sem ovog nije pokazivalo da je to stan jednog opata; tapeti su bili od damasta, ćilimi doneti iz Alansona, a naročito krevet, sa svojim ukrasom od čipaka i perjanim pokrivačem za noge, pre je ličio na krevet kakve kaćiperke nego na krevet čoveka koji se zavetovao da uzdržljivošću i mučenjem tela postigne blaženstvo.

— Gledate moju jazbinu — reče Aramis. — Ah, dragi moj, izvinite me. Šta ćete! Smestio sam se kao kakav kartuzijanac. Ali šta tražite očima.

— Tražim ko vam je dobacio lestvice; ne vidim nikog a ipak lestvice se nisu same spustile.

— Ne, to je bio Bazen.

— Ah! ah! — reče d’Artanjan.

— Ali, — nastavi Aramis — moj Bazen je dobro dresiran momak koji se, videći da se ne vraćam sam, iz obzira povukao. Sedite, dragi moj, da razgovaramo.

I Aramis dogura d’Artanjanu prostranu fotelju u kojoj se ovaj, nalaktivši se, opruži.

— Pre svega, vi ćete večerati sa mnom, zar ne? — upita Aramis.

— Da, ako vam je po volji, — reče d’Artanjan — i to, priznajem, s velikim zadovoljstvom; putovanje mi je đavolski otvorilo apetit.

— Ah, jadni moj prijatelju! — reče Aramis — zatekli ste mršavu večeru, nisam vas se nadao.

— Da mi ne preti kajgana iz Krevkera i pomenuto zelje? Niste li tao nekada nazivali spanać?

— Oh, trebalo bi se nadati — reče Aramis — da ćemo, božjom i Bazenovom pomoći naći nešto bolje u ostavi dostojnih otaca jezuita.

— Bazene, prijatelju, Bazene hodite ovamo.

Vrata se otvoriše i ukaza se Bazen; ali, primetivši d’Artanjana, on pusti uzvik koji je ličio na uzvik očajanja.

— Dragi moj Bazene, — reče d’Artanjan — milo mi je što vidim s kakvom divnom smelošću lažete, čak i u crkvi.

— Gospodine, — reče Bazen — naučio sam od poštovanih otaca jezuita da je dozvoljeno lagati, kada se laže u dobroj nameri.

— Dobro, dobro Bazene, d’Artanjan umire od gladi a i ja isto tako, donesite nam što možete bolju večeru i, naročito, dajte nam dobrog vina.

Bazen se pokloni u znak poslušnosti, uzdahnu duboko i izađe.

— A sada, kada smo sami, dragi moj Aramise, — reče d’Artanjan skrećući pogled sa stana na sopstvenika i ispitivanjem njegove odeće završi ispitivanje koje beše počeo od nameštaja — recite mi odakle ste, koga vraga, dolazili kad ste pali na sapi iza Planšea?

— Eh, bogamu! Kao što ste videli, s neba!

— S neba! — nastavi d’Artanjan mašući glavom — ne izgledate mi da s neba dolazite kao ni da ćete tamo otići.

— Dragi moj, — reče Aramis s taštim izrazom koji d’Artanjan nikada vije video kod njega dok je ovaj bio musketar — ako nisam dolazio s neba, a ono sam bar izlazio iz raja: što mnogo liči jedno na drugo.

— Onda su, eto, naučnici izvučeni iz nedoumice, — nastavi d’Artanjan. — Do danas se nisu mogli sporazumeti o stvarnom položaju raja: jedni su ga stavili na planinu Ararat; drugi između Tigra i Eufrata; izgleda da su ga tražili vrlo daleko dok je on sasvim blizu. Raj je u Noazi-le-Seksu, na mestu na kome se nalazi zamak g. arhiepiskopa pariskog. Iz njega se ne izlazi na vrata nego kroz prozor; ne silazi se mramornim stepenicama peristila nego granama jedne lipe i anđeo s plamenim mačem koji ga čuva, čini mi se, da je svoje nebesko ime Gavrilo promenio za više zemaljsko ime princa od Marsiljaka.

Aramis pršte u smeh.

— Uvek ste veseo drug, dragi moj, — reče on — i vaša gaskonjska duhovitost nije vas napustila. Da, od svega toga ima pomalo u ovome što govorite; samo, bar nemojte pomisliti da sam zaljubljen u gospođu od Longvila.

— Vraga, toga ću se dobro čuvati! — reče d’Artanjan — Pošto ste tako dugo bili zaljubljeni u gospođu od Ševreza, ne biste mogli da svoje srce predate njenoj smrtnoj neprijateljici.

— Da, tačno je, — reče Aramis nemarno — da, ta jadna vojvotkinja, nekada sam je mnogo voleo i moramo joj odati priznanje da vam je bila od velike koristi; ali šta ćete, morala je napustiti Francusku. Opasan je protivnik bio taj prokleti kardinal! — nastavi Aramis pogledavši portret nekadašnjeg ministra — bio je izdao naređenje da je uhapse i odvedu u zamak Loš: vere mi, odsekao bi joj glavu kao i Šaleu, Monmoransiju i Sen-Marsu; spasla se preobučena u muško odelo, sa svojom sobaricom, onom jadnom Kiti; čak joj se, kako sam čuo, desio jedan čudan događaj u ne znam kom selu, s ne znam kojim popom, čije je gostoprimstvo zatražila i koji, joj je kako je imao samo jednu sobu, a držao je za viteza, ponudio da je podeli s njom. To je stoga što je ta draga Marija savršeno nosila muško odelo. Znam samo jednu ženu koja ga isto tako lepo nosi, stoga su i spevali sledeću pesmicu o njoj:

— Laboasijere, reci mi…

— Znate je?

— Ne, otpevajte je, dragi moj.

I Aramis nastavi smelim tonom:

Laboaeijere reci mi…

Zar nisam lepa u muškom odelu?

Jašete, vere mi, bolje no mi svi.

Ona je, među halebardama, u gardijskom puku

kao kadet.

— Bravo! — reče d’Artanjan — vi još uvek savršeno pevate, dragi moj Aramise, i vidim da vam služba božja nije pokvarila glas.

— Dragi moj, — reče Aramis — vi razumete… u vreme kada sam bio musketar čuvao sam stražu što sam manje mogao; danas, kada sam opat, služim što manje mogu. Ali vratimo se na onu jadnu vojvotkinju.

— Koju? Vojvotkinju od Ševreza ili vojvotkinju od Longvila?

— Dragi moj, — rekao sam vam da nema ničeg između mene i vojvotkinje od Longvila: malo koketiranja možda, i to je sve. Ne, govorio sam o vojvotkinji od Ševreza. Jeste li je videli pošto se vratila iz Brisela, posle kraljeve smrti?

— Jesam, svakako, i bila je još uvek vrlo lepa.

— Da — reče Aramis. — I ja sam je nešto malo viđao u to doba; dao sam joj odlične savete kojima se ona nije koristila; ubio sam se govoreći joj da je Mazaren kraljičin ljubavnik; nije htela da mi veruje tvrdeći da poznaje Anu od Austrije i da je ova suviše gorda da bi volela takvog nitkova. A onda, čekajući, uplela se u spletku vojvode od Bofora, a nitkov je naredio da se uhapsi vojvoda od Bofora i progna gospođa od Ševreza.

— Znate li, — reče d’Artanjan — da je dobila odobrenje da se vrati?

— Da, i čak da se vratila… Opet će napraviti kakvu glupost.

— Oh, ali ovoga puta će možda poslušati vaše savete.

— Oh, ovoga puta nisam je ponovo video; mnogo se promenila.

— A ne kao vi, dragi moj Aramise, jer ste još uvek onaj isti; još uvek imate svoju lepu crnu kosu, elegantan stas, još uvek ženske ruke, koje su postale divne ruke jednog crkvenog dostojanstvenika.

— Jeste, — reče Aramis — tačno je, negujem se mnogo. Znate li, dragi moj, da počinjem stariti; imaću uskoro trideset i sedam godina.

— Slušajte, dragi moj — reče d’Artanjan s osmehom. — Kada smo se opet našli da se dogovorimo i o jednoj stvari: o godinama koje ćemo ubuduće imati

— Kako to? — reče Aramis.

— Da, — nastavi d’Artanjan — nekada sam ja bio mlađi od vas za dve do tri godine i, ukoliko ne grešim, ja imam dobrih četrdeset.

— Zaista! — reče Aramis. — Onda svakako ja grešim jer vi ste, dragi moj, uvek bili odličan matematičar. Ja bih, dakle, po vašem računu imao četrdeset i tri godine! Dođavola, dođavola, dragi moj! Nemojte to reći u dvorcu Rambuje jer bi mi škodilo.

— Budite bez brige, — reče d’Artanjan — ja ne odlazim tamo.

— Ah! Ali šta radi ta životinja Bazen! — uzviknu Aramis — Bazene! Požuri se, gospodine smetenjače! Izvan sebe smo od gladi i žeđi!

Bazen, koji je u taj mah ulazio, podiže nebu svoje ruke, a u svakoj je bila po jedna boca.

— Najzad, — reče Aramis — jesmo li gotovi, ded’?

— Da, gospodine, ovoga časa, — reče Bazen — ali mi je trebalo vremena da donesem gore sve…

— Jer stalno verujem da vam je crkvenjačka mantija na plećima, — prekide ga Aramis — i zato što provodite sve vreme u čitanju molitvenika. Ali vas opominjem da ću, ako zbog stalnog glačanja stvari po kapelama zaboravite da čistite moj mač, naložiti veliku vatru od vaših svetih slika i da ću vas na njoj ispeći.

Preneražen, Bazen se prekrsti zajedno s bocom koju je držao u ruci. Što se tiče d’Artanjana, njega su ton i ponašanje opata d’Erbleja, što je toliko odudaralo od tona i ponašanja musketara Aramisa, toliko iznenadili, da je pred svojim prijateljem stajao razrogačenih očiju.

Bazen brzo prekri sto stolnjakom od damasta i po njemu poređa toliko zlatnih, mirisavih, ukusnih stvari da je d’Artanjan zastao zapanjen.

— Ali vi ste, dakle, očekivali nekog? — upita oficir.

— Hm! — reče Aramis — uvek imam nešto spremno za svaki slučaj, a pored toga sam znao da me tražite.

— Od koga ste znali?

— Od majstor Bazena, koji vas je smatrao za đavola i koji je dojurio da me oba vesti o opasnosti koja preti mojoj duši ako ponovo uđem u tako rđavo društvo kao što je musketarski oficir.

— Oh, gospodine!… — reče Bazen, sklapajući ruke i sa preklinjućim izrazom.

— Hajde, bez dvoličnosti! Vi znate da ja to ne volim. Mnogo bolje biste učinili da otvorite prozor i da svome prijatelju Planšeu spustite jedan hleb, jedno pile i flašu vina, jer se on ubi već čitav sat lupajući dlanom o dlan.

I zaista Planše, pošto je dao slamu i zob konjima, vratio se pod prozor i dva ili tri puta ponovio ugovoreni znak.

Bazen posluša, za jedan kraj užeta zaveza tri pomenuta predmeta i spusti ih Planšeu koji se odmah povuče pod šupu, ne tražeći ništa više.

— A sada da večeramo — reče Aramis. Dva prijatelja sedoše za sto i Aramis stade komadati piliće, jarebice i seći šunku sa svom gastronomskom veštinom.

— Vraga, — reče d’Artanjan — kako se vi to hranite!

— Da, dosta dobro. Za posne dane imam razrešnicu iz Rima koju mi je dobavio g. biskupov pomoćnik zbog stanja moga zdravlja; zatim sam uzeo za kuvara bivšeg Lafolonovog kuvara, znate? Bivši kardinalov prijatelj, onaj čuveni gurman koji je, umesto svake molitve, posle ručka govorio: „Bože moj, učini mi tu milost da dobro svarim ono što sam tako dobro pojeo.”

— Što ga nije sprečilo da umre od pokvarenog stomaka — reče d’Artanjan smejući se.

— Šta ćete, — nastavi Aramis pomirenim tonom — od svoje sudbine čovek ne može pobeći.

— Ali izvinite, dragi moj, za pitanje koje ću vam postaviti — nastavi d’Artanjan.

— Kako, samo izvolite, vi znate da između nas ne može biti indiskrecije.

— Vi ste se, dakle, obogatili?

— Oh, bože moj, ne! Dobijam oko dvanaestak hiljada livara godišnje, ne računajući malu pomoć od hiljadu talira koju mi je izradio gospodin princ.

— A kako dobijate onih dvanaest hiljada livara? — reče d’Artanjan — Svojim spevovima?

— Ne, odrekao sam se poezije, izuzev što s vremena na vreme spevam po koju vinsku pesmicu, kakav galantan sonet ili naivan epigram: pišem crkvene besede, dragi moj.

— Kako, besede?

— Oh, ma divne crkvene besede, vidite! Bar po mome što izgleda.

— Koje govorite u crkvi?

— Ne, koje prodajem.

— Kome?

— Onima iz svoje bratije koji teže da postanu slavni besednici.

— Ah, zaista? A vas lično slava nije mamila?

— Jeste, dragi moj, ali je moja priroda bila jača. Kada sam na predikaonici i kada me slučajno pogleda neka lepa žena, ja je pogledam; ako se ona nasmeši, i ja se nasmešim. Tada izgubim tok misli; umesto da govorim o mukama u paklu, govorim o blaženstvu raja. Eh! Tako mi se jednom desilo u crkvi Sv. Luja u Mareu… Jedan vitez mi se nasmejao u lice, a ja sam prekinuo besedu da mu kažem da je budala. Narod je izišao da uzme kamenice; ali sam u međuvremenu tako lepo zadobio duhove prisutnih da su njega zasuli kamenjem. Istina, sutradan je došao kod mene, verujući da ima posla s opatom kao što su svi opati.

— I šta je proizišlo iz te njegove posete? — reče d’Artanjan držeći se za stomak od smeha.

— Proizišlo je to da smo za sutradan uveče zakazali sastanak na trgu Roajal. Eh, bogamu, pa vi znate nešto o tome!

— Da vam nisam, slučajno, protivu tog bezobraznika bio sekundant u dvoboju? — upita d’Artanjan.

— Tako je. Videli ste kako sam ga udesio.

— Da li je umro?

— Nemam pojma. Ali sam mu za svaki slučaj dao oproštaj grehova in articulo mortis⁶. Dovoljno je ubiti telo a da se ne ubija duša.

Bazen učini očajnički pokret kojim je hteo reći da on, ako možda i odobrava ovo naravoučenije, nimalo ne odobrava način na koji je rečeno.

— Bazene, prijatelju moj, vi ne primećujete da vas vidim u ovom ogledalu, i da sam vam, jednom za svagda, zabranio ma kakav znak odobravanja ili neodobravanja. Vi ćete mi, dakle, učiniti zadovoljstvo da nam sipate to špansko vino i da se povučete u svoju sobu. Uostalom, moj prijatelj d’Artanjan ima nešto tajno da mi kaže. Zar ne, d’Artanjane?

D’Artanjan potvrdi glavom i Bazen se povuče, pošto je vino iz Španije stavio na sto.

Dva prijatelja, kad se nađoše sami, ostadoše za trenutak ćuteći jedan prema drugome. Aramis je izgledao kao da očekuje tiho varenje. D’Artanjan je pripremao svoj uvod. Obojica su se krišom ispod oka pogledala.

Aramis prvi prekide ćutanje.

XI

DVA PREPREDENJAKA

— Na šta mislite, d’Artanjane, — reče on — i koja misao izaziva vaš osmeh?

— Mislim, dragi moj, da ste kao musketar, uvek imali naklonost da budete opat, a danas kada ste opat izgleda mi da imate više musketarskih sklonosti.

— Tačno je — reče Aramis smejući se. — Čovek je, vi to znate dragi moj d’Artanjane, čudna životinja, sav stvoren od suprotnosti. Od kako sam opat samo sanjam o bitkama.

— To se vidi po vašem nameštaju: vi ovde imate mačeve svih oblika koji bi zadovoljili i najprobraniji ukus. Da li se još uvek dobro mačujete?

— Ja, mačujem se kao što ste se nekada vi mačevali, možda još i bolje. Samo to i radim po ceo dan.

— A s kim?

— S jednim odličnim učiteljem mačevanja koga imamo ovde.

— Kako ovde?

— Da, ovde, u ovome manastiru, dragi moj. U jezuitskom manastiru svega ima.

— Onda znači da biste ubili g. od Marsiljaka da je došao da vas napadne sam, umesto što je došao na čelu dvadesetorice ljudi?

— Nesumnjivo, — reče Aramis — pa i na čelu njegove dvadesetorice ljudi, da sam samo mogao da izvučem mač a da me ne poznaju.

— Neka mi bog oprosti, — reče za sebe d’Artanjan — čini mi se da je postao veći Gaskonjac od mene.

A zatim će glasno:

— Pa lepo, dragi moj Aramise, pitate me zašto vas tražim?

— Ne, nisam vas to pitao, — reče Aramis, sa svojim pronicljivim izrazom — ali sam očekivao da mi vi to kažete.

— E pa dobro, tražio sam vas da vam prosto pružim način da ubijete g. od Marsiljaka kadgod vam to bude volja, i pored toga što je princ.

— Gle, gle, gle! — reče Aramis — to je dobra ideja.

— Pozivam vas da se njom koristite, dragi moj. Hajde! S vašim opatskim prihodima od hiljadu talira i dvanaest hiljada livara, koliko zarađujete prodajući crkvene besede, jeste li bogati? Odgovorite iskreno.

— Ja, siromah sam kao pravedni Jov; verujem, kada biste prevrnuli i džepove i kase, ne biste ovde našli ni sto pistola.

— Vraga, sto pistola! — reče u sebi d’Artanjan — i on to zove biti ubog kao Jov! Kada bih ih uvek imao uza se, smatrao bih da sam bogat kao Krez.

A onda će glasno:

— Jeste li ambiciozni?

— Kao titan Enselad.

— Pa lepo, prijatelju moj, donosim vam nešto čime možete postati bogati, moćni i slobodni da činite što god vam se prohte.

Preko Aramisovog lica prelete nešto kao senka oblaka, isto onako brzo kao ona koja u avgustu mine preko žitnih polja; ali ma kako to bilo brzo, d’Artanjan je primetio.

— Govorite — reče Aramis.

— Još jedno pitanje pre toga. Bavite li se politikom?

Jedna munja zablista u Aramisovim očima, brza kao i senka koja je prešla preko njegovog čela, ali ipak ne toliko brza da je d’Artanjan ne bi primetio.

— Ne — odgovori Aramis.

— Onda će vam svi predlozi odgovarati, pošto trenutno nemate drugog gospodara do boga — reče Gaskonjac smejući se.

— Verovatno.

— Jeste li ikada, dragi moj Aramise, razmišljali o onim lepim danima naše mladosti koje smo provodili u smehu, piću i borbi?

— Jesam, svakako, i više sam puta zažalio za njima. To je bilo srećno vreme, delestabile temrus⁷.

— Pa lepo, dragi moj, ti lepi dani mogu opet doći, to se srećno vreme može vratiti! Dobio sam nalog da odem i nađem svoje drugove i hteo sam da počnem od vas, jer ste vi bili duša našeg udruživanja.

Aramis se pokloni, više učtivo nego prijateljski.

— Da se opet upustim u politiku! — reče samrtničkim glasom i zavaljujući se u svoju naslonjaču. — Ah, dragi d’Artanjane, vidite kako živim uredno i udobno. Mi smo iskusili nezahvalnost velikih, vi to znate!

— Tačno je, — reče d’Artanjan — ali može biti da se veliki kaju zbog svoje nezahvalnosti.

— U tom slučaju, — reče Aramis — stvar bi stajala drukčije. Ta svaki greh ima prava na oproštaj. Uostalom, u jednoj stvari ste u pravu, a to je: ako bi nas obuzela želja da se opet umešamo u državne poslove, trenutak je, mislim, došao.

— Otkuda vi to znate, vi koji se ne bavite politikom?

— Eh, bože moj! Ako se lično ne bavim politikom, živim u svetu koji se njome bavi. Negujući poeziju, vodeći ljubav sprijateljio sam se s gospodinom Sarazenom, koji je uz g. od Kontia, s g. Voatirom koji je uz biskupovog pomoćnika i s g. od Boa-Roberom koji, otkako nije više uz g. kardinala od Rišeljea nije više ni uz koga, ili, bolje rečeno, uz svakoga je, kako hoćete; tako da razvoj polmtike nisam sasvim izgubio iz vida.

— To sam i mislio — reče d’Artanjan.

— Uostalom, primite sve ovo što sam vam rekao, dragi moj, samo kao reči jednog kaluđera, čoveka koji govori kao odjek, povavljajući jednostavno i prosto ono što je čuo — nastavi Aramis. — Čuo sam kako se govori da je kardinal Mazaren u ovome trenutku veoma zabrinut zbog načina na koji se stvari razvijaju. Izgleda njegove se naredbe ne poštuju onako kako su se poštovale naredbe našeg nekadašnjeg strašila, pokojnog kardinala, čiji portret vidite ovde; jer, ma šta da se o njemu govorilo, valja priznati, dragi moj, da je to bio veliki čovek.

— U tome vam neću protivrečiti, dragi moj Aramise, on me je proizveo za poručnika.

— Po svom prvobitnom mišljenju bio sam potpuno za kardinala: pošao sam od toga da ministra nikada ve vole, ali da će ovaj, genijalnošću koju mu priznaju, završiti pobedom nad neprijateljima i da će ih naterati da ga se plaše, što po mome mišljenju, vredi više nego da ga vole.

D’Artanjan učini glavom znak koji je trebalo da pokaže da se on potpuno slaže s ovom sumnjivom maksimom.

— Eto, dakle, šta sam prvo mislio; ali kako sam ja velika neznalica u toj vrsti poslova i kako mi poniznost koju propovedam nalaže kao zakon da se ne pouzdam u svoje vlastito mišljenje, to sam se raspitao. A onda, dragi moj prijatelju…

— A onda! Šta? — upita d’Artanjan.

— A onda! — nastavi Aramis — potrebno je da ugušim svoju gordost i da priznam da sam se bio prevario.

— Zaista?

— Da, raspitao sam se, kao što vam rekoh, i evo šta mi je odgovorilo više osoba, sasvim različitih po sklonostima i ambicijama: g. Mazaren nije genijalan čovek, kao što sam ja to verovao.

— Eh! — reče d’Artanjan.

— Ne. To je ništavan čovek, koji je bio sluga kardinala Bentivoljija, koji se probio pomoću intriga, skorojević, čovek bez imena, koji će u Francuskoj napraviti samo karijeru partijskog čoveka. On će nagomilati mnogo talira, rasfućkaće kraljeve prihode, isplaćivaće samome sebi sve one penzije koje je pokojni kardinal od Rišeljea plaćao celome svetu, ali nikada neće vladati po zakonu jačega, većega, više poštovanog. Pored toga izgleda, da taj ministar nije plemić ni po načinu ponašanja, ni po srcu i da je neka vrsta lakrdijaša, Pulčinela, Pantalona. Poznajete li ga? Ja ga ne poznajem.

— Hm! — reče d’Artanjan, ima pomalo istine u svemu tome što kažete.

— Pa lepo, pun sam ponosa, dragi moj, ako sam mogao pomoću izvesne površne pronicljivosti kojom sam obdaren, da dođem do istog mišljenja do koga je došao čovek kao što ste vi, koji živite na dvoru.

— Ali vi ste mi govorili o njemu lično a ne o njegovoj stranci i o njegovim mogućnostima.

— To je istina. On uza se ima kraljicu.

— A to, kako mi se čini, nešto znači.

— Ali nema uza se kralja.

— Jadno dete!

— Dete koje će kroz četiri godine biti punoletno.

— Ali radi se o sadašnjosti.

— Da, ali to nije budućnost, a pored toga on danas nema uza se ni parlament ni narod, što će reći novac; on nema uza se ni plemstvo ni prinčeve, što će reći mač.

D’Artanjan se počeša iza uva, morao je da samome sebi prizna da je ovo ne samo nepristrasno, već i tačno promišljeno.

— Vidite, jadni moj prijatelju, jesam li još uvek obdaren svojom svagdašnjom pronicljivošću. Reći ću vam da možda grešim što vam ovako iskreno govorim, jer vi, čini mi se, naginjete Mazarenu.

— Ja! — uzviknu d’Artanjan. — Ja! Ni najmanje.

— Vi ste govorili o nekoj misiji.

— Jesam li govorio o misiji? U tom slučaju sam pogrešio. Ne, rekao sam samome sebi isto to što i vi kažete; evo gde se stvari zapliću. Pa lepo! Bacimo pero u vazduh i krenimo na onu stranu kuda ga vetar bude poneo i započnimo ponovo avanturistički život. Nekada smo bili četiri hrabra viteza, četiri nežno spojena srca; sjedinimo opet, ne svoja srca koja se nikada nisu razdvajala, nego svoje sudbine i svoje hrabrosti. Prilika je pogodna da se zadobije nešto bolje nego što je jedan dijamant.

— U pravu ste, d’Artanjane, uvek ste u pravu — nastavi Aramis, a dokaz je što je i meni došla ista misao na um; samo meni, koji nemam vašu živu i plodnu maštu, meni su je drugi ulili; danas su svakom potrebni pomoćnici; učinjeni su mi izvesni predlozi, izbilo je na javnost nešto od naših nekadašnjih čuvenih poduhvata i, prizvaću vam iskreno, da su mi se obraćali u ime biskupovog pomoćnika.

— G. od Gondija, kardinalov neprijatelj! — uzviknu d’Artanjan.

— Ne, kraljev prijatelj, — reče Aramis — kraljev prijatelj, čujete li! Pa lepo! Reč je o tome da se služi kralju što je dužnost svakog plemića.

— Ali kralj je s g. od Mazarena, dragi moj!

— Po činjenicama, ali ne po svojoj volji; po izgledu, ali ne i srcem i u tome baš i jeste zamka koju kraljevi neprijatelji nameštaju jadnom detetu.

— Ah tako! Pa vi mi predlažete ni manje vi više nego građanski rat, dragi moj Aramise.

— Rat za kralja.

— Ali kralj će biti na čelu vojske u kojoj će biti Mazaren.

— Ali će srcem biti u vojsci kojom će komandovati g. od Bofora.

— G. od Bofora? On je u Vensenu.

— Jesam li rekao g. od Bofora? — reče Aramis — G. od Bofora ili neko drugi, g. od Bofora ili g. Princ.

— Ali g. princ će otići u vojsku, on je potpuno uz kardinala.

— Hm, hm! — reče Aramis — oni baš u ovome trenutku vode neke razgovore. Ali, uostalom, ako to ne bude g. princ, g. od Gondija…

— Ali g. od Gondija će biti kardinal, za njega traže kardinalski šešir.

— Zar nema vrlo ratobornih kardinala? — reče Aramis — Pogledajte: eto, oko vas četiri kardinala koji su, na čelu vojske, vredeli isto toliko koliko i g. od Gebrijana i g. od Gasiona.

— Ali grbav vojskovođa!

— Pod oklopom se njegova grba neće videti. Uostalom, setite se da je Aleksandar hramao, a Hanibal bio ćorav.

— Vidite li vi velike koristi koje bi donela ta stranka? — upita d’Artanjan.

— Vidim zaštitu moćnih prinčeva.

— A uz to da vas vlada progna.

— Što će poništiti parlamenti i pobune.

— Sve bi to moglo da se ostvari, kao što vi kažete, kada bi im pošlo za rukom da kralja odvoje od njegove majke.

— Možda će se i to postići.

— Nikada! — uzviknu d’Artanjan, ovoga puta ostajući pri svom ubeđenju. — U tome se pozivam na vas, Aramise, na vas koji poznajete Anu od Austrije isto tako dobro kao i ja. Mislite li vi da bi ona ikada mogla zaboraviti da je njen sin njena bezbednost, njena zaštita, zaloga da će uživati poštovanje, biti srećna i život? Trebalo bi da s njim pređe pa stranu prinčeva i napusti Mazarena; ali vi znate, bolje no iko, da postoje moćni razlozi da ga ona nikad ne ostavi.

— Može biti da ste u pravu, — reče Aramis zamišljeno — i stoga se neću obavezivati.

— S njima, — reče d’Artanjan — ili sa mnom?

— Ni s kim. Ja sam sveštenik i kakve veze imam s politikom! Ne čitam nikakav molitvenik; imam malu klijentelu koju sačinjavaju duhoviti opati, mangupi i divne žene; što se stvari budu više zaplitale, to će moji nestašluci podizati manje buke; sve se, dakle, i bez moga uplitanja, izvanredno razvija: i doista, dragi moj prijatelju, vidite, neću se ni mešati.

— Pa lepo! Vidite dragi moj, — reče d’Artanjan — vaša me filozofija pridobija, na časnu reč, i ne znam kakva me je vraška mušica slavoljublja ujela; imam neku vrstu dužnosti koja me hrani; mogu, po smrti onog jadnog g. od Trevila, koji stari, postati kapetan; to je vrlo lepa maršalska palica za gaskonjskog kadeta i osećam kako me privlače draži skromnog ali svakodnevnog hleba:umesto da se izlažem avanturama, pa lepo! Prihvatiću Portosove pozive i ići ću u lov na njegovo imanje; vi znate da Portos ima svoja imanja?

— Kako da ne, još kako! Deset milja šume, baruština i dolina; on je neograničevi gospodar brda i doline i s biskupom iz Noajona se parniči za feudalna prava.

— Dobro, — reče d’Artanjan u sebi — to je ono što sam hteo da znam; Portos je u Pikardiji.

A zatim će glasno:

— I opet je uzeo svoje staro ime od Valona?

— Kome je dodao od Brasijea, jedna zemlja koja je, vere mi, jednom bila baronija.

— Tako da ćemo Portosa videti kao barona.

— U to ne sumnjam. Portosova baronica naročito je divna.

Dva prijatelja prsnuše u smeh.

— Znači, — nastavi d’Artanjan — vi nećete da pređete na Mazarenovu stranu?

— Ni vi na stranu prinčeva?

— Ne. Ne prelazimo, dakle, ni na čiju stranu i ostanimo prijatelji; ne budimo ni kardinalisti, ni fronderi.

— Tako je — reče Aramis. — Budimo musketari.

— Čak i s malim svešteničkim okovratnikom — nastavi d’Artanjan.

— Naročito sa svešteničkim okovratnikom! — uzviknu Aramis — To daje naročite čari.

— Onda, dakle, zbogom — reče d’Artanjan.

— Ne zadržavam vas, dragi moj, — reče Aramis — pošto ne znam gde bih vas stavio da spavate i jer vam, zaista, ne bih mogao ponuditi polovinu Planšeove šupe.

— Uostalom, ja sam na jedva tri milje od Pariza; konji su se odmorili i ja ću se, za nepun čas, vratiti kući.

I d’Artanjan nali sebi poslednju čašu.

— U spomen onog što je nekad bilo, reče on.

— Da, — reče Aramis — nažalost to je vreme prošlo… fugit irrerarabile temrus⁸.

— Eh! — reče d’Artanjan — možda će se povratiti. U svakom slučaju, ako vam zatrebam, ulica Tikton, hotel kod Kozice.

— A ja u jezuitskom manastiru: od šest časova ujutru do osam časova uveče na glavna vrata; od osam časova uveče do šest časova ujutru, kroz prozor.

— Zbogom, dragi moj.

— Oh, neću vas tako pustiti, dozvolite mi da vas ispratim.

I on uze svoj mač i ogrtač.

— Hoće da se uveri da odlazim — reče u sebi d’Artanjan.

Aramis zviznu Bazenu, ali je Bazen spavao u predsoblju kraj ostataka svoje večere i Aramis je morao da ga za uvo prodrma da bi ga probudio.

Bazen opruži ruke, protrlja oči i pokuša da ponovo zaspi.

— Hajde, hajde, čmavalo, brže lestvice.

— Ali, — reče Bazen zevajući kao da će razglaviti vilice — lestvice su ostale na prozoru.

— Druge, baštovanove: zar nisi video da se d’Artanjan s mukom popeo i da će mu još teže biti da siđe?

D’Artanjan je taman hteo da uverava Aramisa kako će vrlo lako sići, kada mu jedna misao pade na um: ta misao učini da ućuta.

Bazen duboko uzdahnu i izađe da potraži lestvice. Posle jednog trenutka dobre i čvrste drvene lestvice behu prislonjene ispod prozora.

— No, dakle, — reče d’Artanjan — to se zove sredstvo za saobraćanje, i žena bi mogla da se popne uz lestvice kao što su ove.

Jedan oštar Aramisov pogled kao da je hteo da prodre do dna prijateljeva srca i sazna misao koja se tu krije, ali d’Artanjan izdrža taj pogled sa savršeno naivnim izgledom.

Uostalom, u taj mah je stupio na prvu prečagu lestvice i počinjao da silazi.

Začas je bio na zemlji. Što se tiče Bazena, ovaj ostade na prozoru.

— Ostani tu, — reče Aramis — ja se vraćam. Obojica se uputiše prema šupi: kada priđoše, Planše izađe vodeći za uzdu konja.

— U dobar čas, — reče Aramis — eto to je vredan i budan sluga; nije kao ona lenčuga Bazen, koji nije više nizašta od kako je postao crkveno lice. Hajte za nama, Planše, u razgovoru ćemo pešice do na kraj sela.

Zaista, dva prijatelja prođoše celo selo razgovarajući o sasvim običnim stvarima; a zatim, kod poslednjih kuća Aramis će:

— Idite, dakle, dragi prijatelju, idite za svojom karijerom, sreća vam se osmehuje, ne dozvolite joj da vam umakne; ne zaboravite da je ona kurtizana, pa se prema njoj tako i ponašajte; što se mene tiče, ostajem u svojoj skromnosti i lenjosti; zbogom.

— Znači sasvim je odlučeno, — reče d’Artanjan — ne odgovara vam ono što sam vam predložio?

— Naprotiv, jako bi mi odgovaralo, — reče Aramis — kada bih bio čovek kao i svi drugi, ali, ponavljam vam, ja sam zbilja mešavina suprotnosti: ono što mrzim danas, sutra ću obožavati, i obrnuto. Vidite dobro da se ne mogu obavezati kao, na primer, vi koji imate ustaljene ideje.

— Lažeš, podmukli čoveče, — reče d’Artanjan u sebi — naprotiv, ti si jedini među nama koji ume da izabere cilj i da ide kradom k njemu.

— Zbogom, dakle, dragi moj, — nastavi Aramis — i hvala vam na vašim odličnim namerama i naročito na lepim uspomenama koje je vaše prisustvo probudilo u meni.

Zagrliše se. Planše je već bio na konju. D’Artanjan uzjaha i sam, a onda prijatelji još jednom stisnuše jedan drugome ruku. Konjanici obodoše konje i udaljiše se u pravcu Pariza.

Aramis ostade stojeći i nepomičan na sred pločnika, sve dok ih ne izgubi iz vida.

Ali, posle dve stotine koraka, d’Artanjan naglo zastade, skoči na zemlju, dobaci uzde svoga konja Planšeu na ruku, uze pištolje iz bisaga i zadenu ih za pojas.

— Ta šta vam je, gospodine? — reče poplašeni Planše.

— To je! Ma kako da je lukav, — reče d’Artanjan — neće moći da kaže kako me je nadmudrio. Ostani tu i ne miči se; samo stani kraj puta i čekaj me.

S tim rečima d’Artanjan skoči na drugu stranu jarka koji je oivičavao put i udari preko ravnice, kako bi zaobišao selo. Beše primetio, između kuće u kojoj je stanovala gospođa od Longvila i jezuitskog manastira, jedan prazan prostor koji je zatvarala samo živa ograda.

Možda bi mu pre jednog sata bilo teško da pronađe tu živu ogradu, ali mesec beše izišao i mada su ga s vremena na vreme pokrivali oblaci, bilo je dovoljno vidno, čak i za tih zamračenja, da čovek može da pronađe put.

D’Artanjan dostiže, dakle, živu ogradu i sakri se iza nje. Prolazeći ispred kuće gde se odigrao prizor koji smo ispričali, primetio je da se isti prozor ponovo osvetlio i bio je ubeđen da se Aramis još nije vratio u svoj stan i da se, kad se bude vratio, neće vratiti sam.

Zaista, posle nekoliko trenutaka on začu korake koji se približavaju i kao neki šum glasova koji tiho razgovaraju.

Onde gde živica počinje koraci zastadoše.

D’Artanjan kleče jednim kolenom na zemlju, tražeći najgušće mesto u živici kako bi se sakrio.

U tom trenutku se, na veliko d’Artanjanovo čuđenje, pojaviše dva čoveka; ali uskoro njegovo čuđenje prestade, jer začu treperenje jednog blagog i harmoničnog glasa: jedan od te dvojice bila je žena prerušena u viteza.

— Budite bez brige, dragi moj Rene, — govoraše blagi glas — ista stvar se neće ponoviti; pronašla sam neku vrstu podzemnog hodnika koji prolazi ispod ulice i imaćemo samo da podignemo jednu od ploča pred vratima pa da vam omogućimo izlazak.

— Oh! — reče drugi glas, po kome d’Artanjan poznade Aramisa — kunem vam se, princezo, kada od svih tih predostrožnosti ne bi zavisio naš dobar glas i kada bih ja stavljao na kocku samo svoj život…

— Da, da, ja znam da ste vi isto toliko hrabar i smeo koliko i svetski čovek; ali vi ne pripadate samo meni, već celoj našoj stranci. Budite, dakle, oprezni; budite razumni.

— Uvek se povinujem, gospođo, — reče Aramis — kada mi se ume komandovati tako blagim glasom.

I nežno joj poljubi ruku.

— Ah! — uzviknu vitez ljupkoga glasa.

— Šta je? — upita Aramis.

— Ali, zar ne vidite da mi je vetar odneo šešir?

I Aramis odjuri za odbeglim šeširom. D’Artanjan iskoristi tu priliku da na živici potraži neko ne baš mnogo gusto mesto koje bi omogućilo njegovom pogledu da slobodno prodre do problematičnog viteza. Baš u taj mah mesec, radoznao možda kao i oficir, izlazio je iza jednog oblaka i, prema njegovoj indiskretnoj svetlosti, d’Artanjan poznade krupne plave oči, zlatnu kosu i plemenitu glavu vojvotkinje od Longvila.

Smejući se, Aramis se vrati s jednim šeširom na glavi a drugim u ruci, i njih dvoje nastaviše svoj put ka jezuitskom manastiru.

— Dobro! — reče d’Artanjan ustajući i čisteći koleno — sada te imam u rukama, ti si fronder i ljubavnik gospođe od Longvila.

XII

G. PORTOS OD VALONA OD BRASIJEA OD PJERFONA

Zahvaljujući obaveštenjima koja je dobio od Aramisa, d’Artanjan, koji je već znao da je Portosovo porodično ime od Valona, saznade da se on, po svom imanju, sada zove od Brasijea i da se zbog te zemlje parniči s episkopom od Noajona.

Mora, dakle, otići da potraži tu zemlju u blizini Noajona, što će reći na granicu Il-de-Fransa i Pikardije.

Brzo je odredio svoju maršrutu: ići će do Damartena, gde se račvaju dva puta, jedan koji ide u Soason, drugi u Kompijenj; tu će se raspitati o imanju Brasije, i već prema odgovoru, krenuće pravo ili saviti u levo.

Planše, koji se još ne beše sasvim umi rio zbog svog ispada, izjavi da će d’Artanjana pratiti do na kraj sveta, pa išao ovaj pravo ili levo. Samo je preklinjao svog bivšeg gospodara da krene s večeri, jer je mrak pružao više bezbednosti. D’Artanjan mu tada predloži da obavesti svoju ženu kako bi je bar umirio u pogledu svoje sudbine; ali Planše vrlo mudro odgovori da je ubeđen da njegova žena neće umreti od brige što ne zna gde se on nalazi, dok bi on, poznajući njen neobuzdani jezik, umro od brige kada bi ona to znala.

Ti razlozi se d’Artanjanu učiniše tako dobri da nije više navaljivao i, oko osam časova uveče, u trenutku kada magla po ulicama počinjaše bivati gušća, on krenu iz hotela kod Kozice i u pratnji Planšea, iz prestonice izađe na kapiju Sv. Deni.

U ponoć dva putnika stigoše u Damarten. Bilo je suviše dockan za raspitivanje. Gostioničar Labuda Krstaša beše već legao, D’Artanjan odloži, dakle,stvar za sutradan.

Sutradan, on pozva gostioničara. To beše jedan od onih lukavih Normanaca, koji ne kažu ni da, ni ne, i koji uvek misle da se izlažu kakvoj opasnosti ako odgovaraju neposredno na postavljeno pitanje; samo, mi sleći da je razumeo da valja ići sasvim pravo, d’Artanjan krenu na put s tim dosta sumnjivim obaveštenjem. U Nantej stiže u devet časova izjutra; tu zastade da doručkuje.

Ovoga puta, gostioničar beše iskren i dobar Pikarac, koji, poznavši u Planšeu zemljaka, nije pravio nikakvih teškoća da mu pruži obaveštenja koja je ovaj želeo. Imaše Brasije bilo je na nekoliko milja od Vije-Koterea.

D’Artanjan je poznavao Vije-Kotere jer je u njega dolazio dva do tri puta u pratnji dvora, pošto je u to doba Vije-Kotere bio kraljevska rezidencija. On se, dakle, lagano uputi ka toj varoši i odsede u hotelu kod Zlatnog Delfina u kome je obično odsedao.

Obaveštenja koja je tu dobio još više su ga zadovoljila. On saznade da se imanje Brasije nalazilo na četiri milje od te varoši, ali da Portosa ne treba tražiti tamo. Portos je zaista imao nekih raspri s episkopom od Noajona zbog zemlje Pjerfon, koja se graničila s njegovim imanjem i, zamoren svim tim pravnim raspravama u kojima se nimalo nije razumevao, beše kupio imanje Pjerfon kako bi to jednom prekinuo, tako da je to novo ime dodao svojim starim imenima. Sada se zove od Valona od Brasijea od Pjerfona i boravi na svome novom imanju. Kako iije bilo nikakve druge slave Portos je očigledno težio za slavom markiza od Karabasa.

Trebalo je opet čekati sutrašnji dan, jer su konji prevalili deset milja u toku dana i bili su umorni. Istina, mogli su uzeti druge, ali treba preći čitavu veliku šumu, a Planše, kao što znamo, ne voli šume noću.

Bila je još jedna stvar koju Planše nije voleo, a to je da na put krene prazna stomaka: i stoga, kada se d’Artanjan probudio, zatekao je gotov doručak. Čovek se nije mogao žaliti na takvu pažnju. Stoga, d’Artanjan sede za sto; samo se po sebi razume da je Planše, preuzimajući svoje nekadašnje dužnosti, opet postao ponizan kao nekad i nije se više stideo da jede ono što iza d’Artanjana ostane kao što se nisu stidele gospođa od Motvila i gospođa od Faržisa da jedu ono što ostane iza Ane od Austrije.

Mogli su, dakle, krenuti tek oko osam časova. Bilo je nemoguće pogrešiti, trebalo je ići putem koji vodi iz Vije-Koterea u Kompijenj, i po izlasku iz šume, udariti desno.

Bilo je lepo prolećno jutro, ptice su pevale u visokom drveću, široki sunčani zraci prodirali na proplanke i izgledala kao zastori od tanke, zlatne tkanine.

Na drugim mestima, svetlost je jedva prodirala kroz gusti svod od lišća, a podnožje starih hrastova, kuda su žurno bežale hitre veverice kada bi ugledale putnike, beše utonulo u senku. Iz celokupne te jutarnje prirode širio se miris trave, cveća i lišća, miris koji je veselio srne. Zamoren zagušljivim pariskim vazduhom, d’Artanjan je mislio u sebi da čovek u ovakvom raju mora biti vrlo srećan kada nosi tri imena svojih imanja, nanizana jedno uz drugo: zatim bi odmahivao glavom govoreći: „Kada bih ja bio Portos i kada bi d’Artanjan došao da mi učini predlog koji ću ja učiniti Portosu, znam dobro šta bih odgovorio d’Artanjanu”.

Što se tiče Planšea on nije ni na šta mislio, vario je.

Na ivici šume d’Artanjan spazi naznačeni putić i, na kraju toga putića, kule jednog ogromnog feudalnog zamka

— Oh, oh! — promrmlja on — Čini mi se da je ovaj zamak pripadao staroj grani Orleanaca; da li se Portos oko njega pogađao s vojvodom od Longvila?

— Vere mi, gospodine, — reče Planše — evo imanja koje se lepo održava: ukoliko pripada g. Portosu, ja ću mu na tome čestitati.

— Vraga, — reče d’Artanjan — nemoj pokušavati da ga nazoveš Portosom, pa čak ni gospodinom od Valona; zovi ga od Brasijea ili od Pjerfona. Učinio bi da moji pregovori propadnu.

Ukoliko se približavao zamku koji odmah beše privukao njegov pogled, d’Artanjan je shvatio da tu nikako ne može boraviti njegov prijatelj: kule, iako jake i koje izgledahu kao da su juče sazidane, behu otvorene i kao rasporene. Reklo bi se da ih je kakav džin rascepio udarcima sekire.

Stigavši na kraj puta, d’Artanjan se nađe na uzvišici koja je gospodarila veličanstvenom dolinom, na čijem se zadnjem kraju videlo jedno ljupko i uspavano jezerce. U podnožju nekoliko kuća rasutih tu i tamo, koje su, onako skromne i pokrivene jedne crepom a druge šašom, izgledale da za sizerena priznaju jedan lep zamak, sazidan početkom vladavine Anrija IV, nad kojim se uzdižu gospodstvene vrteške.

Ovog puta d’Artanjan ne posumnja da se nalazi na dogledu Portosovog prebivališta.

Put je vodio pravo ka tome lepom zamku koji je, u odnosu na svoga pretka, na zamak u planini, bio ono što bi kakav gizdelin iz družine g. vojvode od Engijena bio u odnosu na viteza okovanog gvožđem iz doba Šarla VII; d’Artanjan potera konja kasom i pođe tim putem, a Planše odmeri hod svog konja prema gospodarevom.

Posle deset minuta d’Artanjan se nađe na kraju jednog drvoreda u kome su lepi jablanovi bili pravilno posađeni i koji je vodio do gvozdene ograde čiji šiljci i poprečne šipke behu pozlaćeni. U sred toga drvoreda stajao je nekakav velikaš, obučen u zeleno i zlatno kao i ograda, i jahao krupnog, riđeg konja. Levo i desno od njega bila su dva poslužitelja u odelu ukrašenom širitima; priličan broj okupljenih seljaka ukazivao mu je visoko poštovanje.

— Ah, — reče u sebi d’Artanjan — da nije ovo gospodar od Valona od Brasijea od Pjerfona? Eh, bože moj! Ala se pogurio od kako se više ne zove Portos!

— Možda to nije on — reče Planše odgovarajući na ono što d’Artanjan beše izgovorio za sebe — G. Portos je bio visok skoro šest stopa, a ovaj jedva da ih ima pet.

— Pa ipak, — nastavi d’Artanjan vrlo se duboko klanjajući pred ovim gospodinom.

Kod tih reči, d’Artanjan obode konja i pojuri ka riđem konju, uvaženom čoveku i slugama. Ukoliko se primicao, izgledalo mu je kao da prepoznaje crte lica ove ličnosti.

— Hriste bože, gospodine! — reče Planše, kome se i samome činilo da ga prepoznaje — Je li moguće da je to on?

Na taj uzvik čovek na konju se okrete lagano i na vrlo plemenit način i dva putnika mogla su videti kako u svem svom sjaju blistaju krupne oči, crveno lice i onako rečit Musketonov osmeh.

Zaista to je bio Musketon, Musketon debeo i naliven salom, pucajući od zdravlja, sav otekao od blagostanja; koji, poznavši d’Artanjana, sasvim suprotno od onog licemera Bazena, skliznu sa svoga konja na zemlju i sa šeširom u ruci priđe oficiru tako da se svi ljudi u ovome skupu okrenuše za četvrtinu kruga prema ovom novom suncu, koje je bacilo u zasenak staro.

— Gospodin d’Artanjan, gospodin d’Artanjan, — ponavljaše u svoje ogromne obraze Musketon, znojeći se od radosti — gospodin d’Artanjan! Oh, kakva radost za mog gospodara i gospodina od Valona od Brasijea od Pjerfona!

— Dobri Musketone! Dakle, tvoj gospodar je ovde?

— Vi se nalazite na njegovim imanjima.

— Ali kako si prolepšao, kako si se ugojio, kako si rascvetao! — nastavljaše d’Artanjan, neumoran u raščlanjavanju promena koje je dobra sreća izvršila na nekadašnjoj gladnici.

— Eh, da, bogu hvala! gospodine, — reče Musketon — osećam se prilično dobro.

— Ali, zar nećeš ništa reći svome prijatelju Planšeu?

— Svome prijatelju Planšeu? Planše, da nisi slučajno to ti? — uzviknu Musketon, raširenih ruku i očiju punih suza.

— Ja glavom, — reče Planše — uvek oprezan, ali sam hteo da saznam da se nisi pogordio.

— Pogordio prema starom prijatelju! Nikada, Planše. Ti to nisi mislio, ili ne poznaješ Musketona.

— U dobar čas! — reče Planše silazeći s konja i šireći i sam ruke prema Musketonu — nisi kao ona životinja Bazen koji me je ostavio puna dva sata pod jednom šupom praveći se čak da me ne poznaje.

I Planše i Musketon se zagrliše s takvim izlivom nežnosti da to jako dirnu sve prisutne i učini da pomisle da je Planše kakav prerušeni plemić, tako su visoko cenili Musketonov položaj.

— A sada, gospodine, — reče Musketon, kada se oslobodio zagrljaja našeg Planšea, koji se uzalud trudio da sastavi ruke iza leđa svoga prijatelja — a sada, gospodine dopustite mi da vas ostavim, jer ne želim da moj gospodar sazna za vest o vašem dolasku od nekog drugog osim mene; ne bi mi oprostio što sam dozvolio da me preteknu.

— Taj dragi prijatelj, — reče d’Artanjan, izbegavajući da Portosa ne nazove ni starim ni novim imenom — nije me, dakle, zaboravio?

— Zaboravio! On! — uzviknu Musketon — To jest, nije bilo dana kada nismo očekivali da čujemo kako ste postali maršal, ili na mesto g. od Gasiona, ili na mesto g. od Basompjera.

D’Artanjan pusti da mu zaigra oko usana jedan od onih retkih, melanholičnih osmeha koji su u najdubljem delu njegovog srca nadživeli razočarenje iz njegovih mladih godina.

— A vi, seljaci, ostanite uz g. grofa od d’Artanjana, — nastavi Musketon — i ukažite mu poštovanje što bolje umete, dok ja odem da obavestim gospodara o njegovom dolasku.

I uz pripomoć dveju milosrdnih duša on se ponovo pope na svoga snažnog konja, dok se Planše, okretniji, sam penjao na svoga; Musketon pođe po travnjaku drvoreda kratkim galopom koji je svedočio da su sapi njegovog četvoronošca mnogo snažnije od nogu.

— Aha! Ovo nagoveštava dobar početak! — reče d’Artanjan — ovde nema tajni, nema ogrtača, nema politike: smeje se grohotom, plače od radosti, vidim samo lica široka čitav aršin; zaista, izgleda mi kao da je i sama priroda u slavlju i da je drveće, umesto lišćem i cvećem, pokriveno sitnim zelenim i ružičastim trakama.

— A meni, — reče Planše — izgleda kao da osećam ovde najprijatniji miris pečenja, kao da vidim kuvare kako su se poređali u dva reda da nas vide pri prolasku. Ah, gospodine! Kakvog kuvara mora imati g. od Pjerfona, on koji je voleo toliko i tako dobro da pojede dok se zvao još samo g. Portos.

— Prestani! — reče d’Artanjan, — plašiš me. Ako stvarnost odgovara izgledima, ja sam propao. Čovek tako srećan neće nikada napustiti svoju sreću i ja ću promašiti cilj kod njega, kao što sam promašio kod Aramisa.

XIII

KAKO JE D’ARTANJAN NAŠAVŠI PORTOSA
OPAZIO DA SREĆA NIJE U BOGATSTVU

D’Artanjan pređe ogradu i nađe se pred zamkom; upravo je sjahao kada se neka vrsta džina ukaza na tremu. Odajmo priznanje d’Artanjanu, srce mu zakuca od radosti, bez ikakvog sebičnog osećanja, kada ugleda taj visoki stas i to vojničko lice, koji ga podsećahu na čoveka čestita i dobra.

On potrča Portosu i baci mu se u zagrljaj; sva posluga, poređana u krug na pristojnom odstojanju, gledaše sa smernom radoznalošću. Musketon, u prvom redu obrisa oči; jadni momak nije prestao da plače od radosti od kako je poznao d’Artanjana i Planšea.

Portos uze prijatelja za ruku.

— Ah! Kakva radost što vas opet vidim, dragi d’Artanjane, — uzviknu glasom koji je od baritona prešao u bas — vi me, dakle niste zaboravili?

— Da vas zaboravim! Ah, dragi od Valona, zar se zaboravljaju najlepši dani mladosti i svoji odani prijatelji, i opasnosti kojima smo zajedno prkosili! Naprotiv, kada sam vas ponovo video, nema nijednog trenutka našeg nekadašnjeg prijateljstva koga se nisam setio.

— Da, da, — reče Portos pokušavajući da svome brku da onaj koketni luk koga je nestalo u ovoj usamljenosti — da, mnoge smo podvige izveli u svoje vreme i zadali dosta muke onom jadnom kardinalu.

I uzdahnu. D’Artanjan ga pogleda.

— U svakom slučaju, — nastavi Portos tonom u kome se ogledala čama — budite mi dobro došli, dragi prijatelju, vi ćete mi pomoći da opet nađem svoju veselost; sutra ćemo ići u lov na zečeve po mojoj ravnici, koja je divna, ili na srne u mojim šumama, koje su vrlo lepe: imam četiri hrta koji se smatraju za najbrže u ovoj pokrajini i lovačke pse, kojima nema ravnih na dvadeset milja uokolo.

I Portos po drugi put uzdahnu.

— Oh, oh! — reče u sebi d’Artanjan, — da li je ovaj momak manje srećan no što izgleda?

A zatim reče glasno:

— Ali, pre svega, predstavićete me gospođi od Valona jer se sećam izvesnog ljubaznog poziva koji ste izvoleli da mi napišete, a ona je bila tako dobra da pri dnu tog poziva doda nekoliko redi.

Portos po treći put uzdahnu.

— Izgubio sam gospođu od Valona pre dve godine, — reče — i vidite kako sam još i sada ožalošćen zbog toga. Zato sam i napustio svoj zamak Valon, blizu Korbeja, i došao da živim na svome imanju Brasije; ta me je promena nagnala da kupim ovo. Jadna gospođa od Valona, — nastavi Portos načinivši tužan izraz — to nije bila žena ujednačene naravi, ali se najzad ipak navikla na moj način života i pomirila sa mojim sitnim ćudima.

— Znači, vi ste bogati i slobodni? — reče d’Artanjan.

— Nažalost! — reče Portos, — udovac sam i imam četrdeset hiljada livara rente. Hajdemo da doručkujemo, hoćete li?

— Hoću, vrlo rado, — reče d’Artanjan — jutarnji vazduh mi je otvorio apetit.

— Da, — reče Portos — moj vazduh je odličan. Uđoše u dvorac; od gore do dole behu same pozlate, venci behu pozlaćeni, šare behu pozlaćene, drvo na naslonjačama beše pozlaćeno.

Čekao ih je postavljen sto.

— Vidite, — reče Portos — to je moj običaj.

— Vraga, — reče d’Artanjan — čestitam vam, ni kralj nema ovako šta.

— Da, — reče Portos — čuo sam da ga g. od Mazarena vrlo rđavo hrani. Probajte ovaj kotlet, dragi moj d’Artanjane, to je od mojih ovaca.

— Imate vrlo meke ovce, — reče d’Artanjan — čestitam vam.

— Da, gaje ih na mojim livadama koje su izvrsne.

— Dajte mi još.

— Nemojte; bolje uzmite od ovoga zeca koga sam juče ubio u jednom od svojih zabrana.

— Vraga! Kakav ukus! — reče d’Artanjan.

— Ah! Hranite, dakle, svoje zečeve samom majčinom dušicom?

— A šta mislite o mome vinu? — reče Portos — prijatno je, zar ne?

— Odlično.

— Pa ipak je to vino iz ovog kraja.

— Zaista!

— Da. Jedna mala strmen okrenuta jugu, tamo na mojoj planini; daje dvadeset akova.

— Ali, to je prava berba!

Portos uzdahnu po peti put. D’Artanjan je brojao Portosove uzdahe.

— Ah, ali, — reče željan da dublje zađe u problem — reklo bi se, dragi moj prijatelju, da vas nešto žalosti. Da niste bolesni, slučajno? Da li to zdravlje…

— Odlično, dragi moj, bolje no ikada; ubio bih vola udarcem pesnice.

— Onda, porodični jadi…

— Porodični! Srećom osim sebe nemam nikog na svetu.

— Ali, šta vam to onda izaziva uzdahe?

— Dragi moj, — reče Portos — biću iskren prema vama: ja nisam srećan.

— Vi da niste srećni, Portose! Vi, koji imate zamak, livade, brda, šume; vi, koji najzad imate četrdeset hiljada livara rente, vi niste srećni?

— Dragi moj, ja imam sve to, istina je, ali sam usamljen usred svega toga.

— Ah! Razumem: okruženi ste prostačinama s kojima ne možete da opštite a da se ne spustite ispod svog dostojanstva.

Portos lako preblede i iskapi jednu ogromnu čašu lakog vina sa svoje strmeni.

— Ne, — reče — naprotiv; zamislite da su to sve mali seoski plemići koji svi imaju poneku titulu i tvrde da vode poreklo od Faramona, Karla Velikog ili bar od Iga Kapeta. U početku, kako sam poslednji došao, morao sam ih prema tome prvi posetiti, i posetio sam ih; ali vi to znate, dragi moj, gospođa od Valona…

Izgovarajući te reči, Portos kao da je teško gutao pljuvačku.

— Plemstvo gospođe od Valona, — nastavi on — bilo je sumnjivo, ona se prvi put udala (mislim, d’Artanjane, da vam ne kazujem ništa novo) za jednog državnog zastupnika. Oni su našli da je to ogavno. Oni su rekli: ogavno. Razumete, to je reč zbog koje bi čovek mogao da pobije trideset hiljada ljudi. Ubio sam ih dvojicu; to je ućutkalo ostale, ali time nisam postao njihov prijatelj. Tako da više nemam društva, živim sam, dosadno mi je, sam sebe jedem.

D’Artanjan se osmehnu; video je slabu stranu njegovog oklopa i spremao se da zada udarac.

— Ali, najzad, — reče — vi ste ono što ste sami po sebi i vaša vas žena ni u čemu ne može umanjiti.

— Da, ali vi to shvatate, kako nisam od istorijskog plemstva kao Kusijevi, koji su se zadovoljavali da ostanu obični plemići, i Roani, koji nisu hteli da budu vojvode, svi ti ljudi koji su vikonti ili grofovi imaju prednost nada mnom u crkvi, na svetkovinama, svuda, i ja nemam šta da kažem. Ah! Kada bih samo bio…

— Baron? Zar ne? — reče d’Artanjan završavajući rečenicu svoga prijatelja.

— Ah! — uzviknu Portos, čije se lice prosto rascveta — Ah! Kada bih bio baron!

— Dobro je! — pomisli d’Artanjan — ovde ću uspeti.

A zatim će glasno:

— Pa lepo! Dragi prijatelju, danas dolazim da vam donesem tu titulu koju toliko želite.

Portos učini jedan skok od koga se cela sala zatrese; dve do tri boce izgubiše ravnotežu i otkotrljaše se na pod, gde se razbiše. Na tu buku dotrča Musketon, i u daljini se video Planše s punim ustima i ubrusom u ruci.

— Jeste li me zvali gospodaru? — upita Musketon.

Portos dade rukom znak Musketonu da pokupi parčad boca.

— Sa zadovoljstvom vidim, — reče d’Artanjan — da je još i sad kod vas ovaj čestiti momak.

— On je moj intendant — reče Portos, a zatim povišenim glasom dodade:

— Vidi se da je lepo udesio svoje poslove, ugursuz; ali, — nastavi tiše — odan mi je i ne bi me ostavio nizašta na svetu.

— I zove ga „gospodaru” — pomisli d’Artanjan.

— Idite, Mustone — reče Portos.

— Rekoste Mustone? Ah, da! skraćenica: Musketon je bilo suviše dugo za izgovaranje.

— Da, — reče Portos — a osim toga to na čitavu milje zaudara na konjičkog podoficira, Ali, mi smo govorili o poslovima, kada je ovaj smetenjak ušao.

— Da, — reče d’Artanjan — pa ipak, odložimo razgovor za docnije, vaši ljudi bi mogli posumnjati u nešto, možda ima špijuna u okolini. Pogađate, Portose, da je reč o ozbiljnim stvarima.

— Vraga! — reče Portos. — Pa lepo! Radi boljeg varenja, da prošetamo po mom parku.

— Vrlo rado.

I kako obojica behu dovoljno doručkovali, počeše da obilaze veličanstveni vrt; aleje kestenova i lipa pokrivahu prostor od najmanje trideset jutara; na kraju svakog polja zasađenog žbunjem i šumarcima raspoređenih u obliku šaha, videli su se zečevi kako jure gubeći se po šušnjaru i igrajući se u visokoj travi.

— Vere mi, — reče d’Artanjan — park odgovara svemu ostalom; i ako ima isto toliko ribe u vašem jezeru koliko zečeva u vašim zabranima, onda ste vi srećan čovek, dragi moj Portose, samo ako ste sačuvali sklonost ka lovu i stekli naklonost za ribolov.

— Prijatelju moj, — reče Portos — ribolov ostavljam Musketonu, to je plebejsko zanimanje; ali poneki put lovim; što će reći da ja, kada se dosađujem, sednem na koju od ovih mramornih klupa, naredim da mi donesu pušku i da mi dovedu Gredinea, mog omiljenog kera, pa gađam zečeve.

— Ali, to je vrlo zabavno — reče d’Artanjan.

— Da, — odgovori Portos s uzdahom — to je vrlo zabavno.

D’Artanjan već više nije ni brojao njegove uzdahe.

— Zatim, — dodade Portos — Gredine ide da ih traži i sam ih nosi kuvaru; tako je dresiran.

— Ah, divna životinjica! — reče d’Artanjan.

— Ali, — nastavi Portos — ostavimo na stranu Gredinea, koga ću vam pokloniti ako ga želite, jer počinje da mi biva dosadan, i vratimo se na naš posao.

— Vrlo rado, — reče d’Artanjan — samo vas opominjem, dragi prijatelju, da mi ne biste rekli da sam vas na prepad uhvatio, moraćete promeniti način života.

— Kako to?

— Pojahati konja, opasati mač, upustiti se u avanture, ostavljati, kao nekada, pomalo svoje kože putevima; znate, jednom reči, nekadašnji način života.

— Ah, vraga! — reče Portos.

— Da, razumem vas, razmazili ste se, dragi prijatelju; pustili ste stomak, i ruka nema više onu elastičnost koju su stražari g. kardinala toliko puta na sebi osetili.

— Ah! Ruka je još uvek dobra, kunem vam se — reče Portos, pružajući šaku široku kao ovnujska plećka.

— Utoliko bolje.

— Znači, trebalo bi se baviti ratom?

— Eh! Bože moj! Da!

— A, protiv koga?

— Jeste li pratili politiku, prijatelju moj?

— Ja! Ni najmanje.

— Onda, jeste li uz Mazarena ili uz prinčeve?

— Ja nisam ni uz koga.

— Što će reći da ste uz nas. Utoliko bolje, Portose, to je najbolji način da čovek posvršava svoje poslove. Pa lepo, dragi moj, reći ću vam da dolazim od strane kardinala.

Ta reč proizvede svoj utisak na Portosa, kao da je još uvek bila 1640. godina, i kao da je reč o pravom kardinalu.

— Oh, oh! — reče on — Šta želi od mene Njegovo prevashodstvo?

— Njegovo prevashodstvo želi da budete u njegovoj službi.

— A ko mu je govorio o meni?

— Rošfor. Sećate li ga se?

— Sećam se, bogamu! Onaj koji vam je u svoje vreme zadao toliko briga i koji nas je naterao da toliko jurimo putevima, isti onaj kome ste vi jedno za drugim zadali tri udarca mačem, koje, uostalom, nije ukrao.

— Ali, znate li vi da je on postao naš prijatelj? — reče d’Artanjan.

— Ne, nisam to znao. Ah! On nije zlopamtilo.

— Varate se, Portose — reče sad d’Artanjan — ja nisam zlopamtilo.

Portos ne razumede sasvim dobro; ali mi znamo da shvatanje nije bila njegova najjača strana.

— Vi velite, dakle, — nastavi on — da je grof od Rošfora govorio kardinalu o meni?

— Da, a zatim i kraljica.

— Kako, kraljica?

— Da bi nam ulila poverenje, ona mu je čak predala čuveni dijamant, znate, onaj koga sam prodao g. od Esara i koji je ne znam kako, opet postao njeno vlasništvo.

— Ali, čini mi se, — reče Portos čiji je razum bio zdrav — bolje bi učinila da ga je predala vama.

— To je i moje mišljenje, — reče d’Artanjan; — ali šta ćete! Kraljevi i kraljice imaju po-nekad čudnovatih ćudi. Na kraju krajeva, kako oni drže u svojim rukama bogatstva i počasti, kako oni dele novac i titule, ljudi su im odani.

— Da, ljudi su im odani, — reče Portos — Onda vi ste, dakle, odani u ovaj mah?…

— Kralju, kraljici i kardinalu, i ja sam, šta više, jamčio i za vašu odanost.

— I kažete da ste postavili izvesne uslove što se mene tiče?

— Veličanstvene, dragi moj, veličanstvene! Na prvom mestu, vi imate novaca, zar ne? Četrdeset hiljada livara rente, sami ste mi rekli.

Portos postade nepoverljiv.

— Eh, prijatelju moj, — reče mu — čovek nikada nema suviše novaca. Gospođa od Valona mi je ostavila zamršeno nasleđe; ja nisam neki odličan knjigovođa, tako da živim pomalo od danas do sutra.

— Strah ga je da nisam došao da od njega uzajmim novaca — pomisli d’Artanjan. — Ah! Prijatelju moj, — reče glasno — utoliko bolje ako ste u neprilici.

— Kako, utoliko bolje? — reče Portos.

— Da, jer će njegova preuzvišenost dati sve što zatražimo, zemlje, novaca i titula.

— Ah! Ah! Ah! — reče Portos razrogačivši oči kod ove poslednje reči.

— Pod onim drugim kardinalom, — reče d’Artanjan — mi nismo umeli da se koristimo srećom; mada je bila prilika za to; ne govorim to za vas koji imate četrdeset hiljada livara rente i koji mi izgledate kao najsrećniji čovek na svetu.

Portos uzdahnu.

— Međutim, — nastavi d’Artanjan — i pored vaših četrdeset hiljada livara rente, a možda čak i zbog vaših četrdeset hiljada livara rente, izgleda mi da bi jedna mala kruna vrlo lepo stajala na vašim kolima. Eh, eh!

— Pa da — reče Portos.

— Pa lepo, dragi moj, zadobite je; ona je na vrhu vašeg mača. Mi jedan drugome nećemo smetati. Vaš je cilj, titula, moj je novac. Da steknem onoliko koliko je potrebno da dam da se nanovo izgradi dvorac Artanjan, koji su moji preci, osiromašivši u krstaškim ratovima od toga doba pustili da se pretvori u ruševine i da kupim tridesetak jutara zemlje uokolo, to je sve što mi je potrebno; tamo ću se povući i na miru umreti.

— A ja, — reče Portos — hoću da postanem baron.

— Postaćete.

— A zar niste takođe mislili i na vaše ostale prijatelje? — upita Portos.

— Jesam, video sam Aramisa.

— A šta on želi? Da postane biskup?

— Aramis, — reče d’Artanjan, koji nije hteo da razočara Portosa — Aramis, zamislite dragi moj, postao je kaluđer i jezuita i živi kao medved; odrekao se svega i misli samo na spas svoje duše. Nije se mogao odlučiti ni na moje ponude.

— Utoliko gore! — reče Portos — on je imao duha. A Atos?

— Njega još nisam video, ali od vas, idem pravo njemu! Znate li gde ga mogu naći?

— Blizu Bloa, na jednom malom imanju koje je nasledio ne znam od kog rođaka.

— I koje se zove?

— Braželon. Shvatate li, dragi moj, Atos koji je bio plemenit kao sam imperator, a koji nasleđuje imanje s titulom grofovije! Šta će raditi sa svim tim grofovstvima? Grofovija od La Fera, grofovija od Braželona?

— A uz to nema dece, — reče d’Artanjan.

— Hm! — reče Portos — pričali su mi da je usinio jednog mladića koji crtama lica liči na njega.

— Atos, naš Atos, koji je bio pun vrlina kao Scipion? Jeste li se od onda videli s njime?

— Ne.

— Pa lepo! Odneću mu sutra vesti o vama. Strah me je, među nama budi rečeno, da zbog svoje naklonosti prema vinu nije mnogo ostareo i propao.

— Tako je, reče Portos, istina je; pio je mnogo.

— A zatim, on je bio najstariji od svih nas — reče d’Artanjan.

— Samo za nekoliko godina, — nastavi Portos — njegov ozbiljan izraz ga je činio mnogo starijim.

— Da, tako je. Dakle, ako budemo imali Atosa, biće utoliko bolje; ako ga ne budemo imali, pa lepo, moći ćemo i bez njega. Nas dvojica vredimo za dvanaestoricu.

— Da, — reče Portos — osmehnuvši se pri sećanju na stare pothvate; ali nas četvorica bismo vredeli za trideset šestoricu; utoliko pre što će posao biti težak, po onome što kažete.

— Težak za početnike, da; ali za nas, ne.

— Hoće li to biti dugo?

— Bogamu! Moglo bi da potraje tri do četiri godine.

— Da li će biti mnogo boja?

— Nadam se.

— Utoliko bolje, na kraju krajeva, utoliko bolje! — uzviknu Portos — ne možete da zamislite, dragi moj, koliko mi kosti pucaju otkada sam ovde. Katkada nedeljom, kad izađem sa službe božje, jurim na konju po poljima i zemlji svojih suseda, ne bih li došao do kakve lepe, male svađe, jer osećam da mi je potrebna, ali ništa, dragi moj! Bilo da me poštuju, bilo da me se plaše, što je mnogo verovatnije, puštaju me da sa svojim psima, gazim detelinu, da gazim ceo svet, i ja se tada vraćam s još većom dosadom, i to je sve. Recite mi bar, da li je malo lakše potući se u Parizu?

— Što se toga tiče, dragi moj, to je divota; nema više ukaza, nema više kardinalovih stražara, nema više Žisaka i ostalih uhoda. Bože moj, vidite, pod fenjerom, u krčmi, svuda; jeste li fronder, vade se mačevi i time je sve rečeno. G, od Giza je ubio g. od Kolinjija na sred trga Roajal, i nikom ništa.

— Ah! Eto to je u redu, onda… — reče Portos.

— A uskoro ćemo, — nastavi d’Artanjan — imati redovne bitke, topove, požare, biće vrlo raznovrsno.

— Onda, pristajem.

— Dajete mi vašu reč?

— Da, ugovoreno je. Udaraću nožem i mačem za Mazarena. Ali…

— Ali?

— Ali ću postati baron.

— Eh! Zaboga! — reče d’Artanjan — to je unapred rešeno; rekao sam vam i ponavljam, ja jamčim za vašu baroniju.

Posle tog obećanja, Portos, koji nikada nije sumnjao u reč svoga prijatelja, krete nanovo s njim putem prema zamku.

XIV

GDE SE POKAZUJE DA AKO JE PORTOS
BIO NEZADOVOLjAN SVOJIM STANJEM,
MUSKETON JE BIO VEOMA ZADOVOLJAN SVOJIM

Vraćajući se u zamak dok je Portos plivao po svojim snovima o baroniji, d’Artanjan je razmišljao o bedi ljudske prirode, koja je uvek nezadovoljna onim što ima, a uvek željna onoga što nema. Na Portosovom mestu d’Artanjan bi se smatrao najsrećniji čovek na svetu, a da bi Portos bio srećan, šta mu je nedostajalo? Pet slova da stavi ispred svojih imena i jedna mala kruna da se izmala va vratima njegovih kola.

— Provešću, dakle, ceo svoj život, — govorio je samom sebi d’Artanjan, gledajući levo-desno ne bi li ugledao lice jednog potpuno srećnog čoveka.

Baš se bavio tim filozofskim razmišljanjem, kada proviđenje kao da htede da ga utera u laž. U trenutku kad ga je Portos ostavio da izda neka naređenja svome kuvaru, on opazi Musketona kako mu prilazi. Lice ovog čestitog momka, osim jednog malog nemira koji je kao letnji oblak više zastirao no što ga je prekrivao, izgledaše kao lice potpuno srećnog čoveka.

— To je ono što sam tražio, — reče u sebi d’Artanjan — ali, nažalost, jadni momak ne zna zbog čega sam došao.

Musketon zastade na odstojanju. D’Artanjan sede na klupu i dade mu znak da priđe.

— Gospodine, — reče Musketon, koristeći se dopuštenjem — hteo bih da vas molim za jednu milost.

— Govori, prijatelju — reče d’Artanjan.

— Stvar je u tome što ne smem, strah me je da ne pomislite da me je blagostanje iskvarilo.

— Ti si, dakle, srećan, prijatelju? — reče d’Artanjan.

— Srećan, ukoliko to čovek može biti, a međutim vi me možete učiniti još srećnijim.

— Dobro, reci! I ako samo stvar zavisi od mene, onda je gotova.

— Oh! Gospodine, ona samo od vas zavisi.

— Čekam.

— Gospodine, milost koju od vas tražim to je da me ne zovete više Musketon, nego baš Muston. Otkada imam čast da sam monsenjerov intendant, uzeo sam to ime koje je dostojnije i služi da mi pribavi poštovanje mojih potčinjenih. Vi znate, gospodine, koliko je potčinjenost neophodna za poslugu.

D’Artanjan se osmehnu; Portos je produžavao svoja imena, Musketon je skraćivao svoje.

— Pa onda, gospodine? — reče Musketon drhteći od straha.

— Pa onda, dragi moj Mustone, — reče d’Artanjan — budi bez brige, neću zaboraviti tvoju molbu, a ako ti to čini zadovoljstvo, neću ti čak više govoriti ni ti.

— Oh! — uzviknu Musketon, sav crven od radosti — ako biste mi učinili takvu čast, gospodine, bio bih vam zahvalan celog svog života, ali to bi možda značilo zahtevati suviše?

— Nažalost, — reče d’Artanjan u sebi — to je vrlo malo u zamenu za neočekivane poremećaje koje donosim ovome grešniku, koji me je tako lepo primio.

— A gospodin ostaje dugo kod nas? — reče Musketon, čije se lice, koje beše povratilo svoj stari mir, rascvetavalo kao božur.

— Odlazim sutra, prijatelju — reče d’Artanjan.

— Ah, gospodine! — reče Musketon, došli ste samo zato da bismo posle za vama žalili?

— Bojim se da je tako — reče d’Artanjan tako tiho, da Musketon, koji je odlazio klanjajući se, nije mogao da ga čuje.

Griža savesti prođe d’Artanjanovom dušom, mada mu srce beše vrlo otvrdlo.

Nije žalio što hoće da Portosa povede putem na kome njegov život i imanje mogu doći u opasnost, jer je Portos sve to dragovoljno stavljao na kocku za titulu barona, koju je već petnaest godina želeo da dobije; ali Musketona koji nije želeo ništa, osim da ga zovu Muston, zar nije bilo svirepo istrgnuti iz slatkog života koji provodi u svojoj žitnici izobilja? Ta ga je misao proganjala kada se Portos ponovo pojavi.

— Za sto! — reče Portos.

— Kako, za sto? — reče d’Artanjan, pa ko liko je to sati?

— Eh, dragi moj, prošao je jedan sat.

— Vaša kuća je raj, Portose; u njoj se zaboravlja na vreme. Pratim vas, ali nisam gladan.

— Hodite, ako se ne može uvek jesti, može se uvek piti; to je jedna od maksima jadnoga Atosa, a njenu sam istinitost poznao otkako me mori dosada.

D’Artanjan, koji je po svojoj gaskonjskoj prirodi uvek bio umeren, ne izgledaše isto toliko ubeđen u istinitost Atosovog aksioma kao njegov prijatelj; pa ipak učini sve što je mogao da bi bio dostojan svoga domaćina.

Međutim, dok je d’Artanjan gledao Portosa kako jede i pio što je bolje mogao, pomisao na Musketona jednako mu se vraćala na um, i to utoliko više što se Musketon, ne služeći sam za stolom, što bi bilo ispod njegovog novog sadašnjeg položaja, pojavljivao s vremena na vreme na vratima i svoju zahvalnost d’Artanjanu iskazivao starošću i jačinom vina koja je naređivao da se donesu.

Stoga pošto sluge donesoše slatkiše i Portos ih na jedan d’Artanjanov znak otpusti, kad dva prijatelja ostadoše sami d’Artanjan reče:

— Portose, ko će vas pratiti u vašim borbama?

— Ali, sasvim prirodno — odgovori Portos — Muston, čini mi se.

To je bio udar za d’Artanjana, već je gledao kako se dobroćudni osmeh intendantov menja u bolnu grimasu.

— Pa ipak, — odgovori d’Artanjan — Muston nije više u prvoj mladosti, dragi moj; osim toga, jako se ugojio i možda je sasvim izgubio naviku aktivne službe.

— To znam — reče Portos. — Ali sam navikao na njega; i uostalom, on ne bi hteo da me napusti, isuviše me voli.

— Oh! Slepa sujeto! — pomisli d’Artanjan.

— Uostalom, i sami vi, — upita Portos — zar nemate stalno u službi istoga lakeja: onog dobrog, onog hrabrog, onog pametnog… ta kako ga ono zovete?

— Planše. Da, opet sam ga našao, ali on nije više lakej.

— Pa šta je onda?

— Pa, sa svojih hiljadu i šest stotina livara, znate, sa onih hiljadu i šest stotina livara koje je zaradio pri opsadi La Rošela noseći pismo lordu od Vintera, podigao je mali dućan u ulici Lombar i postao poslastičar.

— Ah! On je poslastičar u ulici Lombar! Ali onda, zašto vas služi?

— Napravio je neke ispade, — reče d’Artanjan — pa se boji da ga ne uznemiravaju.

I musketar ispriča svome prijatelju na koji je način opet našao Planšea.

— Gle! — reče tada Portos — da vam je neko rekao, dragi moj, da će jednog dana Planše spasti Rošfora i da ćete ga vi zato prikrivati?

— Ne bih verovao. Ali šta ćete? Događaji menjaju ljude.

— Ništa istinitije od toga, — reče Portos — ali ono što se ne menja, ili što se menja na bolje, to je vino. Probajte ovo; to je staro špansko vino koje je jako cenio naš prijatelj Atos: to je kseres.

U taj mah dođe intendant da zapita svoga gospodara za sutrašnji jelovnik i za nameravani lov.

— Reci mi, Mustone, — reče Portos — je li moje oružje u dobrom stanju?

D’Artanjan poče dobovati po stolu da bi prikrio zabunu.

— Vaše oružje, monsenjeru, — upita Muston — koje oružje?

— Eh, bogamu! Moja oprema.

— Koja oprema?

— Moja ratna oprema.

— Naravno, monsenjeru. Uostalom, tako bar mislim.

— Sutra ćeš se o tome uveriti i daćeš da se očisti, ako je to potrebno. Koji je moj najbolji trkač?

— Vulkan.

— A za napor?

— Bajar.

— Koga konja ti voliš?

— Volim Ristoa, monsenjeru; to je dobra životinja s kojom se odlično slažem.

— Snažan je, zar ne?

— Normanska rasa ukrštena meklenburškom, taj bi mogao ići dan i noć.

— To je ono što nam je potrebno. Naredićeš da se sve tri životinje prihrane, očistićeš ili ćeš narediti da se očisti moje oružje; pored toga, pištolji za tebe i jedan lovački nož.

— Krenućemo na put, dakle, monsenjeru? — reče Musketon zabrinuto.

D’Artanjan, koji je dotle neodređeno lupkao prstima po stolu, poče da dobuje marš.

— Bolje no to, Mustone! — odgovori Portos.

— Idemo u pohod, gospodine? — reče intendant, čije ruže na obrazima počeše da blede i pretvaraju se u ljiljane.

— Opet stupamo u službu, Mustone! — odgovori Portos, trudeći se jednako da svome brku da onaj vojnički oblik koji ovaj beše izgubio.

Tek što Portos izgovori te reči, kad Musketona obuze drhtavica koja je tresla njegove krupne, prebledele obraze, on pogleda u d’Artanjana s neopisivim izrazom nežnog prekora, koji oficir ne mogaše podneti a da ga ne trone; zatim posrnu i reče prigušenim glasom:

— U službu! U službu u kraljevoj vojsci?

— I da i ne. Opet ćemo ratovati, upuštati se u svakakve avanture, jednom reči, opet početi nekadašnji život.

Ova poslednja reč pade na Musketona kao grom. To strašno „nekada” je baš i činilo ovo „sada” tako slatkim.

— Oh! Bože moj! Šta to čujem? — reče Musketon upućujući d’Artanjanu pogled koji je preklinjao više od prvoga.

— Šta ćete, jadni moj Mustone? — reče d’Artanjan — sudbina…

I pored opreznosti koju d’Artanjan beše upotrebio da mu ne govori ti i da njegovom imenu da dužinu za kojom je ovaj težio, Musketon ipak primi udar, a udar je bio tako strašan da on izađe sav uzrujan, zaboravivši da zatvori vrata.

— Taj dobri Musketon ne zna šta će od sreće — reče Portos, tonom koji je morao upotrebljavati Don Kihot kako bi ohrabrio Sanča da osedla svoga sivca za poslednji pohod.

Pošto ostadoše sami, dva prijatelja stadoše govoriti o budućnosti i graditi kule u vazduhu. Musketonovo dobro vino dočaravalo im: d’Artanjanu budućnost u kojoj teku dupli i obični zlatnici, a Portosu plavu traku i vojvodski ogrtač. Činjenica je da su spavali za stolom kada ih pozvaše da pređu u postelje.

Međutim, već sutradan Musketona je malo ohrabrio d’Artanjan, koji mu saopšti da će se rat, verovatno, voditi uvek u srcu Pariza i na domaku zamka od Valona, koji se nalazio blizu Korbeja; od Brasijea, koji je bio blizu Meluna, i od Pjerfona, koji je bio između Kompijenja i Vije-Koterea.

— Ali, čini mi se, da nekada — reče stidljivo Musketon.

— Oh, — reče d’Artanjan — rat se ne vodi kao što se nekada vodio. Danas su to diplomatski poslovi, pitajte Planšea.

Musketon ode da se obavesti kod svog nekadašnjeg prijatelja, koji mu u svemu potvrdi ono što mu je rekao d’Artanjan. — Samo, — dodade — u ovome ratu, zarobljenici se izlažu opasnosti da budu obešeni.

— Vraga, — reče Musketon — čini mi se da ipak više volim opsadu La Rošela.

Što se tiče Portosa, pošto je svome gostu pružio priliku da ubije jednog srndaća, pošto ga je odveo iz svoje šume na svoju planinu, sa svoje planine do svojih ribnjaka, pošto mu je pokazao svoje hrtove, lovačke kerove, Gredinea, jednom reči, sve što poseduje, i naterao ga da pojede još tri veličanstvena obroka, zapita d’Artanjana za definitivna uputstva, jer ga je ovaj morao napustiti da bi nastavio svoj put.

— Evo, dragi prijatelju! — reče glasnik — potrebna su mi četiri dana da odavde odem u Bloa, jedan dan da tamo ostanem, a tri do četiri dana da se vratim u Pariz. Krenite, dakle, sa svojim osobljem posle nedelju dana; odsešćete u ulici Tikton, u hotelu kod Kozice, i čekaćete moj povratak.

— To smo ugovorili, — reče Portos.

— Ja idem kod Atosa na jedan beznadežni put, — reče d’Artanjan — ali ma kako da mislim da je postao sasvim nesposoban, potrebno je držati se reda u postupcima prema svojim prijateljima.

— Kako bi bilo da pođem s vama, — reče Portos — to bi me možda razonodilo.

— Verovatno, — reče d’Artanjan — a i mene, ali vi onda ne biste imali vremena da se opremite.

— Tako je, — reče Portos. — Idite, dakle, i budite hrabri; što se mene tiče, pun sam poleta.

— Odlično! — reče d’Artanjan.

I oni se rastadoše na granici imanja Pjerfon, do čije je ivice Portos želeo da isprati svog prijatelja.

— Bar, — govoraše d’Artanjan, idući putem ka Vije-Kotereu — bar neću biti sam. Taj vraški Portos još uvek je savršeno snažan. Ako dođe i Atos, e pa, biće nas trojica da se podsmevamo Aramisu, tome malom mantijašu koji voli udvaranja.

U Vije-Kotereu napisa pismo kardinalu.

„Monsenjeru, već imam jednog da ponudim Vašoj Eminenciji, a taj vredi koliko dvadesetorica. Krećemo za Bloa, jer grof od La Fera stanuje u zamku Braželon, u okolini toga grada.”

I na to krete za Bloa, razgovarajući s Planšeom, koji mu je bio velika razonoda na ovom dugom putovanju.

XV

DVE ANĐEOSKE GLAVE

Radilo se o dugom putovanju; ali to d’Artanjana nije uznemiravalo: znao je da su se konji okrepili u prepunim jaslima gospodara od Brasijea. On se, dakle, pun pouzdanja upusti u četiri do pet dana marša koliko je trebalo prevaliti, u pratnji vernog Planšea.

Kao što smo već rekli, ta dva čoveka, da bi suzbila dosadu putovanja, putovala su naporedo i jednako razgovarala. D’Artanjan se, malo po malo, ostavio gospodskog položaja, a Planše se sasvim izvukao iz lakejske kože. Bio je to propisan prepredenjak koji je, od kako je iznenada postao građanin, često žalio za veselim gozbama duž puteva kao i za razgovorom i sjajnim društvom plemića i koji je, osećajući u sebi izvesnu ličnu vrednost, teško podnosio da mu se smanjuje vrednost stalnim dodirom s ljudima niskih misli.

On se, dakle, kod onoga koga je zvao svojim gospodarem, brzo podiže na stepen poverenika. D’Artanjan već godinama ne beše nikom otvorio svoje srce. I desi se da su se ta dva čoveka, našavši se ponovo, divno složila.

Uostalom, Planše nije bio sasvim prost drug u avanturama: on je bio čovek koji je umeo dati dobar savet; on nije tražio opasnosti, ali nije ni uzmicao pred udarcima, kao što je d’Artanjan više puta imao prilike da opazi; najzad, jednom je bio vojnik, a vojnička služba oplemenjuje; i osim toga, i više no sve to, ako je on Planšeu bio potreban, ni Planše njemu nije bio na odmet.

Dakle, d’Artanjan i Planše stigoše u Bloa skoro kao dva dobra prijatelja.

Putem d’Artanjan je, mašući glavom i vraćajući se na onu misao koja ga nije napuštala govorio:

— Znam da je moj korak, koji sam preduzeo prema Atosu uzaludan i glup, ali tu pažnju dugujem svome starom prijatelju, čoveku koji je u sebi imao sposobnosti da postane najplemenitiji i najbolji od svih ljudi.

— Oh! G. Atos je bio savršen plemić! — reče Planše.

— Zar ne? — nastavi d’Artanjan.

— Koji je sejao novac kao nebo grad, — nastavi Planše — i koji je potezao mač s kraljevskim izrazom. Sećate li se, gospodine, dvoboja s. Englezima u ograđenom vrtiću karmelitskog manastira! Ah! Kako je g. Atos bio lep i veličanstven toga dana, kada je rekao svome protivniku: „Zahtevali ste da vam kažem svoje ime, gospodine, tim gore po vas, jer ću biti primoran da vas ubijem!” Nalazio sam se kraj njega i čuo sam. To je od reči do reči ono što je on rekao. I onaj pogled, gospodine, kada je pogodio svoga protivnika, kao što beše rekao, i kada je njegov protivnik pao, ne rekavši ni „oh” Ah! Gospodine, ponavljam, to je bio savršen plemić.

— Da, — reče d’Artanjan — sve je to istina kao jevanđelje, ali biće da je sve te osobine izgubio zbog jedne mane.

— Sećam se, — reče Planše — voleo je da pije, ili bolje, pio je. Ali nije pio kao drugi ljudi. Njegove oči nisu govorile ništa kada bi prinosio čašu usnama. Zaista, nikada ćutanje nije bilo rečitije. Što se mene tiče, činilo mi se da ga čujem kako mrmlja: „Ulazi, piće i oteraj moju tugu”. Pa kako je samo lomio čašu ili grlić boce, u tome je bio jedinstven.

— Pa dobro, danas, — nastavi d’Artanjan — evo tužnog prizora koji nas očekuje. Taj plemeniti vitez gordoga pogleda, taj lepi konjanik koji je onako blistao pod oružjem, da se svet uvek čudio što u ruci drži običan mač umesto komandantske palice, pa dobro! Pretvorio se u pogurenog starca, crvena nosa i suznih očiju. Naći ćemo ga kako leži negde na travi, s koje će nas pogledati mutnim okom, i možda nas neće ni poznati. Bog mi je svedok, Planše, da bih pobegao od toga tužnog prizora kada mi ne bi bilo stalo da ukažem dužno poštovanje toj slavnoj seni slavnoga grofa od La Fera, koga smo toliko voleli.

Planše odmahnu glavom i ne reče ni reči: lako se moglo videti da deli strahovanje svoga gospodara.

— A zatim, — nastavi d’Artanjan — ona prestarelost, jer Atos je sada star; možda je zapao u bedu, biće da je zanemario ono malo dobra što je imao; i prljavi Grimo, ćutljiviji no ikad i pijaniji od svog gospodara… vidiš, Planše, sve mi to para srce.

— Izgleda mi da sam već tamo, i da ga gledam kako zapliće jezikom i kako se tetura — reče Planše glasom punim sažaljenja.

— Jedino čega se bojim, priznajem, — nastavi d’Artanjan — to je da u jednom trenutku pijaničke ratobornosti Atos ne prihvati moje predloge. To bi za mene i Portosa bila velika nesreća, a naročito stvarna smetnja; ali, napustićemo ga za vreme njegove prve orgije, i to je sve. Kada se otrezni razumeće.

— U svakom slučaju gospodine, — reče Planše — ubrzo ćemo znati na čemu smo, jer verujem da su oni tako visoki zidovi, što se crvene prema sunčevom zalasku, zidovi grada Bloa.

— To je verovatno, — odgovori d’Artanjan — a one oštre i sklesane kule, koje naziremo onamo levo u šumi, liče na ono što sam slušao o Šamboru.

— Hoćemo li ući u grad? — upita Planše.

— Svakako, da se raspitamo.

— Gospodine, savetujem vam, ukoliko uđemo u grad, da probate jednu vrstu skorupa o kome sam mnogo slušao, ali koji se nažalost ne može donositi u Pariz već ga valja jesti na licu mesta.

— Pa lepo, ješćemo ga sigurno! Budi bez brige — reče d’Artanjan.

U taj mah jedna od onih teških kola s volovskom zapregom, koja drva, isečena u lepim šumama ove pokrajine, nose sve do pristaništa na Loari, stazom punom rupčaga, izbiše na put kojim su išla dva konjanika. Jedan čovek ih je pratio noseći dugačak štap s gvozdenim šiljkom na vrhu i njime gonio svoju zapregu.

— Hej, prijatelju! — viknu Planše govedara.

— Čime vam mogu biti na uslugi, gospodo? — reče seljak s onom čistotom jezika svojstvenom ljudima ovoga kraja i koja bi zastidela varoške puritance s trga Sorbone i Univerzitetske ulice.

— Tražimo dom g. grofa od La Fera, — reče d’Artanjan — da li vam je to ime poznato među imenima plemića u okolini?

Seljak skide šešir kada ču to ime i odgovori:

— Gospodo, ova drva koja vozim njegova su; isekao sam ih i teram ih u zamak.

D’Artanjan ne htede da ispituje ovog čoveka, bilo mu je neprijatno da možda od drugoga čuje ono što je sam bio rekao Planšeu.

— Zamak! — reče u sebi — Zamak! Ah, razumem! Atos nema mnogo strpljenja; biće da je kao Portos, naterao svoje seljake da ga nazivaju monsenjerom i da njegovu čatrlju zovu zamkom; imao je tešku ruku, taj dragi Atos, naročito kad bi se napio.

Volovi su lagano odmicali. D’Artanjan i Planše koračahu iza kola. Takav hod im se dosadi.

— Put je, dakle, ovaj, — upita d’Artanjan govedara — i možemo ići njim bez bojazni da ćemo zalutati?

— Oh, bože moj, da, gospodine, — reče čovek — i možete slobodno ići njime, umesto da idete za ovako sporim životinjama. Imate da pređete samo još pola milje, pa ćete desno opaziti jedan zamak; odavde se još ne vidi zbog reda jablanova koji ga zaklanja. Taj zamak nije Braželon, to je La Valijer: proći ćete pored njega; ali na puškomet odatle jedna velika, bela kuća, s krovom pokrivenim škriljcem, sazidana na mestu u hladu ogromnih jasenova, to je zamak g. grofa od La Fera.

— A je li ta polovina milje duga? — upita d’Artanjan, jer postoji milja i milja u našoj lepoj zemlji Francuskoj.

— Deset minuta putovanja, gospodine, za brze noge vašeg konja.

D’Artanjan zahvali govedaru i obode konja; zatim, i nehotice uzbuđen na pomisao da će ponovo videti toga neobičnog čoveka koji ga je toliko voleo, koji je svojim savetima i svojim primerom toliko doprineo njegovom plemićkom vaspitanju, on malo po malo uspori hod svoga konja i nastavi put, oborene glave, kao kakva sanjalica.

U susretu s ovim seljakom i u njegovom ponašanju i Planše beše našao građe za ozbiljna razmišljanja. Nikada ni u Normandiji, ni u Franškonteu, ni u Artoa, ni u Pikardiji, zemljama u kojima je najviše živeo, nije naišao kod seljaka na to slobodno kretanje, taj učtiv izraz, taj prečišćeni jezik. Bio je spreman da poveruje da je naišao na kakvog plemića frondera kao što je i sam bio, koji je iz političkih pobuda morao, kao i on, da se preruši.

Uskoro na zavijutku puta pojavi se pred očima putnika, kao što beše rekao seljak, zamak La Valijer; zatim, otprilike na četvrt milje dalje, bela kuća uokvirena jasenovima ukaza se na pozadini masiva gustog drveća koje je proleće posulo cvećem kao snegom.

Kad to ugleda d’Artanjan, koga je obično retko šta uzbuđivalo, oseti kako neko čudno uznemirenje prodire do dna njegovog srca, toliko su u toku celog života, snažne uspomene iz mladosti. Planše, koji nije imao iste razloge da bude uzbuđen, zgranut što vidi svoga gospodara tako uzrujanog, gledaše naizmenice u d’Artanjana i u kuću.

Musketar učini još nekoliko koraka i nađe se pred jednom ogradom, iskovanom sa onim ukusom kojim se odlikuje kovano gvožđe toga doba.

Kroz tu ogradu su se videli brižljivo održavani povrtnjaci, dosta prostrano dvorište po kome je tapkalo više konja koje su držale sluge u različitim livrejama i jedne kočije, sa zapregom od dva konja iz okoline.

— Mi se varamo, ili nas je onaj čovek prevario, — reče d’Artanjan — nemoguće je da tu stanuje Atos. Bože moj! Da nije umro i da ovo imanje nije svojina nekoga ko nosi njegovo ime? Sjaši, Planše, i idi se raspitaj; priznajem da ja za to nemam hrabrosti.

Planše sjaha.

— Dodaćeš — reče d’Artanjan — da jedan plemić koji putuje ovuda želi da ima tu čast da pozdravi g. grofa od La Fera, i ako budeš zadovoljan obaveštenjima, e pa, onda kaži moje ime.

Vukući svoga konja za uzdu Planše priđe vratima, zadrma zvono na ogradi, i odmah nekakav sluga, prosede kose i pravog stasa i pored sve starosti, ukaza se i dočeka Planšea.

— Stanuje li ovde g. grof od La Fera? — upita Planše.

— Da, gospodine, ovde, — odgovori sluga Planšeu koji nije nosio livreju.

— Jedan plemić koji se povukao iz vojne službe, zar ne?

— Upravo tako.

— I koji je imao lakeja zvanog Grimo, — nastavi Planše, koji je, po svojoj uobičaje noj opreznosti, mislio da nikada ne može biti suviše obaveštenja.

— Gospodin Grimo se trenutno ne nalazi u zamku, — reče sluga koji poče meriti Plan šea od glave do pete, jer nije bio navikao na takva ispitivanja.

— Tada, — reče Planše sav ozaren — vidim da je to baš onaj grof od La Fera koga mi tražimo. Budite ljubazni i otvorite mi, jer sam želeo da javim gospodinu grofu da se moj gospodar, jedan plemić njegov prijatelj na lazi tu i da želi da ga pozdravi.

— Pa što ne rekoste to ranije! — reče sluga otvarajući ogradu — Ali gde vam je gospodar?

— Ide za mnom.

Sluga otvori vrata na ogradi i pođe pred Planšeom, koji dade d’Artanjanu znak, a ovaj, uzrujaniji no ikad, ujaha u dvorište.

Kada Planše stiže na trem, začu jedan glas koji je dolazio iz donjih odaja i koji je govorio:

— No! Pa gde je taj plemić, i zašto ga niste uveli ovamo?

Taj glas, koji dopre do d’Artanjana, izazva u njegovom srcu hiljadu osećanja, hiljadu zaboravljenih uspomena. On naglo skoči sa svoga konja, dok Planše, s osmehom na usnama, pristupaše domaćinu.

— Ta ja poznajem toga momka, — reče Atos, pojavljujući se na pragu.

— Oh! Da, gospodine grofe, vi me poznajete, i ja vas dobro poznajem. Ja sam Planše, gospodine grofe, Planše, znate dobro…

Ali čestiti sluga nije mogao ništa više reći, toliko ga neočekivani izgled plemića beše zbunio.

— Šta! Planše! — uzviknu Atos — Da nije i g. d’Artanjan ovde?

— Evo me, prijatelju! Evo me, dragi Atose — reče d’Artanjan mucajući i gotovo posrćući.

Kod tih reči vidno uzbuđenje ocrta se i na Atosovom lepom licu i njegovim mirnim crtama. On učini dva hitra koraka ka d’Artanjanu, ne skidajući oka s njega i nežno ga, zagrli. D’Artanjan, povrativši se od uzbuđenja zagrli ga i sam sa srdačnošću koja se blistala u njegovim suznim očima…

Atos ga tada uze za ruku koju je stezao u svojima, i odvede ga u salon u kome se nalazilo više lica. Svi ustadoše.

— Predstavljam vam, — reče Atos — gospodina viteza d’Artanjana, poručnika u musketarima njegovog veličanstva, veoma odanog prijatelja i jednog od najhrabrijih i najljubaznijih plemića koje sam ikada upoznao.

D’Artanjan, po običaju, primi komplimente svih prisutnih, uzvrati ih što je bolje umeo, zauze mesto, i dok je razgovor koji se za trenutak beše prekinuo opet postao opšti, stade posmatrati Atosa.

Čudna stvar! Atos kao da uopšte ne beše ostario. Njegove lepe oči, oslobođene onih modrih prstenova koje upisuju neprospavane noći i orgijanja, izgledahu veće i sjajnije no ikad; njegovo lice, koje se beše malo izdužilo, izgubilo je svoju grozničavu živost ali je izgledalo utoliko dostojanstvenije; njegova ruka, uvek čudesno lepa i snažna, pored gipkosti mišića, blistala je pod narukvicom od čipaka, kao neke Ticijanove i Van Dajkove ruke; bio je vitkiji no nekada, njegova ramena, prava i široka, odavahu neobičnu snagu, njegova duga, crna kosa, jedva prošarana gde kojom sedom, elegantno mu je padala po ramenima i uvijala se kao prirodne kovrdže; glas mu je još uvek bio zvonak kao da mu je tek dvadeset i pet godina a njegovi divni zubi, koje su ostali beli i netaknuti, davahu neiskazanu draž njegovom osmehu.

Međutim grofovi gosti koji, po jedva primetnoj hladnoći razgovara opaziše da dva prijatelja gore od želje da ostanu nasamo, stadoše se pripremati sa svom onom nekadašnjom veštinom i učtivošću za polazak, za taj ozbiljan problem velikosvetskih ljudi, dok je još bilo velikosvetskih ljudi; ali u taj mah odjeknu jak lavež pasa u dvorištu, i više osoba rekoše jednovremeno:

— Ah! To se Raul vraća.

Kad izgovoriše ime Raul, Atos pogleda u d’Artanjana i izgledalo je kao da vreba radoznalost koju je to ime moralo izazvati na njegovom licu. Ali d’Aratanjan još nije ništa razumevao, još se ne beše povratio od iznenađenja. Stoga se okrete skoro mahinalno, kada jedan lep petnaestogodišnji mladić, jednostavno ali savršeno ukusno obučen, uđe u salon i ljupko skide svoj šešir okićen dugim, crvenim perima.

Pa ipak, to novo lice, koje uopšte nije očekivao iznenadi ga. Čitav svet novih misli pojavi se pred njim, objašnjavajući mu svim sredstvima njegove inteligencije zašto se Atos tako promenio, što mu je dotada izgledalo neobjašnjivo. Neobična sličnost između plemića i deteta objašnjavaše mu tajnu toga preporođenog života. On sačeka, gledajući i slušajući.

— Vratili ste se, Raule? — reče grof.

— Da, gospodine, — odgovori mladić sa poštovanjem — i izvršio sam nalog koji ste mi dali.

— Ali, šta je s vama, Raule? — reče Atos brižno — bledi ste i izgledate uznemireni.

— To je otuda, gospodine, — odgovori mladić — što se desila nesreća našoj maloj susetki.

— Gospođici od La Valijera? — reče živo Atos.

— A šta to? — zapita nekoliko glasova.

— Šetala se sa svojom dadiljom Marselinom u zabranu gde drvoseče tešu svoja drva, kada je, prolazeći tuda na konju, spazih i zastadoh. I ona je mene spazila i, u želji da skoči s vrha jedne gomile drva na koju se beše popela, sirotom detetu se okliznu noga i ona pade, i više nije mogla ustati. Ona je, verujem, uganula nogu u članku.

— Oh, bože moj! — reče Atos — a da li je obaveštena gospođa od Sen-Remija, njena majka?

— Nije, gospodine, gospođa od Sen-Remija je u Bloa, pored gospođe vojvotkinje od Orleana. Bilo me je strah da će joj prva pomoć biti rđavo ukazana, pa sam dotrčao, gospodine, da od vas potražim saveta.

— Pošaljite brzo u Bloa, Raule! Ili bolje pojašite svoga konja pa otrčite tamo vi lično.

Raul se pokloni.

— Ali gde je Lujza? — nastavi grof.

— Doveo sam je dovde, gospodine, i ostavio je kod Šarlove žene, koja joj je, čekajući na pomoć, stavila nogu u ledenu vodu.

Posle tog objašnjenja koje im je pružilo izgovor da ustanu, Atosovi gosti se oprostiše s njim; samo stari vojvoda od Barbea, koji je postupao kao član porodice, po pravu koje mu je davalo dvadesetogodišnje prijateljstvo s La Valijerovim domom, ode da vidi malu Lujzu, koja je plakala i koja, spazivši Raula, obrisa svoje lepe oči i odmah se osmehnu.

Tada on predloži da svojim kolima odvede malu Lujzu u Bloa.

— U pravu ste, gospodine, — reče Atos — biće pre kod svoje majke; što se vas tiče, Raule, uveren sam da ste nepromišljeno postupali i da ima i vaše krivice.

— Oh, ne, ne, gospodine, kunem vam se — uzviknu devojka, dok je mladić bledeo pri pomisli da je možda on bio uzrok tog nesrećnog slučaja…

— Oh, gospodine, — uveravam vas… — promrmlja Raul.

— Pa i da je tako, ipak ćete ići u Bloa, — nastavi grof, glasom punim dobrote — i u svoje i moje ime izvinićete se gospođi od Sen-Remija, a zatim ćete se vratiti.

Boja se povrati u mladićeve obraze; pošto je pogledom zapitao grofa, on ponovo u svoje već snažno naručje uze devojčicu, čija se lepa glava, na kojoj se istovremeno video i bol i osmeh, oslanjala na njegovo rame i nežno je smesti u kola; zatim, skočivši na svoga konja umešnošću i okretnošću izvežbanog konjanika, pošto pozdravi Atosa i d’Artanjana, udalji se brzo, jašući stalno uz kolska vrata i ne odvajajući oči od njihove unutrašnjosti.

XVI

ZAMAK BRAŽELON

D’Artanjan je za vreme cele te scene stajao razrogačenih očiju, gotovo otvorenih usta; prilike ni iz daleka nisu ličile na ono što je on predviđao, da je bio zabezeknut od čuda.

Atos ga uze pod ruku i odvede u vrt.

— Dok nam se priprema večera, — reče on smešeći se — nećete imati ništa protiv toga, zar ne, prijatelju, da razjasnimo malo celu ovu misteriju koja vas tera na razmišljanje?

— Istina je, gospodine grofe, — reče d’Artanjan, koji je osećao kako Atos postepeno postaje prema njemu onako aristokratski nadmoćan kao što je uvek bio.

Atos ga pogleda blago se osmehujući.

— A pre svega, — reče on — dragi moj d’Artanjane, za vas ja nisam gospodin grof. Ako sam vas nazvao vitezom, to je bilo da bih vas predstavio svojim gostima, kako bi znali ko ste; ali za vas, d’Artanjane, ja sam, nadam se, još uvek Atos, vaš drug, vaš prijatelj. Možda ceremonijal volite više zato što mene manje volite?

— Oh! Bože me sačuvaj! — reče Gaskonjac, s onim lojalnim, mladalačkim poletom koji se tako retko nađe u zrelo doba.

— Onda se vratimo svojim navikama i, da bi otpočeli, budimo iskreni. Ovde se vi verovatno svemu čudite?

— Vrlo mnogo.

— Ali ono čemu se najviše čudite, reče Atos s osmehom, to sam baš ja, priznajte.

— Priznajem.

— Još uvek sam mlad, zar ne, i pored svojih četrdeset i devet godina, još uvek me ljudi mogu poznati?

— Baš naprotiv, — reče d’Artanjan, spreman da pretera u savetu koji mu je učinio Atos da bude iskren — nikako vas čovek ne može poznati.

— Ah, razumem, — reče Atos pocrvenevši lako — sve ima svoj kraj, d’Artanjane, ludost kao i sve drugo.

— A zatim, desila se promena i u vašem imovnom stanju, čini mi se. Divno ste smešteni; ova kuća pripada vama, pretpostavljam.

— Da, to je ono malo imanje, znate, prijatelju moj, o kome sam vam govorio da sam ga nasledio kada sam napustio službu.

— Imate park, konje, poslugu. Atos se osmehnu.

— Park ima dvadeset jutara, prijatelju, — reče on — dvadeset jutara u koja su uračunati i gradine za povrće i dvorišta za druge potrebe. Držim dva konja; razumljivo je da u to ne računam kljusinu svoga lakeja. Sva moja lovačka oprema svodi se na četiri šumska psa, dva hrta i jednog psa za kretanje divljači. Pa i sva ta raskoš u lovačkim psima, — dodade Atos smešeći se — nije zbog mene.

— Da, razumem, — reče d’Artanjan — to je radi mladića, radi Raula.

I d’Artanjan pogleda u Atosa i nehotice se osmehujući.

— Pogodili ste, prijatelju moj! — reče Atos.

— A taj mladić je vaš drug za stolom, vaše kumče, vaš rođak možda? Ah! Koliko ste se izmenili, dragi moj Atose!

— Taj mladić, — odgovori Atos mirno — taj mladić, d’Artanjane, siroče je koje je mati ostavila kod jednog sirotog seoskog sveštenika; ja sam ga othranio, podigao.

— I mora biti da vam je vrlo privržen?

— Mislim da me voli kao rođenog oca.

— Naročito vrlo zahvalan?

— Oh, što se tiče zahvalnosti, — reče Atos — ona je obostrana, ja njemu dugujem isto onoliko koliko i on meni; i ja to njemu ne kazujem, d’Artanjane, ali kazujem vama, ja sam još uvek njegov dužnik.

— Kako to? — reče musketar, začuđen.

— Eh! Bože moj, da! On je izazvao u meni promenu koju vidite; venuo sam kao jadno usamljeno drvo koje ništa ne veže za zemlju, samo me je kakva duboka naklonost mogla naterati da opet pustim koren u život. Ljubavnica? Bio sam suviše star. Prijatelji? Vi više niste bili uz mene. A tada, to dete mi je povratilo sve što bejah izgubio; nisam više imao hrabrosti da živim za sebe, nastavio sam da živim za njega. Pouke mnogo znače za jedno dete, primer znači mnogo više. Davao sam mu primer, d’Artanjane. Izlečio sam se od poroka koje sam imao; pravio sam se kao da imam vrline koje nisam imao. Stoga, mislim da se ne varam, d’Artanjane, ali Raulu je suđeno da bude tako savršen plemić kakvog još naše osiromašeno doba može da pruži.

D’Artanjan je posmatrao Atosa s divljenjem koje je raslo. Šetali su jednom svežom i senovitom alejom, kroz koju je koso probijalo nekoliko zrakova sunca na zalasku. Jedan od tih zlatnih zrakova obasjavao je Atosovo lice a njegove oči kao da su vraćale tu mlaku i mirnu večernju svetlost koju su primale.

Pomisao na miledi javi se u d’Artanjanovom duhu.

— I vi ste srećni? — reče on svome prijatelju.

Pažljiv Atosov pogled prodre do dna d’Artanjanovog srca, i kao da u njemu pročita njegovu misao.

— Toliko srećan koliko je to jednom božjem stvoru dopušteno da bude na zemlji. Ali dovršite svoju misao, d’Artanjane, jer mi je niste rekli celu.

— Vi ste užasni, Atose, i ništa se od vas ne može sakriti — reče d’Artanjan. — Pa lepo! Da, hteo sam da vas pitam da niste neki put osetili da odjednom uzdrhtite od straha što liči na…

— Na grižu savesti? — nastavi Atos — Dovršavam vašu rečenicu, prijatelju. Da i ne: ne grize me savest jer je ta žena, u to verujem, zasluživala kaznu koja ju je snašla; ne grize me savest jer, da smo je ostavili u životu, ona bi nesumnjivo nastavila svoje razorno delo; ali to ne znači, prijatelju, da sam ubeđen da smo imali prava da učinimo ono što smo učinili. Može biti da svaka prolivena krv traži da bude okajana. Ona je svoje okajala; možda je sada na nas red da okajemo svoje.

— Pokatkad sam mislio kao i vi, Atose — reče d’Artanjan.

— Je li imala sina ta žena?

— Da.

— Jeste li koji put čuli da se govori o njemu?

— Nikada.

— Mora mu biti dvadeset i tri godine — promrmlja Atos. — Često mislim na tog mladića, d’Artanjane.

— To je čudnovato! A ja sam ga zaboravio! Atos se tužno osmehnu.

— A šta je s lordom od Vintera, imate li kakve vesti o njemu?

— Znam da je bio u velikoj milosti kod kralja Čarlsa I.

— Onda je on podelio sudbinu s njim, a njegova je rđava u ovome trenutku. Vidite, d’Artanjane, — nastavi Atos — sve to izlazi na ono što sam vam maločas rekao. On je dopustio da se prolije Strafortova krv; krv vapije za krvlju. A kraljica?

— Koja kraljica?

— Gospođa Anrijeta od Engleske, kći Anrija IV.

— Ona je u Luvru, kao što znate.

— Da, gde oskudeva u svemu, zar ne? Za vreme oštrih mrazeva, ove zime, njena bolesna kći, kako su mi pričali, bila je primorana, usled nedostatka drva, da ostane u postelji. Shvatate li vi to? — reče Atos, sležući ramenima. — Kći Anrija IV, kako cvokoće od zime jer nema naramak drva! Zašto nije došla da zatraži gostoprimstvo od ma koga od nas, umesto što ga je tražila od Mazarena! Ne bi oskudevala ni u čemu.

— Zar je poznajete, Atose?

— Ne, ali moja je mati videla još kao dete. Jesam li vam ikada rekao da je moja mati bila dvorska dama Marije Mediči?

— Nikada. Vi ne govorite takve stvari, Atose.

— Ah! Bože moj, govorim, vidite, — nastavi Atos — ali ipak potrebno je da se zato ukaže prilika.

— Portos tu priliku ne bi tako strpljivo očekivao — reče d’Artanjan s osmehom.

— Svako po svojoj prirodi, dragi moj d’Artanjane. Portos ima, uprkos malo taštine, izvanrednih osobina. Jeste li se videli s njim?

— Rastao sam se s njim pre pet dana — reče d’Artanjan.

I tada sa svom živahnošću svoje gaskonjske naravi, ispriča sav bljesak Portosov u njegovom zamku u Pjerfonu; i, rešetajući svoga prijatelja, dobaci dve do tri strele na adresu onog izvrsnog g. Mustona.

— Divim se, — odgovori Atos smešeći se s onom veselošću koja ga je podsećala na njihove lepe dane — kako smo nekada slučajno obrazovali društvo ljudi koji su i sad uprkos dvadesetogodišnjeg rastanka jedan za drugoga tako čvrsto vezani. Prijateljstvo pušta duboko korenje u srcima poštenih ljudi, d’Artanjane; verujte mi, samo nevaljalci poriču prijateljstvo, jer ga ne shvataju. A Aramis?

— Video sam i njega, — reče d’Artanjan — ali mi se učinio hladan.

— Ah! Videli ste Aramisa — nastavi Atos, gledajući d’Artanjana svojim ispitivačkim okom. — Ali to je pravo pokloništvo, dragi prijatelju, koje ste učinili hramu prijateljstva, kako bi to rekli pesnici.

— Pa da — reče d’Artanjan, zbunjen.

— Aramis je, kao što znate, po prirodi hladan, — nastavi Atos — a osim toga uvek je upleten u neku intrigu s ženama.

— U ovaj mah, verujem da je upleten u vrlo zapletenu — reče d’Artanjan.

Atos ne odgovori.

— Nije radoznao — pomisli d’Artanjan.

Atos ne samo što ne odgovori, nego promeni predmet razgovora.

— Vidite, — reče skrećući d’Artanjanu pažnju da su već stigli do zamka — za sat šetnje obišli smo skoro čitavo moje imanje.

— Sve je ovde divno, a naročito sve odaje plemića — odgovori d’Artanjan.

U taj mah se začu konjski topot.

— To se vraća Raul, — reče Atos — doneće nam vesti o jadnoj maloj.

I zaista, mladić se pojavi kod ograde i uđe u dvorište, sav prašnjav, zatim skoči s konja koga predade nekoj vrsti konjušara a onda priđe da pozdravi grofa i d’Artanjana.

— Gospodine, — reče Atos, stavljajući ruku d’Artanjanu na rame — gospodin je vitez d’Artanjan, o kome ste me, Raule, često slušali kako govorim.

— Gospodine, — reče mladić, poklonivši se ponovo i još dublje — gospodin grof je vaše ime preda mnom izgovarao kadgod je trebalo da navede primer hrabrog i velikodušnog plemića.

Taj mali kompliment tronu d’Artanjana koji oseti kako mu se srce blago uzbudi. On pruži ruku Raulu, govoreći mu:

— Mladi moj prijatelju, sve pohvale upućene meni, po pravu pripadaju gospodinu grofu koji je ovde: jer me je on vaspitao u svakom pogledu i nije njegova krivica ako se učenik time tako slabo koristio. Ali on će to nadoknaditi s vama, ubeđen sam. Vaše mi se lice dopada, Raule, i vaša učtivost me je ganula.

Atos je bio zadovoljniji no što bi se moglo iskazati: on sa zahvalnošću pogleda u d’Artanjana, zatim Raulu uputi jedan od onih čudnih osmeha kojima se deca ponose kada ih slučajno opaze.

— A sada, — reče u sebi d’Artanjan, kome ova nema igra fizionomija ne beše izmakla — sasvim sam siguran.

— Pa, — reče Atos — nadam se da nezgodni slučaj nije imao posledica?

— Još se ništa ne zna, gospodine, i lekar nije mogao ništa reći zbog otoka; pa ipak se boji da nije koji nerv povređen.

— A vi se niste duže zadržali kod gospođe od Sen-Remija?

— Bojao sam se da neću stići na vreme na večeru, gospodine, — reče Raul — pa ćete me čekati.

U tom trenutku jedan dečko, polu seljak, polu sluga, dođe da javi da je večera spremna.

Atos odvede svoga gosta u vrlo jednostavnu trpezariju, ali čiji su jedni prozori gledali u vrt a drugi u staklenu baštu u kojoj je raslo divno cveće.

D’Artanjan baci pogled na posuđe: posuđe je bilo veličanstveno; videlo se da je to staro porodično srebro. Na jednoj polici za posuđe nalazio se divan, srebrni ibrik; d’Artanjan zastade posmatrajući ga,

— Ah! Ovo je božanski izrađeno — reče on.

— Da, — odgovori Atos, to je remek-delo jednog florentinskog umetnika po imenu Benvenuto Čelini.

— A bitka koju predstavlja?

— To je bitka kod Marinjana. To je trenutak kad jedan od mojih predaka daje svoj mač Fransou Prvome, čiji mač samo što se beše slomio. Tom prilikom je Engeran od La Fera, moj predak, postao vitez Svetog Mihaila. Pored toga, petnaest godina docnije, kralj, koji ne beše zaboravio da se još puna tri sata borio s mačem svoga prijatelja Engerana, a da se mač nije slomio, pokloni mu ovaj ibrik i jedan mač koji ste možda nekada videli kod mene, a koji je isto tako vrlo lep kujundžijski rad. To je bilo vreme divova — reče Atos. — Mi smo kepeci, mi današnji ljudi, prema tim ljudima. Sedimo, d’Artanjane i večerajmo. Zbilja, — reče Atos malom lakeju koji beše doneo čorbu — zovite Šarloa.

Dete izađe i, posle jednog trenutka uđe onaj sluga kome se dvojica putnika behu obratili prilikom dolaska.

— Dragi moj Šarlo, — reče mu Atos — naročito vam za sve vreme dok bude ovde preporučujem Planšea, slugu gospodina d’Artanjana. On voli dobro vino; vi imate ključ od podruma. On je dugo vremena spavao na tvrdoj zemlji i verovatno ne prezire dobru postelju: postarajte se i za to, molim vas.

Šarlo se pokloni i izađe.

— I Šarlo je čestiti čovek, — reče grof — evo već osamnaest godina kako je u mojoj službi.

— Vi mislite na sve — reče d’Artanjan — i zahvaljujem vam za Planšea, dragi moj Atose.

Čuvši to ime, mladić širom otvori oči i pogleda da li se to d’Artanjan obraća grofu.

— To vam ime čudno izgleda, zar ne Raule? — reče Atos s osmehom. — To je bilo moje ratničko ime, onda kada smo, g. d’Artanjan, dva moja hrabra prijatelja i ja izvodili junaštva kod La Rošela pod pokojnim kardinalom i pod g. od Basompjera, koji je takođe umro. Gospodin je izvoleo da mi sačuva to prijateljsko ime i, kadgod ga čujem, srce mi zaigra od radosti.

— To je ime bilo slavno — reče d’Artanjan — i jednog dana je doživelo pobedničke počasti.

— Šta hoćete da kažete, gospodine? — upita Raul, pun mladićke radoznalosti.

— Ja o tome, vere mi, ne znam ništa — reče Atos.

— Zaboravili ste utvrđenje Sen-Žerve, Atose, i onaj ubrus od koga tri zrna načiniše zastavu. Ja imam bolje pamćenje od vas, sećam se toga i ispričaću vam, mladiću.

I ispriča Raulu istoriju utvrđenja, kao što je njemu Atos ispričao istoriju svoga pretka.

Pri toj priči mladiću se činilo da vidi kako se odvija jedan od onih junačkih podviga o kojima pričaju Taso i Ariosto i koji pripadaju čarobnom dobu viteštva.

— Ali ono što vam d’Artanjan ne kazuje, Raule, — nastavi sada Atos — to je da je on bio jedan od najboljih mačevalaca svoga doba: gvozdenih nogu, čelične ruke, pouzdanog oka i vatrenog pogleda; eto šta je on pružao svome protivniku: bilo mu je osamnaest godina, tri godine više nego vama, Raule, kada sam ga prvi put video na delu, i to protiv iskusnih ljudi.

— I gospodin d’Artanjan je pobedio? — reče mladić čije su oči blistale za vreme toga razgovora i kao da su molile za pojedinosti.

— Ubio sam jednoga od njih, čini mi se! — reče d’Artanjan, pitajući Atosa pogledom. — Što se drugoga tiče, razoružao sam ga, ili sam ga ranio, ne sećam se više.

— Da, ranili ste ga. Oh! Bili ste odličan borac!

— Eh! Još nisam baš sasvim popustio, — nastavi d’Artanjan sa svojim gaskonjskim osmehom punim zadovoljstva samim sobom — i pre kratkog vremena…

Jedan Atosov pogled mu zatvori usta.

— Hoću da znate, Raule, — nastavi Atos — vi koji mislite la ste dobar mačevalac i čija bi sujeta jednoga dana mogla pretrpeti grozno razočaranje; hoću da znate koliko je opasan čovek u kome se sjedinjuju hladnokrvnost i okretnost, jer nikada ne bih mogao da vam pružim ubedljiviji primer: zamolite sutra gospodina d’Artanjana, ukoliko nije suviše umoran, da bude tako dobar da vam održi jedan čas.

— Vraga, dragi Atose, vi ste ipak dobar učitelj, naročito što se tiče osobina koje kod mene hvalite. Vidite, baš danas mi je Planše govorio o onom čuvenom dvoboju u ogradi karmelitskog manastira, sa lordom od Vintera i njegovim drugovima. Ah! Mladiću, — nastavi d’Artanjan — mora biti da se tu negde nalazi jedan mač koji sam ja često nazivao prvim u kraljevini.

— Oh! Samo bih pokvario ruku s tim detetom — reče Atos.

— Postoje ruke koje se nikada ne kvare, dragi moj Atose, — reče d’Artanjan — ali koje jako kvare druge.

Mladić bi rado nastavio taj razgovor svu noć, ali mu Atos skrete pažnju da je njihov gost verovatno umoran i da mu je odmor potreban. D’Artanjan se branio iz učtivosti ali je Atos nastojao da se d’Artanjan povuče u svoju sobu. Raul odvede gosta u sobu i, kako je Atos pomislio da će se ovaj zadržati što je moguće duže uz d’Artanjana kako bi ga naterao da mu ispriča sva junačka dela iz njihove mladosti, posle jednog trenutka on lično dođe po njega i to prijatno veče završi prijateljskim stiskom ruke i požele musketaru laku noć.

XVII

ATOSOVA DIPLOMATSKA VEŠTINA

D’Artanjan beše legao u postelju ne toliko da spava, koliko radi toga da bude sam i da misli o svemu što je video i čuo te večeri.

Kako je po prirodi bio dobar i kako je odmah u početku prema Atosu osetio instinktivnu naklonost, koja je najzad postala iskreno prijateljstvo, beše zadovoljan što je zatekao čoveka blistave inteligencije i snage umesto zaglupelog pijanca koga je očekivao da će zateći kako se na nekom đubrištu trezni od vina. On bez velikog protivljenja primi Atosovu stalnu superiornost i, umesto da oseti zavist i nezadovoljstvo koji bi rastužili manje velikodušnu prirodu, on oseti uglavnom samo iskrenu i poštenu radost, koja mu uli najpovoljnije nade za njegove pregovore.

Pa ipak mu se učini da Atos potpuno nije iskren i jasan u svima pitanjima. Ko je taj mladić, za koga je rekao da ga je usinio, a koji je toliko ličio na njega? Šta znači ovaj povratak društvenom životu i ova preterana umerenost koju je primetio za stolom? Čak i jedna, na izgled beznačajna stvar, što tu nema Grimoa, od koga se Atos nekada nije mogao odvojiti i čije ime čak nije izgovoreno iako je on navodio razgovor na to, sve je to uznemiravalo d’Artanjana. On, dakle, više ne uživa poverenje svoga prijatelja, ili je Atos vezan kakvim nevidljivim lancem ili je, čak, unapred upozoren na posetu koju će mu on učiniti.

Nije mogao da se uzdrži a da ne pomisli na Rošfora, na ono što mu je ovaj rekao u Bogorodičinoj crkvi. Da nije Rošfor pretekao d’Artanjana kod Atosa?

D’Artanjan nije imao vremena da gubi u dugim proučavanjima. Stoga odluči da još koliko sutra dođe do objašnjenja. Ovo relativno Atosovo siromaštvo, tako vešto prikriveno, pokazivalo je želju za stvaranjem utiska i odavalo ostatak ambicije koju je lako bilo opet probuditi. Snaga duha i jasnoća Atosovih misli činili su od njega čoveka koga je lakše uzbuditi od ostalih. On će se u ministrove planove upustiti s toliko više žestine, što bi nužda udvostručila njegovu prirodnu želju za akcijom.

Te misli i pored sveg umora ne dadoše d’Artanjanu da zaspi; spremao je svoje planove za napad i, mada je znao da je Atos opasan protivnik, trenutak za dejstvovanje odredi za sutradan, posle doručka.

Međutim, on je isto tako govorio sebi, s druge strane, potrebno je nastupati oprezno na tako novom terenu, nekoliko dana proučavati Atosova poznanstva, pratiti njegove nove navike i o njima voditi računa, iz naivnog mladića, bilo boreći se s njime, bilo goneći divljač, izvući ona središna obaveštenja koja mu nedostaju da bi nekadašnjeg Atosa spojio s današnjim Atosom; a to je moralo biti lako, jer učitelj mora uticati na srce i duh svoga učenika. Ali sam d’Artanjan, koji je bio vrlo lukav čovek, opazi odmah kakva bi oružja dao protivu sebe u slučaju da kakva neoprezna reč ili nespretnost otkrije njegov manevar Atosovom izvežbanom oku

A zatim, zar moramo reći, d’Artanjan, koji je bio spreman da se protiv Aramisovog lukavstva ili Portosove taštine posluži lukavstvom, d’Artanjan se stideo da okoliši s Atosom, iskrenim čovekom i poštenim srcem. Činilo mu se da bi ga Aramis i Portos više cenili priznajući mu da ih je pobedio u diplomaciji, dok bi ga Atos, naprotiv, manje cenio.

— Ah! Zašto Grimo, ćutljivi Grimo, nije ovde? — govorio je d’Artanjan — Postoje mnoge stvari koje bih ja razumeo iz njegovog ćutanja. Grimoovo ćutanje bilo je tako rečito!

Međutim, u kući se svaki žagor postepeno utišao; d’Artanjan je čuo kako se zatvaraju vrata i kapci; zatim i psi zaćutaše pošto su jedno vreme odgovarali jedni drugima u poljima; najzad jedan slavuj, skriven u gustom drveću, stade neko vreme usred noći izvoditi svoje harmonične game, pa najzad zaspa; u celom zamku čuo se jedino još ujednačeni i monotoni bat koraka u sobi ispod njegove; pretpostavljao je da je to Atosova soba.

— On se šeta i razmišlja, — pomisli d’Artanjan — ali o čemu? To je ono što je nemoguće saznati. Ostalo se može pogoditi ali to ne.

Najzad, bez sumnje i Atos leže u postelju, jer se i taj poslednji šum utiša.

Tišina i zamor, udruženi pobediše d’Artanjana; on i sam sklopi oči i skoro ga odmah savlada san.

D’Artanjan nije bio spavalica. Tek što je zora pozlatila zavese, on skoči iz svoje postelje i otvori prozore. Tada mu se učini da kroz šalone vidi nekoga kako tumara po dvorištu, trudeći se da diže što manje buke. Po svom običaju da ništa što mu je na domašaju ne propusti a da se ne uveri šta je, d’Artanjan pažljivo pogleda. izbegavajući i najmanji šum, i prepozna Raulov crveni kaput na struk i smeđu kosu.

Mladić, jer to zaista beše on, otvori vrata konjušnice, izvede iz nje dorata koga je sinoć jahao, osedla ga i zauzda sam, tako brzo i vešto kako bi to mogao da učini najveštiji konjušar, zatim izvede životinju desnom alejom gradine, otvori mala bočna vrata koja su vodila na jednu stazu, izvede konja napolje, zatvori vrata za sobom, i tada, preko vrha zida, d’Artanjan ga ugleda kako kao strela prolete, saginjući se pod rascvetanim granama jasenova i bagremova.

Dan ranije d’Artanjan beše zapazio da ta staza vodi u Bloa.

— Eh, eh! — reče Gaskonjac — Evo jednog momka koji već čini nestašluke i koji izgleda ne deli Atosovu mržnju prema lepome polu: on ne ide u lov, jer nema ni oružja ni pasa; ne ide ni po kakvoj poruci, jer se krije. Od koga li se krije?… od mene ili od svog oca? Jer sam ubeđen da je grof njegov otac… Bogamu! Što se toga tiče, s tim ću biti načisto, jer ću otvoreno govoriti o tome s Atosom.

Dan je osvajao; svi oni šumovi koje je d’Artanjan sinoć slušao kako se gase jedan za drugim, budili su se naizmence: ptice u granama, pseto u konjušnici, ovce u poljima; odvajajući se od obale i ploveći niz vodu čamci, koji su bili jedecima privezani uz obalu Loare, izgledali su kao da i sami oživljuju. D’Artanjan ostade tako na svome prozoru, da ne bi nikoga probudio, a zatim, kada je čuo da se na zamku otvaraju vrata i prozori, poslednji put zagladi svoju kosu, zasuka brk. iz navike rukavom očisti obod svoga šešira, i siđe. Jedva da je prešao poslednji stepenik na tremu, kada opazi Atosa kako se sagnuo ka zemlji, u položaju čoveka koji traži zlatnik u pesku.

— Eh! Dobar dan, dragi domaćine — reče d’Artanjan.

— Dobar dan, dragi prijatelju. Je li noć bila dobra?

— Odlična, Atose, kao i postelja, kao i vaša sinoćna večera koja me je morala odvesti snu, kao i vaš doček kada ste me opet videli. Ali šta ste to tako pažljivo gledali? Da niste, slučajno, postali ljubitelj lala?

— Dragi moj prijatelju, da sam to i postao ne bi trebalo da mi se podsmevate. Na selu se ukusi jako menjaju, i čovek najzad dođe dotle da i ne primećujući, voli sve ove lepe stvari koje božji pogled izvlači iz dubine zemlje i koje se jako preziru u gradu. Gledao sam, prosto, perunike koje sam posadio blizu ovog rezervoara i koje je jutros neko izgazio. Ti baštovani su najnespretniji ljudi na svetu. Vodeći natrag konja, pošto je navukao vodu, biće da su ga pustili da gazi leje cveća.

D’Artanjan poče da se osmehuje.

— Ah, — reče on — mislite?

I svoga prijatelja povede duž drvoreda, po kome je bilo prilično tragova, sličnih onima koji su izlomili perunike.

— Evo ih opet, čini mi se: gle’te, Atose — reče on ravnodušno.

— Pa da; i to sasvim sveži tragovi!

— Sasvim sveži — ponovi d’Artanjan.

— Ma ko je izišao od jutros ovuda? — upita se Atos uznemireno. — Da nije kakav konj pobegao iz konjušnice?

— To nije verovatno, — reče d’Artanjan — jer su koraci ujednačeni i odmorni.

— Gde je Raul? — uzviknu Atos — I kako je to mogućno da ga još nisam video?

— Pst! — reče d’Artanjan, stavljajući prst na usta i smeškajući se.

— Šta je bilo? — zapita Atos. D’Artanjan ispriča što je video, pažljivo motreći lice svoga domaćina.

— Ah! Sada pogađam sve, — reče Atos, slegnuvši lako ramenima — jadni dečko je otišao u Bloa.

— Zbog čega?

— Eh, bože moj! Da sazna vesti o maloj La Valijer. Znate, ono dete koje je juče uganulo nogu.

— Mislite? — reče d’Artanjan s nevericom.

— Ne samo da mislim, nego sam u to ubeđen — odgovori Atos. — Zar niste primetili da je Raul zaljubljen?

— Lepo! U koga? U to sedmogodišnje dete?

— Dragi moj, u Raulovim godinama je srce toliko prepuno, da se mora na nešto izliti, bio to san ili stvarnost. Pa lepo! Njegova ljubav je pola jedno, pola drugo.

— Šalite se! Šta? Ova devojčica.

— Zor je niste posmatrali? To je najlepše malo stvorenje koje postoji na svetu: kosa, srebrnasto plava, oči plave, već jogunaste i čežnjive u isti mah.

— Ali šta vi kažete na tu ljubav?

— Ne kažem ništa, smejem se i podsmevam Raulu; ali ti prvi zahtevi srca tako su silni, ti izlivi ljubavne melanholije su kod mladih ljudi tako slatki i tako gorki u isti mah, da to često izgleda kao da imaju sve osobine strasti. Ja se sećam la sam se, u Raulovim godinama, zaljubio u jednu grčku statuu koju je dobri kralj Anri IV poklonio mome ocu i da sam mislio da ću poludeti od bola kada su mi rekli da je priča o Pigmalionu samo bajka.

— To je usled besposlice. Ne dajete dovoljno posla Raulu, i on traži da se zabavi na drugoj strani.

— Ništa drugo. I zato sam mislio da ga udaljim odavde.

— I dobro ćete učiniti.

— Nesumnjivo; ali to će značiti slomiti mu srce, i on će patiti kao i zbog prave ljubavi. Ima već tri do četiri godine, a u to vreme je i sam bio dete, on se navikao da kiti i da se divi tome malom idolu koga bi najzad i obožavao kada bi ostao ovde. Ta se deca po ceo dan zajedno prepuštaju sanjarijama i govore o hiljadama ozbiljnih stvari, kao pravi ljubavnici od dvadeset godina. Ukratko, to je dugo izazivalo osmeh roditelja male Valijer, ali čini mi se da već počinju da se mršte.

— Detinjarije! Ali Raulu je potrebna promena; udaljite ga što pre odavde ili, bogamu, nikada od njega nećete načiniti čoveka.

— Mislim, — reče Atos — da ću ga poslati u Pariz.

— Ah! — reče d’Artanjan.

I pomisli da je došao trenutak da otpočne napad.

— Ako hoćete, možemo stvoriti kakav položaj tome mladiću.

— Ah! — učini sad Atos.

— Hoću baš da vas pitam za savet u jednoj stvari koja mi je pala na um.

— Pitajte.

— Mislite li vi da je došlo vreme da se stupi u službu?

— Ali, zar vi niste jednako u službi, d’Artanjane?

— Da se jasnije izrazim: u aktivnu službu. Zar nekadašnji život nema u sebi ničega više što bi vas privlačilo? I kada bi vas očekivale stvarne koristi, zar vas ne bi privlačilo da u mome društvu, i u društvu našeg prijatelja Portosa, obnovite poduhvate naše mladosti?

— To znači, onda, da mi činite predlog! — reče Atos.

— Jasan i iskren.

— Da opet stupim u borbu?

— Da.

— Od čije strane i protiv koga? — upita iznenadno Atos, upravljajući svoj bistri i dobronamerni pogled na Gaskonjca.

— Ah, dođavola! Vi navaljujete!

— Da! I budite precizni. Slušajte dobro, d’Artanjane. Postoji samo jedno lice, ili bolje jedan interes kome čovek kao što sam ja može da bude od koristi: a to je interes kraljev.

— To baš i jeste — reče musketar.

— Da, ali razumimo se, — nastavi ozbiljno Atos — ako pod kraljevim interesom podrazumevate interes g. od Mazarena, onda prestajemo da se razumemo.

— Ne velim baš sasvim — odgovori zbunjeni Gaskonjac.

— Dela, d’Artanjane, — reče Atos — manimo se lukavstva, vaše ustezanje, vaše okolišenje mi kazuju od čije strane dolazite. Ta se stvar, zaista, ne sme javno priznati; i kada se za nju vrbuje čini se to stidljivo i zbunjeno.

— Ah! Dragi moj Atose! — reče d’Artanjan.

— Eh! Vi dobro znate, — nastavi Atos — da ja to ne govorim za vas, koji ste biser među poštenim i hrabrim ljudima, govorim vam o tome Italijanu, bedniku i spletkarošu, o toj propalici koja pokušava da stavi na glavu krunu koju je ukrao pod jednim jastukom, o toj barabi koja svoju stranku naziva kraljevom strankom i koji se usuđuje da prinčeve kraljevske krvi stavlja u zatvor jer ne sme da ih ubije, kao što je to činio naš kardinal, veliki kardinal; o zelenašu koji meri svoje zlatnike i čuva one nagrižene iz straha da ih, mada podvaljuje u igri, sutradan može izgubiti u kocki; bednik koji, kako tvrde, muči kraljicu; uostalom tim gore po nju! I koji će nam, od danas pa za tri meseca izazvati građanski rat da bi zadržao svoje prihode. Zar je to gospodar koga mi predlažete, d’Artanjane? Hvala vam lepo!

— Neka mi bog oprosti, ali ste življi nego što ste bili! — reče d’Artanjan — I godine su raspalile vašu krv umesto da je stišaju. Ko vam kaže da je to moj gospodar i da hoću njega da vam nametnem?

— Vraga, — reče u sebi Gaskonjac — ne odajmo svoje tajne tako rđavo raspoloženom čoveku.

— Ali, onda, dragi prijatelju, — nastavi Atos — kakvi su, dakle, ti predlozi?

— Eh, bože moj! Ništa jednostavnije: živite na svojim imanjima, vi, i izgleda da ste srećni u svojoj pozlaćenoj osrednjosti. Portos ima možda pedeset do šezdeset hiljada livara rente; Aramis ima uvek petnaest vojvotkinja koje se otimaju oko opata kao što su se otimale oko musketara; i on je mezimče sudbine; ali ja, šta činim ja na ovome svetu? Nosim već dvadeset godina svoj oklop i prsnik od bivolje kože, prikovan za ovaj nedovoljni čin, bez unapređenja, bez nazatka, bez života. Jednom reči, ja sam mrtav! Pa lepo! Kada se za mene radi o tome da malo vaskrsnem, vi mi svi govorite: To je bitanga! Smetenjak! Sitničar! Rđav gospodar! Eh, bogamu! I ja se slažem s vama, ali nađite mi boljega, ili mi dajte rente.

Atos razmišljaše tri sekunde, i za te tri sekunde shvati d’Artanjanovo lukavstvo, koji se sada povlačio, da bi prikrio svoju igru zato što se u početku suviše istrčao. On jasno vide da su predlozi koji mu behu učinjeni, stvarni, i da bi mu bili izneti u celini, samo da je hteo da ih sasluša.

— Dobro, — reče u sebi — d’Artanjan je uz Mazarena.

Od toga trenutka ponašao se s krajnjom opreznošću.

A što se tiče d’Artanjana, on je vodio igru opreznije no ikada.

— Ali, najzad, vi imate neku misao? — nastavi Atos.

— Svakako. Hteo sam da se posavetujem s vama i da pronađem neko sredstvo da nešto učinim, jer ćemo, jedni bez drugih, uvek biti nepotpuni.

— To je istina. Govorili ste mi o Portosu; jeste li ga dakle nagovorili da potraži bogatstvo? Ali on to bogatstvo već ima.

— Ima ga nesumnjivo: ali čovek je tako stvoren da uvek želi ponešto.

— A šta Portos želi?

— Da postane baron.

— Ah, tako je, zaboravio sam — reče Atos smejući se.

— Tako je? — pomisli d’Artanjan — A otkuda je on to saznao? Da se ne dopisuje s Aramisom? Ah! Kada bih to znao, znao bih sve.

Razgovor se tu završi, jer baš u tome trenutku uđe Raul. Atos htede da ga blago izgrdi; ali mladić beše tako tužan, da ovaj nije za to imao srca i ne reče što je zaustio da bi ga upitao šta mu je.

— Da nije našoj maloj susetki gore? — reče d’Artanjan.

— Ah, gospodine, — nastavi Raul gotovo gušeći se od tuge — njen pad je ozbiljan i lekar se plaši da će bez ikakvog spoljnjeg poremećaja hramati celoga života.

— Ah! To bi bilo užasno! — reče Atos.

D’Artanjanu je šala bila na vrh jezika, ali videći kako ovu nesreću Atos prima k srcu, uzdrža se.

— Ah! Gospodine, ono što me naročito baca u očajanje, — nastavi Raul — to je, što sam ja uzrok te nesreće.

— Kako vi, Raule? — upita Atos.

— Nesumnjivo, zar nije skočila s vrha one gomile drva da bi meni dotrčala?

— Ostaje vam samo jedna mogućnost, dragi moj Raule, a to je da se oženite njome, da bi okajali. — reče d’Artanjan.

— Ah, gospodine, vi se šalite s jednim stvarnim bolom, to nije lepo.

I Raul, koji je osećao potrebu da bude sam da bi se sit isplakao, vrati se u svoju sobu, iz koje izađe tek o doručku.

Jutrošnja čarka nije nimalo poremetila dobre odnose između dvojice prijatelja; stoga doručkovaše s najboljim apetitom, gledajući s vremena na vreme u jadnog Raula koji, suznih očiju i ucveljena srca, skoro ništa pije okusio.

Pri kraju doručka stigoše dva pisma koje Atos pročita s velikom pažnjom, ne mogavši se uzdržati da se nekoliko puta ne trgne. D’Artanjan koji ga je s drugoga kraja stola gledao kako čita ta pisma, i čiji pogled beše oštar, zakleo bi se da je, nesumnjivo, prepoznao Aramisov sitni rukopis. Što se drugog tiče, to je bio nekakav ženski rukopis, duguljast i nesamopouzdan.

— Hajdemo, — reče d’Artanjan Raulu, videći da Atos želi da ostane sam, bilo da bi odgovorio na ova pisma, bilo da bi o njima razmišljao — hajdemo malo u salu za mačevanje, to će vas razonoditi.

Mladić pogleda u Atosa koji mu na njegov pogled odgovori potvrdnim znakom.

Obojica pređoše u jednu nisku salu u kojoj behu obešeni mačevi, obrazine, rukavice, grudnjaci i sav pribor za mačevanje.

— Pa dakle? — reče Atos, došavši jedno četvrt časa docnije.

— To je već vaša ruka, dragi moj Atose, — reče d’Artanjan — i kada bi imao i vašu hladnokrvnost, mogao bih samo da mu čestitam…

Što se tiče mladića, bio je malo postiđen. On je d’Artanjana jedno dva puta okrznuo koje po ruci koje po butini, zato ga je ovaj pogodio dvadeset puta posred grudi.

U taj mah uđe Šarlo, noseći jedno hitno pismo za d’Artanjana, koje beše doneo glasnik.

Sada je na Atosa došao red da pogleda ispod oka.

D’Artanjan pročita pismo ne pokazujući nikakvo uzbuđenje i, pošto ga je pročitao, reče, klimajući lako glavom:

— Vidite, dragi moj prijatelju, šta znači biti u službi i, vere mi, u pravu ste što nećete da se nanovo primite službe: g. od Trevila je bolestan i eto, neophodno je da se vratim u četu: i tako mi je odsustvo propalo.

— Vraćate se u Pariz? — reče živo Atos.

— Eh. bože moj, da! — reče d’Artanjan — ali zar nećete i vi onamo?

Atos lako pocrvene i odgovori:

— Ako odem, biću veoma srećan da vas vidim.

— Hej, Planše! — viknu d’Artanjan s vrata — Krećemo za deset minuta: dajte konjima zobi.

A zatim, okrećući se Atosu, reče:

— Izgleda mi kao da mi nešto ovde nedostaje i zaista mi je žao da vas napustim ne videvši ponovo onog dobrog Grimoa.

— Grimoa! — reče Atos — Ah! Stvarno? I sam sam se čudio da me ne pitate za njega. Pozajmio sam ga jednom svome prijatelju.

— Koji će razumeti njegove znake? — reče d’Artanjan.

— Nadam se — reče Atos.

Dva prijatelja se srdačno zagrliše. D’Artanjan steže Raulu ruku, natera Atosa da mu obeća da će ga posetiti ako dođe u Pariz, a da mu piše ako ne bude dolazio, i uzjaha. Planše, uvek tačan, već beše u sedlu.

— Zar nećete sa mnom, — reče Raulu, smejući se — prolazim kroz Bloa?

Raul se okrete Atosu, koji ga zadrža jednim neprimetnim znakom.

— Ne, gospodine, — odgovori mladić — ostaću s gospodinom grofom.

— U tom slučaju, zbogom obojici, dobri moji prijatelji, — reče d’Artanjan, stisnuvši im poslednji put ruku — i neka vas bog čuva, kao što smo to uvek govorili kada smo se rastajali u vreme pokojnog kardinala.

Atos ga otpozdravi rukom, Raul se pokloni i d’Artanjan i Planše kretoše.

Grof ih isprati pogledom, sa rukom naslonjenom na rame mladića koji beše skoro iste visine kao i on, ali čim ove dvojice nestade iza zida, on reče:

— Raule, večeras polazimo za Pariz.

— Kako? — reče mladić, prebledevši.

— Možete otići da se u ime moje i svoje oprostite s gospođom od Sen-Remija. Čekaću vas ovde u sedam časova.

Mladić se pokloni s izrazom u kome se mešao bol sa zahvalnošću i ode da osedla konja.

Što se tiče d’Artanjana, tek što je i sam bio van njihovog domaka, beše izvadio iz džepa pismo i ponovo ga pročitao:

Smesta se vratite u Pariz.

Ž. M.

— Pismo je suvoparno, — reče d’Artanjan — i kad ne bi bio post scrirtum, možda ga ne bih razumeo, ali srećom postoji post scrirtum.

I pročita taj slavni post scrirtum, radi koga je pristao da pređe preko suvoparnosti pisma:

P. S. — Svratite kod kraljevog blagajnika, u Bloa: recite mu svoje ime i pokažite mu ovo pismo: dobićete dve stotine pistola.

— Zaista, — reče d’Artanjan — volim ovu prozu, i kardinal piše bolje no što sam mislio. No, Planše, hajdemo da posetimo gospodina kraljevog blagajnika, a zatim obodimo konje.

— Ka Parizu, gospodine?

— Ka Parizu.

I obojica kretoše najbržim kasom svojih konja.

XVIII

G. OD BOFORA

Evo šta se beše dogodilo i koji su bili uzroci koji su zahtevali da se d’Artanjan vrati u Pariz.

Jedne večeri kada je Mazaren po svome običaju odlazio kraljici u vreme kada se svi ostali behu povukli i kada je, prolazeći pored dvorane za stražare čija su jedna vrata vodila u njegovo predsoblje, čuo da ovi glasno govore u toj prostoriji, hteo je da čuje o čemu to govore vojnici te se po svom običaju tihim koracima približio, gurnuo vrata, i kroz odškrinuta vrata promolio glavu.

Među vojnicima se vodila neka prepirka.

— A ja vam odgovaram, — govoraše jedan od njih — da je stvar, ako je Koazel to prorekao, isto toliko sigurna kao da se već i odigrala. Ja ga ne poznajem, ali sam čuo da je on ne samo astrolog, nego i mađioničar.

— Vraga, dragi moj, pazi šta govoriš ako ti je prijatelj, činiš mu rđavu uslugu.

— Zašto?

— Jer bi mogli protiv njega povesti krivičnu istragu.

— Ah, vrlo važno! Vešci se danas više ne spaljuju.

— Ne! Ali mi se čini da nije prošlo tako mnogo vremena otkako je pokojni kardinal naredio da se spali Urban Grandje. O tome i ja znam nešto. Bio sam na straži kod lomače, i gledao sam ga kako se peče.

— Dragi moj, Urban Grandje nije bio veštac, on je bio naučnik, a to je nešto sasvim drugo. Urban Grandje nije predskazao budućnost, on je znao prošlost, što je neki put mnogo gore.

Mazaren klimnu glavom u znak odobravanja; ali, pošto je želeo da sazna proročanstvo o kome se prepirahu, to ostade na mestu.

— Ja ne kažem, — nastavi stražar — da Koazel nije mađioničar, ali ti kažem, ako unapred objavljuje svoje proročanstvo, onda je to način da se ono ne ostvari.

— Zašto to?

— Nesumnjivo. Ako se nas dvojica borimo jedan protiv drugoga, i ja ti kažem: „Naneću ti ili prav udarac, ili sekundarni udarac”, ti ćeš, sasvim prirodno, taj udarac parirati. Pa lepo! Ako Koazel kaže, dovoljno glasno da ga kardinal čuje: „Pre toga i toga datuma će taj i taj zatvorenik pobeći”, očigledno kardinal će preduzeti takve mere predostrožnosti da zatvorenik neće moći da pobegne.

— Eh! Bože moj, — reče drugi stražar koji, ležeći na jednoj klupi, izgledaše kao da spava, i koji, i pored svog prividnog spavanje, ne beše propustio nijednu reč razgovora — verujete li vi da ljudi mogu pobeći od svoje sudbine? Ako je tamo gore zapisano da će vojvoda od Bofora pobeći, g. od Bofora će pobeći, i sve kardinalove mere predostrožnosti tu neće ništa pomoći.

Mazaren se trže. Bio je Italijan, što će reći sujeveran; on hitro stupi usred stražara koji, primetivši ga, prekidoše razgovor.

— O čemu ste to govorili, gospodo? — reče on svojim blagim izrazom — Da je g. od Bofora pobegao, čini mi se?

— Oh, ne, monsenjeru, — reče vojnik koji nije verovao — trenutno mu to ne pada na pamet. Govorilo se samo da će on pobeći.

— A ko to kaže?

— Ded, ponovite svoju priču, Sen-Lorane — reče stražar, okrenuvši se pripovedaču.

— Monsenjeru, reče stražar — pričao sam čisto i prosto ovoj gospodi ono što sam slušao da se govori o proročanstvu nekog Koazela, koji tvrdi da će g. od Bofora, ma kako da ga čuvaju, pobeći pre Duhova.

— A taj Koazel je kakva sanjalica, luda? — nastavi kardinal jednako se smešeći.

— Ni najmanje, — reče stražar — nepokolebljiv u svome verovanju, on je predskazao mnoge stvari koje su se dogodile, kao na primer da će kraljica roditi sina, da će vojvoda od Giza, u dvoboju ubiti g. od Kolinjija, najzad da će biskupov pomoćnik biti naimenovan za kardinala. Pa lepo! Kraljica je rodila ne samo prvog sina, nego, dve godine docnije, i drugog, i g. od Kolinjija je bio ubijen.

— Da, — reče Mazaren — ali biskupov pomoćnik još uvek nije kardinal.

— Nije, monsenjeru, — reče stražar — ali će biti.

Mazaren napravi grimasu koja je trebalo da znači: još uvek ne drži crvenu kapu. A zatim dodade:

— Znači, vaše je mišljenje, prijatelju, da će g. od Bofora neminovno pobeći?

— To je do te mere moje mišljenje, monsenjeru, — reče vojnik — da ja, kada bi mi Vaša preuzvišenost ovoga časa ponudila mesto g. od Šavinjija, to jest položaj guvernera zamka Vensen, to ne bih prihvatio. E, sutradan po Duhovima bila bi to druga stvar.

Ništa nije ubedljivije od jakog ubeđenja, ono utiče čak i na one koji ne veruju: a Mazaren ne samo da je bio daleko od toga da ne veruje, već je bio sujeveran. On se, dakle, povuče vrlo zamišljen.

— Džimrija! — reče stražar koji se beše nalaktio na zid — pravi se da ne veruje u vašeg mađioničara, Sen-Lorane, da ne bi morao ništa da vam da; ali čim se vrati u svoje prostorije, odmah će se koristiti vašim proročanstvom.

Zaista, umesto da nastavi put prema kraljičinoj sobi, Mazaren se vrati u svoj kabinet i, pozvavši Bernuena, izdade mu naređenje da sutradan, čim svane, odu po policijskog činovnika koga je postavio pored g. od Bofora, i da njega probude čim ovaj stigne.

I ne sluteći, stražar beše dodirnuo najosetljiviju kardinalovu ranu. Od pre pet godina, otkako se g. od Bofora nalazi u zatvoru, nije bilo dana kad Mazaren ne bi pomislio da će, bilo u kom trenutku, ovaj odatle izići. Bilo je nemoguće držati celog veka u zatvoru unuka Anrija IV, naročito kada taj unuk Anrija IV ima tek trideset godina. Ali, ma na koji način da izađe, koliko li se mržnje u njemu moralo u tom sužanjstvu nagomilati protivu onoga kome je za to trebalo da zahvali; protivu onoga koji ga je uhvatio u trenutku kada je bio bogat, hrabar, slavan, kada su ga žene volele a ljudi ga se plašili, da mu otkine najlepše godine života, jer živeti u zatvoru, znači ne živeti! Očekujući to, Mazaren je udvostručavao svoj nadzor nad g. od Bofora. Samo, bio je nalik na onoga tvrdicu iz basne koji zbog svoga blaga nije mogao da spava. Često se noću trzao iz sna, jer je sanjao da mu kradu g. od Bofora. Tada bi se raspitivao o njemu i prilikom svakog obaveštenja, zadavalo mu je bol to što čuje kako zatvorenik igra karata, pije, peva da je to prosto uživanje; ali kako igrajući karata, pijući i pevajući, prekida sve to da bi se kleo kako će mu Mazaren skupo platiti sva ova zadovoljstva na koja ga primorava u Vensenu.

Ova misao je silno zaokupljala ministra za vreme njegovog sna; stoga, kada u sedam časova ujutru Bernuen uđe u njegovu sobu da ga probudi, njegova prva reč je bila:

— Eh! Šta se desilo? Je li g. od Bofora pobegao iz Vensena?

— Ne verujem, monsenjeru, — reče Bernuen, koji je uvek bio zvanično ozbiljan — ali ćete u svakom slučaju imati vesti o njemu, jer je policijski činovnik La Rame, po koga su jutros poslali u Vensen, stigao i čeka na zapovesti Vaše preuzvišenosti.

— Otvorite i uvedite ga ovde — reče Mazaren, nameštajući svoje jastuke tako da bi ga mogao primiti sedeći u postelji.

Oficir uđe. Bio je to visok i krupan čovek, jedrih obraza i zdrav. Na licu mu se ogledala mirnoća, što uznemiri Mazarena.

— Ovaj smetenjak mi izgleda sasvim kao glupak — promrmlja on.

Policijski činovnik ostade stojeći i ćutaše kraj vrata.

— Priđite bliže gospodine — reče Mazaren.

Činovnik posluša.

— Znate li šta se govori ovde? — nastavi kardinal.

— Ne, Vaša preuzvišenosti.

— Pa lepo! Kažu da će g. od Bofora pobeći iz Vensena, ako to već nije učinio.

Na oficirovom licu se pojavi izraz najdubljeg zaprepašćenja. On u isti mah otvori i svoje male oči i svoja velika usta, da bi bolje osetio ukus šale koju je njegova preuzvišenost učinila čast da mu uputi; zatim, ne mogavši da ostane ozbiljan kod takve pretpostavke, on pršte u smeh, ali na takav način da mu se krupo telo od smeha treslo kao u žestokoj groznici.

Mazaren je bio oduševljen tim izlivom u kome nije bilo mnogo poštovanja, ali i pored toga sačuva svoj ozbiljan izraz.

Pošto se La Rame slatko ismejao i obrisao oči, pomisli da je najzad vreme da govori i da opravda svoju nepristojnu veselost.

— Pobegao, monsenjeru? — reče — Pobegao! Ali zar Vaša preuzvišenost ne zna gde se nalazi g. od Bofora?

— Znam, gospodine, znam da je u Vensenskoj kuli.

— Da, monsenjeru, u sobi čiji zidovi imaju sedam stopa debljine, s prozorima izukrštanim rešetkama čija je svaka prečaga debela kao ruka.

— Gospodine, — reče Mazaren — strpljenjem se probijaju svi zidovi, a oprugom iz časovnika se može prestrugati prečaga.

— Ali, monsenjer, dakle, ne zna da kraj njega ima osam stražara, četiri u predsoblju a četiri u sobi i da ga ti stražari nikako ne napuštaju.

— Ali on izlazi iz svoje sobe, on igra klisa, on igra lopte!

— Monsenjeru, to su razonode dozvoljene zatvorenicima. Međutim, ako to Vaša preuzvišenost želi, one će mu biti uskraćene.

— Ma ne, ne, — reče Mazaren, koji se plašio da će njegov zarobljenik, ako mu uskrati ta zadovoljstva, izađe li ikad iz Vensena, izići još razdraženiji protiv njega — samo pitam s kime igra.

— Monsenjeru, igra s dežurnim oficirom, ili sa mnom, ili s ostalim zatvorenicima.

— Ali zar u igri ne prilazi zidovima?

— Monsenjeru, zar Vaša preuzvišenost ne poznaje zidove? Zidovi su visoki šezdeset stopa, a ja sumnjam da je gospodinu od Bofora tako dojadio život da bi skačući s te visine, izložio sebe opasnosti da slomije vrat.

— Hm! — učini kardinal, koji se poče primirivati — Rekoste, dakle, dragi moj La Rame?

— Da, ja jamčim za g. od Bofora, sem ako nađe načina da se pretvori u pticu.

— Pazite! Vi mnogo istrčavate — nastavi Mazaren. — G. od Bofora je rekao stražarima koji su ga sprovodili u Vensen da je često razmišljao o mogućnosti da bude uhapšen i da je, za taj slučaj, pronašao četrdeset raznih načina da pobegne iz zatvora.

— Monsenjeru, da se među tih četrdeset načina nalazio jedan koji nešto vredi, — odgovori Rake — on bi već davno bio napolju.

— Dobro, dobro, nije tako glup, kao što sam mislio — promrmlja Mazaren.

— Uostalom, monsenjer zaboravlja da je g. od Šavinjija guverner u Vensenu, — nastavi La Rame — a da g. od Šavinjija ne spada u prijatelje g. od Bofora.

— Da, ali g. od Šavinjija je ponekad odsutan.

— Kada je on odsutan, onda sam ja tu.

— Ali kada ste i vi odsutni?

— Oh! Kada sam i ja odsutan, na mome mestu ostaje jedan momak koji i sam teži da postane policijski činovnik njegovog veličanstva i koji, ja vam za to jamčim, dobro čuva stražu. Otkako sam ga, pre tri nedelje, uzeo u svoju službu, imam samo jedan prekor da mu učinim, a to je da je suviše oštar prema zatvoreniku.

— A ko je taj kerber? — upita kardinal.

— Neki g. Grimo, monsenjeru.

— A šta je radio pre no što je došao kod vas u Vensen?

— Bio je u unutrašnjosti, po onome što mi je rekao onaj koji mi ga je preporučio; učinio je tamo, zbog svoje lude glave, ne znam kakvu nezgodnu stvar i verujem da mu ne bi bilo krivo da se nekažnjeno izvuče pod uniformom kraljevog službenika.

— A ko vam je preporučio toga čoveka?

— Intendant g. vojvode od Gramona.

— Onda se čovek, po vašem mišljenju, može na njega osloniti?

— Kao na mene samog, monsenjeru.

— Da nije torokalo?

— Isuse gospode! Monsenjeru, dugo sam verovao da je nem, govori i odgovara samo znacima; izgleda da ga je njegov bivši gospodar tome naučio.

— Dobro! Recite mu, dragi moj gospodine La Rame, — nastavi kardinal — da ćemo zažmuriti na njegove nestašluke u unutrašnjosti ako bude dobro i verno čuvao stražu, da ćemo mu na leđa navući uniformu zbog koje će ga poštovati, a u džepove te uniforme staviti nekoliko pistola da pije u kraljevo zdravlje.

Mazaren je bio veoma izdašan u obećanjima: to je bila sušta protivnost ovog dobrog g. Grimoa, koga je La Rame hvalio, a koji je malo govorio a mnogo radio.

Kardinal uputi La Rameu još čitavu gomilu pitanja o zatvoreniku, o njegovoj ishrani, smeštaju i spavanju, na šta ovaj odgovori na tako zadovoljavajući način, da ga on otpusti gotovo umiren.

Zatim, kako je bilo devet časova ujutru, ustade, namirisa se, obuče se i pređe kod kraljice da joj saopšti razloge koji su ga zadržali u njegovim prostorijama. Kraljica, koja se ništa manje nije plašila g. od Bofora nego sam kardinal i koja je bila skoro isto toliko sujeverna koliko i on, natera ga da joj, od reči do reči, ponovi sva La Rameova obećanja i sve pohvale koje je upućivao svome pomoćniku; zatim, kada je kardinal završio ona poluglasno reče:

— Avaj, gospodine, zašto nemamo po jednog Grimoa uza svakog princa?

— Strpljenja, — reče Mazaren sa svojim italijanskim osmehom — i to će možda jednoga dana biti; a dotle…

— A dotle?

— Ipak ću preduzeti svoje mere predostrožnosti.

Na to je d’Artanjanu napisao da ubrza svoj povratak.

XIX

ČIME SE ZABAVLJAO G. VOJVODA OD BOFORA
U VENSENSKOJ KULI

Zatvorenik, koga se toliko plašio g. kardinal i čija su sredstva za bekstvo remetila mir celoga dvora, nije mogao ni slutiti kakav je užasan strah zadavao onima u Pale Roajalu.

Video je da ga tako dobro čuvaju da mu je bilo jasno kako je uzaludan svaki pokušaj; sva njegova osveta se sastojala u tome što bi na Mazarena sručio bezbroj uvreda i kletvi. Pokušao je čak i da peva pesmice, ali je ubrzo od toga odustao. Zaista, g. od Bofora ne samo što od neba ne beše dobio dar da niže stihove, nego se, neki put i u prozi izražavao vrlo teško. Tako da je Blo, pisac pesmica onoga doba, govorio o njemu:

U borbi blista,

grmi opravdano ga se plaše,

ali kako misli,

rekli bi da je jagnje.

Gaston, kad drži govor,

zbunjuje se manje,

zašto Bofor nema jezik?

A mišicu Gaston?

Kad čovek ovo zna, lako je razumeti što se zatvorenik ograničio na uvrede i kletve.

Vojvoda od Bofora je bio unuk Anrija IV i Gabrijele d’Estre, onako isto dobar, onako isto hrabar, onako isto ponosit a naročito onako isto Gaskonjac kao i njegov predak, ali je bio mnogo manje obrazovan. Pošto je jedno vreme, po smrti Luja XIII, bio ljubimac, čovek od poverenja, jednom reči, prvi na dvoru, jednog dana je morao da prvo mesto ustupi Mazarenu i našao se na drugom; a sutradan, kako nije bio tako promućuran pa se naljutio zbog tog premeštaja i bio tako neoprezan da to i kaže, kraljica je naredila onom istom Gitou, koga smo sreli u početku ove priče i koga ćemo imati prilike da ponovo sretnemo, da ga uhapsi i sprovede u Vensen. Podrazumeva se kad neko kaže kraljica, kaže Mazaren. Ne samo da su se na taj način oslobodili njegove ličnosti i njegovih pretenzija, nego nisu čak više ni računali s njim, ma koliko da je bio omiljen princ, i on je već pet godina stanovao u jednoj ni malo kraljevskoj sobi u Vensenskoj kuli.

To vreme koje bi kod svakog drugog, sem kod vojvode od Bofora, urodilo zrelijim mislima, prešlo je preko njegove glave ne izazvavši u njoj nikakve promene. Drugi neko bi zaista razmislio da bi on, kada se ne bi odlučio da prkosi kardinalu, da prezire prinčeve, i da ide sam bez pomagača, kao što to kaže kardinal od Reca, sem nekoliko melanholičara koji su izgledali kao nerealne sanjalice, za ovih pet godina stekao ili svoju slobodu, ili svoje branioce. Ta se razmatranja verovatno čak nisu ni javila u vojvodinom duhu, jer je dugi zatvor učinio samo da još više ojača njegova upornost, i svakog dana je kardinal dobijao vesti o njemu, vesti koje su bile vrlo neprijatne njegovoj preuzvišenosti.

Pošto je u poeziji propao, g. od Bofora je pokušao sa slikarstvom. Slikao je ugljenom crte kardinalovog lica i, kako mu njegov sasvim osrednji talent u toj umetnosti nije dopuštao da postigne veliku sličnost, da se ne bi sumnjalo koga predstavlja portret, pisao je ispod: ,,Ritratto del’ illustrissimo faeshino Mazarini”⁹G. od Šavinjija, kada je o tom bio obavešten, dođe da poseti vojvodu i zamoli ga da pronađe kakvu drugu razonodu, ili bar da pravi slike bez natpisa. Sutradan je soba bila puna slika i natpisa G. od Bofora, kao uostalom i svi zatvorenici, ličio je na decu koja postaju tvrdoglava čim im je nešto zabranjeno.

G. od Šavinjija je bio obavešten da se broj profila povećao. G. od Bofora, nedovoljno samopouzdan da izradi glave s lica, beše od svoje sobe načinio pravu salu za izložbu. Ovoga puta guverner ne reče ništa; ali jednog dana kad se g. od Bofora loptao, on naredi da se svi crteži prebrišu sunđerom i da se soba okreči.

G. od Bofora zahvali g. od Šavinjija, koji je bio toliko ljubazan da mu spremi nove kartone i ovog puta sobu podeli na odeljke i svaki od tih odeljaka posveti po jednoj crtici iz života kardinala Mazarena.

Prvi odeljak je trebalo da predstavlja presvetlog lupeža Mazarinija kako dobija kišu batina od kardinala Bentivolija, kod koga je bio sluga.

Drugi, presvetlog lupeža Mazarinija kako igra ulogu Ignjacija Lojole, u istoimenoj tragediji.

Treći, presvetlog lupeža Mazarinija kako portfelj prvoga ministra krade od g. od Šavinjija koji je mislio da ga već drži u rukama.

I najzad četvrti, presvetlog lupeža Mazarinija kako odbija da izda čaršave Laportu, sobaru Luja XIV, govoreći mu da je za kralja Francuske dovoljno da čaršave menja svaka tri meseca.

To su bile velike kompozicije koje su, nesumnjivo, prevazilazile slikarski talent zatvorenikov; stoga se zadovoljio time da iscrta samo okvire i da ispod njih ispiše šta koji od njih treba da znači.

Ali okviri i natpisi behu dovoljni da izazovu osetljivost g. od Šavinjija, koji naredi da izveste g. od Bofora da će biti primoran, da mu oduzme sva sredstva za crtanje ako ne odustane od nameravanih slika. G. od Bofora odgovori da on, pošto mu oduzimaju svaku mogućnost da sebi stvori reputaciju u vojsci, hoće sebi da stvori ime u slikarstvu, i pošto ne može da bude Bajar ili Trivul, hoće da postane Mikelanđelo ili Rafael.

Jednoga dana, dok se g. od Bofora šetao zatvoreničkim dvorištem, iz njegove sobe izneše vatru, s vatrom ugalj, s ugljenom pepeo, tako da kad se vratio nije našao ni najmanjeg predmeta koji bi mu mogao poslužiti kao olovka.

G. od Bofora je psovao, besneo, urlao, rekao da hoće da ga umore zimom i vlagom kao što su umorili Puilorana, maršala Ornana i velikog priora od Vandoma, na šta g. od Šavinjija odgovori da je dovoljno da da reč da će odustati od crtanja, ili da obeća da više neće praviti istorijske slike, i odmah će mu biti vraćena drva i sve što mu je potrebno za potpalu. G. od Bofora ne htede da da reč i ostatak zime provede bez vatre.

Sem toga, jednom dok je zatvorenik izišao iz sobe, izgrebaše natpise i soba postade opet bela i čista, bez i najmanjeg traga fresaka.

Tada g. od Bofora od jednog svog čuvara kupi psa koji se zvao Pistaš; nikakva zabrana nije postojala da zatvorenik ne sme imati psa. G. od Šavinjija dozvoli da četvoronožac promeni gospodara. G. od Bofora je ponekad čitave sate ostajao zatvoren sa svojim psom. Ljudi su se dosećali da se, za vreme tih časova, zatvorenik bavi vaspitanjem Pistaša, ali se nije znalo u kom je pravcu ono usmereno. Jednog dana, kako je Pistaš bio dovoljno dresiran, g. od Bofora pozva g. od Šavinjija i oficire Vensena na veliku predstavu, koju je priređivao u svojoj sobi. Zvanice stigoše; sobu je osvetljavalo onoliko sveća koliko ih je g. od Bofora mogao dobaviti. Otpočeše veštine.

Zatvorenik komadom maltera otkinutim sa zida beše povukao na sred sobe dugu, belu liniju, koja je predstavljala uže. Na prvu zapovest svoga gospodara Pistaš stade na tu liniju, uspravi se na zadnje šape i, držeći u prednjim šapama jedan štapić kojim se praše odela, poče da ide linijom uvijajući se kao igrač na užetu; zatim, pošto dva ili tri puta pređe napred i natrag dužinu linije, vrati štapić g. od Bofora i otpoče istu stvar samo bez štapića.

Pametnu životinju obasuše pljeskanjem. Predstava je bila podeljena na tri dela; kako je prvi bio gotov, prešlo se na drugi.

Prvo je trebalo reći koliko je sati. G. od Šavinjija pokaza Pistašu svoj sat. Bilo je šest i po.

Pistaš šest puta podiže i spusti šapu a kod sedmog puta ne spusti šapu. Nemoguće je bilo jasnije se izraziti, sunčani časovvik ne bi bolje odgovorio a kao što svako zna, sunčani časovnik ima tu nezgodu što pokazuje vreme samo kada sija sunce.

Zatim je pred celim društvom trebalo pokazati ko je najbolji tamničar u svima tamnicama Francuske.

Pas obiđe tri puta celi krug i ode pa na način pun poštovanja leže, kraj nogu g. od Šavinjija.

G. od Šavinjija se napravi kao da je šala odlična i nasmeja se usiljeno. Kad se prestade smejati, ujede se za usnu i poče da se mršti.

Najzad g. od Bofora postavi Pistašu ovo pitanje, na koje je tako teško odgovoriti, naime: Ko je najpoznatiji i najveći lopov na svetu?

Pistaš ovoga puta obiđe sobu, ali se ne zadrža ni na kome i, otišavši do vrata, stade grepsti i cikati.

— Vidite, gospodo, reče princ, ova interesantna životinja, ne našavši ovde ono što tražim, hoće da ide napolje da traži. Ali, budite bez brige, nećete zbog toga ostati bez njegovog odgovora. Pistašu, prijatelju, — nastavi vojvoda — hodi ovamo.

Pas posluša.

— Da li je najpoznatiji lopov na svetu, — nastavi princ — g. kraljev sekretar Le Kami, koji je u Pariz došao sa dvadeset livara, a koji sada ima deset miliona?

Pas mahnu glavom u znak odricanja.

— Da li je to, — nastavi princ — g. vrhovni intendant d’Emeri, koji je g. Toreu svome sinu, prilikom ženidbe dao rentu od tri stotine hiljada livara i jednu palatu spram koje su Tiljerije straćara a Luvr čatrlja?

Pas mahnu glavom u znak odricanja.

— To nije ni on, — nastavi princ. — Ded, po tražimo dobro: da to nije slučajno presvetli lupež Mazarini od Pišinija, a?

Pas očajno dade znak da jeste, podižući i spuštajući glavu osam do deset puta uzastopce.

— Gospodo, kao što vidite, — reče g. od Bofora prisutnima koji se ovoga puta ne usudiše čak ni usiljeno da se nasmeju — presvetli lupež Mazarini od Pišinija je najpoznatiji i najveći lopov na svetu; tako bar kaže Pistaš.

Pređimo na drugu veštinu.

— Gospodo, — nastavi vojvoda od Bofora koristeći se velikom tišinom koja je vladala da bi izveo treći deo večernjeg programa — vi se svi sećate da je g. vojvoda od Giza naučio sve pariske pse da skaču za gospođicu od Ponsa, koju beše proglasio za lepoticu nad lepoticama! Pa lepo gospodo, to nije ništa, jer su te životinje mehanički slušale, ne umejući da čine otpadništva (g. od Bofora je hteo reći razlike) između onih za koje je trebalo da skaču i onih za koje nije trebalo. Pistaš će vama, kao i gospodinu guverneru, pokazati da stoji daleko iznad svoje sabraće. Gospodine od Šavinjija, budite ljubazni pa mi pozajmite svoj štap.

G. od Šavinjija pozajmi svoj štap g. od Bofora.

G. od Bofora ga položi vodoravno, u visini jedne stope.

— Pistašu, prijatelju, — reče — učini mi to zadovoljstvo da skočiš za gospođu od Monbazona.

Svi se stadoše smejati: znalo se da je g. od Bofora, u trenutku kada je bio uhapšen, bio javni ljubavnik gospođe od Monbazona.

Pistaš se nije ni malo ustezao, već veselo preskoči preko štapa.

— Ali, — reče g. Šavinjija — čini mi se da Pistaš radi upravo ono što su radila njegova sabraća, kada su skakala za gospođicu od Ponsa.

— Pričekajte, — reče princ — Pistašu, prijatelju, skoči za kraljicu.

I podiže štap za šest palaca.

Pas preskoči štap s puno poštovanja.

— Pistašu, prijatelju, — nastavi vojvoda, podižući štap za daljih šest palaca — skoči za kralja.

Pas uze zalet i, uprkos visine, lako preskoči.

— A sada, pazite, — reče opet vojvoda spuštajući štap skoro do poda — Pistašu, pri-

jatelju, skoči za presvetlog lupeža Mazarinija od Pišinija.

Pas okrete zadnji deo tela štapu.

— Gle! Šta je to? — reče vojvoda od Bofora, opisujući polukrug od repa do glave životinje i podnoseći joj ponovo štap — Ta skočite, gospodine Pistašu.

Ali Pistaš, kao i prvi put, okrete se oko samog sebe i zadnji deo tela okrete štapu.

G. od Bofora izvrši isti pokret i ponovi istu rečenicu, ali ovoga puta je Pistašovo strpljenje bilo na izmaku; on jurnu besno na štap, istrže ga iz prinčevih ruku i slomi ga zubima.

G. od Bofora mu uze oba dela iz čeljusti i potpuno ozbiljno ih vrati g. od Šavinjija izvinjavajući se mnogo i rekavši da je predstava završena; ali, ako hoće da posle tri meseca prisustvuje drugoj predstavi, Pistaš će dotle naučiti nove veštine.

Tri dana posle toga Pistaša su otrovali.

Tražili su krivca; ali, kao što je lako zamisliti, krivca ne pronađoše. G. od Bofora dade da se Pistašu podigne nadgrobni spomenik s ovim natpisom:

„Ovde počiva Pistaš, najpametniji od svih pasa koji su ikada postojali”.

Protiv te pohvale se nije imalo šta reći: g. od Šavinjija je ne mogaše sprečiti.

Ali tada vojvoda reče javno, da su na njegovom psu isprobali drogu kojom će se poslužiti protiv njega, i, jednog dana, posle ručka, leže u postelju vičući da ima grčeve u stomaku i da je Mazaren naredio da ga otruju.

Taj novi ispad dopre do kardinalovih ušiju i ozbiljno ga uplaši. Vensenska kula je važila kao vrlo nezdrava: gospođa od Rambujea je rekla jednom da je soba, u kojoj su pomrli Puiloran, maršal Ornano i veliki prior od Vandoma, vredela onoliko arsenika koliko je teška, i ta reč je imala mnogo uspeha. On naredi, dakle, da zatvorenik ništa ne okusi dok neko ne isproba vino i meso. Tada je policijski činovnik La Rame postavljen pored njega, kao onaj koji će jela probati.

Međutim g. od Šavinjija ne beše oprostio vojvodi ona zajedanja, koja je nevini Pistaš već okajao. G. od Šavinjija je bio kreatura pokojnog kardinala, čak se govorilo da mu je sin; prema tome se morao pomalo razumevati u tiranisanju: stade, dakle, vraćati g. od Bofora milo za drago; oduze mu gvozdene noževe i srebrne viljuške koje mu dotle behu ostavili i naredi da mu se daju srebrni noževi i drvene viljuške. G. od Bofora se žalio; g. od Šavinjija mu odgovori da je saznao, kako je kardinal rekao gospođi od Vandoma da je njen sin zatvoren u Vensensku kulu za ceo život, pa se pobojao da se njegov sužanj, na tu očajnu vest, ne reši da pokuša samoubistvo. Posle petnaest dana g. od Bofora vide dva reda drveća, debljine malog prsta, zasađena na putu koji je vodio na mesto gde se on igrao lopte; on upita šta je to, a odgovoriše mu da je zasađeno zato da bi mu jednoga dana davalo hlada. Najzad, jednog jutra, dođe vrtar k njemu i, pod izgovorom da hoće da mu se dodvori, saopšti mu da će za njega zasaditi leje sa šparglama. A, kao što svako zna, šparglama kojima je danas potrebno četiri godine da sazru, u to doba, kada je povrtarstvo bilo mnogo manje usavršeno trebalo je pet godina. Ta učtivost dovede g. od Bofora do besnila.

Tada, g. od Bofora pomisli da je došlo vreme da pribegne jednom od onih četrdeset načina i prvo pokuša s najprostijim, a taj se sastojao u tome da podmiti La Ramea, ali La Rame, koji beše kupio svoj položaj policijskog činovnika za hiljadu i pet stotina talira, mnogo je polagao na taj svoj položaj. I tako, umesto da prihvati zatvorenikove planove, otrča da o tome obavesti g. od Šavinjija. G. od Šavinjija postavi odmah osam ljudi u samu prinčevu sobu, udvostruči stražare i utrostruči stražarska mesta. Počevši od tada, princ je uvek išao kao kraljevi na pozornici, s četiri čoveka ispred sebe i četvoricom pozadi, ne računajući one koji su išli u redovima.

G. od Bofora se najpre slatko smejao toj strogosti, koja mu je pričinjavala izvesnu razonodu. Ponavljao je, što je češće mogao: „To me zabavlja, to me čini različitim” (G. od Bofora je hteo da kaže: to me razonođuje; ali, kao što znamo, on nije uvek uspevao da izgovori ono što želi da kaže). Zatim bi dodavao: „Uostalom, kada budem želeo da se oprostim počasti koju mi ukazujete, još uvek imam trideset i devet drugih načina.”

Ali ta razonoda postade na kraju dosadna. Iz svoje razmetljivosti g. od Bofora se dobro držao šest meseci; ali pri kraju šestog meseca, videći uvek osam ljudi kako sedaju kad on sedne, kako ustaju kada on ustane, kako zastaju kada on zastane, on poče da se mršti i da broji dane.

To novo proganjanje pojača njegovu mržnju prema Mazarenu. Princ je psovao od jutra do mraka, govoreći samo o sečenju Mazarenovih ušiju. To je bilo prosto da čovek zadrhti; kardinal, koji je znao sve što se dešava u Vensenu, i nehotice je svoju kardinalsku kapicu navlačio do vrata.

Jednog dana g. od Bofora sakupi svoje stražare i, pored svega toga što se teško izražavao, što beše prešlo u poslovicu, održa im ovaj govor koji je, doduše, unapred spremio:

— Gospodo, — reče im — zar ćete dozvoliti da unuka dobroga kralja Anrija IV obasipaju uvredama i rugobama (hteo je da kaže porugama, ventre-saint-gris!¹⁰) kao što je govorio moj deda, ja sam gotovo vladao Parizom, znate li! Čuvao sam celog jednog dana kralja i Gospodina. Kraljica me je tada volela i nazivala najpoštenijim čovekom u kraljevini. Gospodo građani, pustite me sada napolje: otići ću u Luvr, zavrnuću šiju Mazarenu, vi ćete biti moja telesna garda, postaviću vas za oficire i to s dobrim platama. Ventre-saint-gris! Napred marš!

Ali, ma koliko da je bila dirljiva rečitost unuka Anrija IV nije dirnula ta kamena srca; niko se ne mače: a kada to vide, g. od Bofora im reče da su svi bitange i sebi od njih stvori smrtne neprijatelje.

Po koji put, kada bi g. od Šavinjija došao da ga obiđe, što nije propuštao da učini dva do tri puta nedeljno, vojvoda bi iskoristio taj trenutak da mu preti:

— Šta biste učinili, gospodine, — govorio mu je — kada biste jednog lepog dana ugledali vojsku Parižana pokrivenih oklopima i snabdevenih puškama, koji bi došli da me oslobode?

— Monsenjeru, — odgovori g. od Šavinjija, klanjajući se duboko princu — imam na bedemima dvadeset topova a u lagumima trideset hiljada topovskih metaka; pucao bih iz topova na njih što bih bolje mogao.

— Da, ali pošto biste ispalili svojih trideset hiljada zrna, oni bi zauzeli kulu, a kada bi kula bila zauzeta ja bih im morao dopustiti da vas obese, što bi mi bilo vrlo žao, zacelo.

I sada se princ s najvećom učtivošću pokloni g. od Šavinjija,

— Ali ja, monsenjeru, odgovori g. od Šavinjija, čim bi prvi prostak prekoračio prag mojih podzemnih hodnika ili kročio nogom na moj bedem, morao bih vas, na svoju veliku žalost ubiti svojom rukom, pošto ste mi naročito povereni i jer vas moram, mrtvog ili živog vratiti.

I ponovo pozdravi njegovo visočanstvo.

— Dobro, — nastavio bi vojvoda — ali kako ti čestiti ljudi ne bi došli ovamo pre no što malo ne pritegnu omču g. Đuliju Mazariniju, dobro biste se pričuvali da na mene dignete ruku i pustili biste me da živim, iz straha da vas Parižani ne rastrgnu na četiri konja, što je daleko neprijatnije nego biti obešen.

Te slatko-gorke šale trajale bi tako desetak minuta, četvrt časa, najviše dvadeset minuta, ali su se uvek završavale ovako:

G. od Šavinjija okrećući se vratima povikao bi:

— Hej, La Rame!

La Rame bi ušao.

— La Rame, — nastavio bi g. od Šavinjija — preporučujem vam naročito g. od Bofora: postupajte s njime sa svima obzirima koji pripadaju njegovom imenu i njegovom rangu, i radi toga, ne gubite ga ni za trenutak iz vida.

Zatim bi se povlačio, pozdravljajući g. od Bofora s ironičnom učtivošću koja je ovoga dovodilo do besnila,

La Rame beše postao, dakle, obavezan prinčev drug za stolom, njegov stalni čuvar, senka njegovog tela; ali moramo reći, društvo La Ramea, veselog druga, iskrenog gurmana, priznatog pijanice, dobrog igrača lopte i u osnovi dobrog čoveka i koji je, za g. od Bofora, imao samo jednu manu, što je bio nepodmitljiv, društvo tog La Ramea beše postalo za princa pre razonoda no zamor.

Nažalost, nije tako isto bilo i sa La Rameom, i mada je do izvesne mere cenio čast da bude zatvoren sa zatvorenikom toliko značajnim, zadovoljstvo da živi u društvu unuka Anrija IV nije moglo nadoknaditi zadovoljstvo koje bi osećao da je mogao po katkad otići da obiđe svoju porodicu.

Čovek može da bude izvrstan kraljev policijski činovnik, pa da istovremeno bude i dobar otac i dobar muž. A prikan La Rame je obožavao svoju ženu i svoju decu, koje je sada mogao samo nazreti s vrha bedema kada bi ovi, da bi mu pružili tu roditeljsku i bračnu utehu, došli da se prošetaju sa druge strane opkopa; a to je, zaista bilo isuviše malo za njega i La Rame osećaše da njegova vesela narav, koju je smatrao za uzrok svoga odličnog zdravlja, ne razmišljajući da je ona, najverovatnije, bila samo posledica toga, neće moći s ovakvim režimom dugo da izdrži. To se ubeđenje u njegovom duhu samo učvrstilo kada se, malo po malo g. od Bofora i g. od Šavinjija, pošto su se njihovi međusobni odnosi sve više zatezali, sasvim prestadoše da viđaju. La Rame oseti tada da odgovornost još više pada na njegovu glavu, pa kako je, upravo iz razloga koje smo objasnili, tražio neku olakšicu, on vrlo rado prihvati ponudu koju mu učini njegov prijatelj, intendant maršala od Gramona, da mu da jednog pomoćnika. On je o tome odmah govorio sa g. od Šavinjija, koji mu odgovori da protiv toga nema ništa, pod uslovom da se čovek koga mu nude i njemu dopadne.

Smatramo da je potpuno izlišno da pred svoje čitaoce iznosimo fizičku i moralnu sliku Grimoovu: ako oni, kao što se nadamo, nisu sasvim zaboravili prvi deo ove priče, moraju se dosta dobro sećati ove dostojne ličnosti, kod koje se nije dogodila nikakva druga promena, sem što je postala dvadeset godina starija. Taj dobitak od dvadeset godina učinio ga je samo još povučenijim i ćutljivijim, mada mu je Atos, posle promene koja se u njemu izvršila, opet dozvolio da slobodno govori.

Ali je u to doba bilo već proteklo dvanaest do petnaest godina kako je Grimo ćutao, a navika od dvanaest do petnaest godina postaje druga priroda.

XX

GRIMO STUPA NA DUŽNOST

Grimo se, dakle, predstavi u Vensenskoj kuli sa svojom pogodnom spoljašnošću. G. od Šavinjija je smatrao da u pogledu procenjivanja ljudi ima nepogrešivo oko; usled čega bi se moglo poverovati da je zaista sin kardinala od Rišeljea, čija je to bila večita pretenzija. On, dakle, pogledom pažljivo ispita molioca i zaključi da su spojene obrve, tanke usne, kukast nos i isturene jagodice Grimoove savršeno dobri znaci. Uputi mu samo dvanaest reči: Grimo odgovori sa četiri.

— Evo uglađenog momka i kao takvog sam ga ocenio, — reče g. od Šavinjija — idite i gledajte da vas primi La Rame i recite mu da meni u svakom pogledu odgovarate.

Grimo se okrete na potpeticama i ode da izdrži mnogo oštrije La Rameovo ispitivanje. Ono što je činilo da ovaj mnogo više zahteva bilo je to što je g. od Šavinjija znao da može da se osloni na njega, a on je želeo da može da se osloni na Grimoa.

Grimo je imao upravo one osobine koje se mogu dopasti jednom policijskom činovniku koji traži nižeg činovnika; i stoga, posle hiljadu pitanja od kojih svako dobi četvrtinu odgovora, La Rame, zanesen tom umerenošću u rečima, protrlja zadovoljno ruke i primi Grimoa.

— Kućni red? — upita Grimo.

— Evo ga: nikada ne ostavljati zatvorenika samog, oduzeti mu svako šiljato ili oštro oruđe, ne dozvoliti mu da daje znake ljudima spolja, kao ni da suviše dugo razgovara sa svojim čuvarima.

— To je sve? — upita Grimo.

— Za ovaj mah sve — odgovori La Rame. — Nove okolnosti, ukoliko ih bude, dovešće do novih naredaba.

— Dobro — odgovori Grimo.

I uđe kod g. vojvode od Bofora.

Ovaj je baš češljao svoju bradu, koju je puštao da raste, kao i kosu, da bi napakostio Mazarenu izlažući svoju bedu i paradirajući svojim rđavim izgledom. Ali, kako mu se pre nekoliko dana, učinilo sa vrha kule da je u dnu jednih kola poznao lepu gospođu od Monbazona, čija mu je uspomena još uvek bila draga, to nije hteo da bude za nju ono što je bio za Mazarena; u nadi da će je opet videti, zatražio je, dakle, jedan olovni češalj koji mu je dat.

G. od Bofora je tražio olovni češalj, jer je, kao i svi plavi ljudi, imao malo riđu bradu: na ovaj način je bojio, češljajući je.

Grimo, ušavši, vide češalj koji princ tek što beše spustio na sto; poklonivši se, on ga uze.

Vojvoda pogleda začuđeno u tu neobičnu osobu.

Osoba stavi češalj u svoj džep.

— Hej! Šta je to? — uzviknu vojvoda — I kakav je ovo smetenjak?

Grimo ne odgovori, već samo po drugi put pozdravi.

— Jesi li ti nem? — uzviknu vojvoda.

Grimo dade znak da nije.

— Šta si to onda? Odgovaraj, naređujem ti — reče vojvoda.

— Čuvar — odgovori Grimo.

— Čuvar! — uzviknu vojvoda — U mojoj zbirci mi je nedostajalo još samo to zločinačko lice. Hej! La Rame! Neka dođe neko!

Čuvši da ga zovu, La Rame dotrča; na prinčevu nesreću, on je taman hteo da ode u Pariz, oslanjajući se na Grimoa i već se nalazio u dvorištu; stoga dođe gore nezadovoljan.

— U čemu je stvar, prinče? — upita.

— Ko je ovaj prostak koji uzima moj češalj i stavlja ga u svoj džep? — upita g. od Bofora.

— To je jedan od vaših čuvara, monsenjeru, čovek pun zasluga i o kome ćete imati lepo mišljenje, ubeđen sam, kao i g. od Šavinjija i ja.

— Zbog čega mi oduzima češalj?

— Stvarno, — reče La Rame — zbog čega uzimate monsenjerov češalj?

Grimo izvadi češalj iz džepa, pređe prstom preko zubaca i, gledajući i pokazujući najveći zubac, zadovolji se, umesto odgovora, jednom jedinom reči:

— Šiljat.

— Istina je — reče La Rame.

— Šta kaže ta životinja? — upita vojvoda.

— Da je od kraljeve strane monsenjeru zabranjena upotreba ma kakvog šiljatog oruđa.

— Ah! — reče vojvoda — Jeste li poludeli, La Rame? Pa vi ste mi lično dali taj češalj.

— I mnogo sam pogrešio, monsenjeru, jer dajući vam ga, ogrešio sam se o naređenja koja su mi izdata.

Vojvoda besno pogleda u Grimoa, koji češalj beše predao La Rameu.

— Predviđam da će mi ovaj nesrećnik biti grdno odvratan — promrmlja princ.

I zaista, u zatvoru nema osrednjih osećanja. Kako vam je sve, i ljudi i stvari, prijatelj ili neprijatelj, to se ili voli ili mrzi, katkada s osnovom a najčešće nagonski. A iz onog sasvim prostog razloga iz koga se Grimo na prvi pogled dopao g. od Šavinjija i La Rameu, on je, pošto se ono što je u očima guvernerovim i policijskog činovnika bilo vrlina u očima zatvorenikovim moralo pretvoriti i manu, još odmah u početku morao postati odvratan g. od Bofora.

Međutim Grimo ne htede još od prvoga dana otvoreno prkositi zatvoreniku; njemu nije bila potrebna trenutna improvizirana odvratnost, već prava i jaka, uporna mržnja.

On se, dakle, povuče da ustupi mesto četvorici stražara koji su, pošto su doručkovali, mogli opet zauzeti svoje mesto pored princa.

Što se tiče princa, on je hteo da pripremi jednu novu šalu na koju je mnogo računao: zatražio je rakove za svoj sutrašnji ručak i nameravao da ceo dan posveti građenju jednih malih vešala, da bi najlepšeg raka obesio na sred svoje sobe. Crvena boja, koju će rak dobiti kuvanjem, učiniće da aluzija postane očigledna i tako će, sebi pružiti zadovoljstvo da figurativno obesi kardinala, dok ovog stvarno ne obese, a da mu ipak ne mogu prebaciti da je obesio ma šta drugo do jednog običnog raka.

Ceo dan je posvetio pripremama oko izvršenja. U zatvoru čovek lako podetinji, a narav g. od Bofora je činila da je on mogao podetinjiti lakše no iko drugi. Išao je da se šeta kao i obično, odlomio je dve do tri grančice koje je trebalo da odigraju svoju ulogu u prizoru koji je nameravao da izvede, i, pošto je dugo tražio, nađe komad nekog razbijenog stakla i izgledalo je da mu je taj pronalazak pričinio najveće zadovoljstvo. Pošto se vrati u sobu, on iseče svoju maramicu.

Nijedna od tih pojedinosti ne izmače budnom Grimoovom oku.

Sutradan su vešala bila gotova i g. od Bofora je, svojim komadom stakla zarezivao vrh da bi ih mogao uglaviti na sredini sobe.

La Rame ga je posmatrao s radoznalošću oca koji misli da će možda otkriti kakvu novu igračku za svoju decu, a četvorica stražara s onim izrazom besposličenja koji je, i nekad i sad, glavno obeležje vojničke fizionomije.

Grimo uđe baš u trenutku kada je princ spustio svoj komad stakla mada još ne beše zarezao podnožje vešala, ali beše zastao da priveže konac za njihov suprotni kraj.

On Grimou dobaci pogled u kome se još video trag sinoćnjeg neraspoloženja; ali, kako je unapred bio zadovoljan rezultatom koji će neminovno postići njegov novi pronalazak, ne obrati veću pažnju na njega.

Samo, kada je završio sa vezivanjem mornarskog čvora na jednom kraju, a omče na drugom, kada je bacio pogled na činiju s rakovima i okom izabrao najveličanstvenijeg, okrete se da bi potražio svoj komad stakla. Ali stakla beše nestalo.

— Ko mi je uzeo moj komad stakla? — upita princ, namrštivši se.

Grimo dade znak da je to on učinio.

— Kako! Opet ti? A zašto si mi ga uzeo?

— Da, — upita La Rame — zašto ste njegovom visočanstvu uzeli njegov komad stakla?

Grimo, koji je u ruci držao odlomljeno parče stakla, pređe prstom preko oštrice i reče:

— Oštro.

— Tačno je, monsenjeru — reče La Rame. — Ah, vraga! Baš smo u njemu dobili dragocenog čoveka!

— Gospodine Grimo, — reče princ — preklinjem vas u vašem interesu, vodite računa da mi nikada ne priđete na dohvat ruke. Grimo se pokloni i povuče se u dno sobe.

— Pst, pst, monsenjeru, — reče La Rame — dajte mi ta mala vešala, ja ću ih zarezati svojim nožem.

— Vi — reče vojvoda smejući se.

— Da, ja; zar nije to ono što ste želeli?

— Svakako. Gle, zaista, — reče vojvoda — to će biti još smešnije. Evo, dragi moj La Rame.

La Rame, koji uopšte nije razumeo prinčev uzvik, zareza podnožje vešala što je bolje mogao.

— Tako, — reče vojvoda — a sada mi napravite jednu malu rupu u zemlji dok ja odem po pacijenta.

La Rame kleče jednim kolenom na pod i stade da pravi rupu u zemlji.

Za to vreme princ obesi raka o konac.

Zatim, grohotom se smejući, uglavi vešala na sredini sobe.

I La Rame se od srca smejao, mada nije bio potpuno načisto s time čemu se smeje, a stražari im se pridružiše.

Jedino se Grimo nije smejao.

On priđe La Rameu i, pokazujući mu raka koji se obrtao na kraju konca, reče:

— Kardinal.

— Koga je obesilo Njegovo visočanstvo vojvoda od Bofora, — nastavi princ smejući se više no ikad — i čika Žak-Krizostom La Rame, kraljev policijski činovnik.

La Rame uzviknu od straha i pojuri ka vešalima, koja iščupa čz zemlje, izlomi ih na komade a ove baci kroz prozor. Taman je hteo to isto da učini i s rakom, jer do te mere beše izgubio prisustvo duha, kada mu ga Grimo uze iz ruku.

— Dobar za jelo — reče i stavi ga u džep. Ovoga puta vojvoda je toliko uživao u prizoru da skoro oprosti Grimou ulogu koju je ovaj odigrao. Ali kako je, u toku dana, razmislio o nameri koju je imao njegov čuvar, i kako mu se ta namera učinila u osnovi rđava, to on oseti da se njegova mržnja prema ovome osetno pojačava.

Ali priča s rakom se ipak, na veliko očajanje La Rameovo, rasprostrla svuda po Vensenskoj kuli, pa čak i van nje. G. od Šavinjija, koji je u dubini duše strašno mrzeo kardinala, pobrinuo se da ceo slučaj ispriča dvojici ili trojici dobronamernih prijatelja, koji ga odmah razglasiše.

To je učinilo da je g. od Bofora proveo dva do tri prijatna dana.

Međutim vojvoda beše zapazio među svojim stražarima jednog čoveka dosta simpatična lica i koji ga je privlačio utoliko više ukoliko mu se Grimo svakog trenutka sve manje sviđao. Ali jednog jutra, kad beše uspeo da uhvati toga čoveka nasamo i da s njim izvesno vreme razgovara u četiri oka, Grimo uđe, vide šta se dešava, a onda, prišavši s poštovanjem princu i stražaru, uze stražara za ruku.

— Šta hoćete od mene? — upita grubo vojvoda

Grimo povede stražara nekoliko koraka i pokaza mu vrata.

— Odlazite — reče.

Stražar posluša.

— Oh, ali vi ste nepodnošljivi, — uzviknu princ — vi ste nesnosni: ja ću vas kazniti.

Grimo se pokloni s poštovanjem.

— Gospodine špijunu, polomiću vam kosti! — uzviknu princ van sebe.

Grimo se pokloni, povlačeći se natraške.

— Gospodine špijunu, — nastavi vojvoda — zadaviću vas sopstvenim rukama.

Grimo se pokloni, uzmičući jednako.

— I to, — nastavi princ koji mišljaše da je bolje s time svršiti odmah — i to ovog istog trenutka.

I obe grčevito stisnute ruke ispruži prema Grimou, koji se zadovolji time da stražara izgura napolje i da za njim zatvori vrata.

U isto vreme oseti prinčeve ruke kako se na njegova ramena spustiše kao gvozdena klješta; umesto da viče upomoć ili da se brani, on lagano podiže kažiprst do visine usana i, razvukavši vilice u najumiljatiji osmeh, poluglasno izgovori jednu reč:

— Pst!

Jedan pokret, jedan osmeh, jedna reč Grimoova behu tako retka stvar da njegovo visočanstvo odmah, zastade, do krajnosti preneražen.

Grimo iskoristi taj trenutak da iz postave svog kaputa izvuče jedno divno pisamce s aristokratskim pečatom, kome ni dugi boravak u Grimoovim haljinama ne beše oduzeo prvobitni miris, i pruži ga vojvodi bez ijedne jedine reči.

Vojvoda, sve više iznenađen, pusti Grimoa, uze pisamce i, poznavši rukopis uzviknu:

— Od gospođe od Monbazona?

Grimo potvrdi glavom.

Vojvoda brzo pocepa omot, pređe rukom preko očiju, toliko je bio zasenjen, i pročita sledeće:

Dragi moj vojvodo,

Možete se potpuno pouzdati u čestitog momka koji će vam predati ovo pisamce, jer je to sluga jednog plemića koji je naš pristalica i koji nam jamči da je njegova odanost dokazana dvadesetogodišnjom vernošću. On je pristao da stupi u službu vašeg policijskog činovnika i da se s vama zatvori u Vensenu, da bi pripremao i pomogao vaše bekstvo, kojim se mi bavimo.

Trenutak oslobođenja se primiče; imajte stprljenja i hrabrosti pri pomisli da su, uprkos vremenu i rastanku, vaši prijatelji sačuvali ona osećanja koja su nekad prema vama gajili.

Iskreno i srdačno vaša

Marija od Mombazona.

P. S. potpisujem se punim imenom, jer bi bilo isuviše oholo pomisliti da biste, posle pet godina, mogli poznati moje inicijale.

Vojvoda za trenutak zastade kao ošamućen. Ono što je već pet godina tražio a nije mogao da nađe, to jest slugu, pomoćnika, prijatelja, palo mu je odjednom kao s neba u trenutku kada se tome najmanje nadao. Začuđeno pogleda u Grimoa i vrati se svome pismu koje ponovo pročita od početka do kraja.

— Oh! Draga Marija, — promrmlja kada završi sa čitanjem — znači da sam ipak nju video u dnu njenih kola! Ona još uvek misli na mene, posle pet godina rastanka. Bogamu! To je istrajnost kakva se može naći jedino u Astreji.

A zatim, okrećući se Grimou.

— A ti, čestiti momče, — dodade — pristaješ da nam pomažeš.

Grimo pokaza znakom da pristaje.

— I zbog toga si došao ovamo. Grimo ponovi isti znak.

— A ja sam hteo da te zadavim! — uzviknu vojvoda.

Grimo se stade smeškati.

— Ali čekaj — reče vojvoda.

I stade pretresati džepove.

— Čekaj, — nastavi ponavljajući pokušaj koji je već jednom ostao bez rezultata — neće se reći da je takva jedna odanost unuku Anrija IV ostala bez nagrade.

Pokret vojvode od Bofora odavao je najbolju nameru. Ali jedna od mera predostrožnosti koje su preduzimane u Vensenu sastojala se u tome da se zatvorenicima oduzme sav novac.

Na to Grimo, videći vojvodino razočaranje, izvadi iz džepa kesu punu zlata i predade mu je.

— Evo ono što tražite — reče.

Vojvoda otvori kesu i htede da je izruči u ruke Grimou, ali Grimo odmahnu glavom.

— Hvala, monsenjeru, — dodade on ustuknuvši — meni je plaćeno.

Vojvoda je padao iz jednog iznenađenja u drugo.

Vojvoda mu pruži ruku; Grimo priđe i s poštovanjem ga poljubi u ruku. Otmeno Atosovo ponašanje uticalo je i na Grimoa.

— A sada, — upita vojvoda — šta ćemo preduzeti?

— Sada je jedanaest časova pre podne — nastavi Grimo. — Neka monsenjer u dva časa zatraži da odigra koju partiju lopte s La Rameom, i neka pošalje dve do tri lopte preko bedema.

— No, a onda?

— Onda… monsenjer će prići zidinama i doviknuće jednom čoveku koji radi u jarkovima da mu ih vrati.

— Razumem — reče vojvoda.

Grimoovo lice izgledaše kao da hoće da izrazi živo zadovoljstvo: navika da retko upotrebljava reči činila je da mu je razgovor teško padao.

On učini jedan pokret da bi se povukao.

— Ah, gle! — reče vojvoda — zar nećeš, dakle, ništa da primiš?

— Hteo bih da mi monsenjer da jedno obećanje.

— Koje? Govori.

— To je da ja, kada budemo bežali, uvek i svuda idem prvi; jer ako bi ponovo uhvatili monsenjera, najveća opasnost kojoj se on izlaže to je da ga opet vrate u njegov zatvor, a što se mene tiče, ako bi me uhvatili, najmanje što bi me moglo snaći to je da me obese.

— To je sasvim tačno, — reče vojvoda — i plemićke mi časti, biće kao što ti tražiš.

— A sada, — reče Grimo — imam samo za još jednu stvar da zamolim monsenjera: a to je da mi i dalje ukazuje tu čast da me mrzi kao i do sada.

— Trudiću se — reče vojvoda.

Neko zakuca na vrata.

Vojvoda stavi svoje pisamce i kesu u džep i baci se na postelju. Znalo se da mu je to bilo krajnje rešenje u trenucima velike dosade. Grimo ode da otvori: to je bio La Rame, koji se vraćao od kardinala, gde se odigrao prizor koji smo ispričali.

La Rame baci jedan ispitivački pogled oko sebe i videći još uvek iste znake antipatije izmeću zatvorenika i njegovog čuvara, osmehnu se pun unutrašnjeg zadovoljstva.

A zatim, okrećući se Grimou reče:

— Dobro, prijatelju, dobro. Bilo je reči o vama na nadležnom mestu i uskoro ćete, nadam se, imati novosti koje vam neće biti nimalo neprijatne.

Trudeći se da izgleda graciozan, Grimo se pokloni i povuče se, kao što je to uvek činio kada bi njegov pretpostavljeni ušao.

— Pa lepo, monsenjeru! — reče La Rame uz svoj glasan smeh — Jednako se durite na ovog jadnog momka?

— Ah, to ste vi, La Rame? — reče vojvoda — vere mi, bilo je krajnje vreme da stignete. Bacio sam se na postelju i okrenuo nos zidu da ne bih pao u iskušenje da održim svoje obećanje i zadavim tog nitkova Grimoa.

— Pa ipak sumnjam, — reče La Rame, duhovito ciljajući na ćutljivost svoga potčinjenog — da je rekao ma šta neprijatno vašem visočanstvu.

— Bogamu, u to i sam verujem! Nem je kao riba. Kunem vam se da je bilo vreme da se vratite, La Rame, i da sam jedva čekao da vas ponovo vidim.

— Monsenjer je suviše dobar — reče La Rame, kome je ovaj kompliment laskao.

— Da, — nastavi vojvoda — zbilja se danas osećam toliko nespretan da će za vas biti zadovoljstvo da to vidite.

— Igraćemo, dakle, koju partiju lopte? — mahinalno reče La Rame.

— Ako hoćete.

— Stojim monsenjeru na raspoloženju.

— To će reći, dragi moj La Rame, da ste vi divan čovek i da bih želeo da ostanem večno u Vensenu kako bih imao zadovoljstvo da svoj vek provedem s vama.

— Monsenjeru, — reče La Rame — mislim da neće biti krivica do kardinala ako vam se ta želja ne ispuni.

— Kako to? Jeste li ga skoro videli?

— Jutros je poslao po mene.

— Zaista! Da govori s vama o meni?

— A o čemu mislite da bi mi mogao govoriti? Stvarno ste vi, monsenjeru, bauk za njega.

Vojvoda se gorko osmehnu.

— Ah! — reče — Kada biste vi prihvatili moje ponude, La Rame.

— Manite se, monsenjeru, eto opet ćemo otpočeti da govorimo o tome; ta vidite dobro da niste razumni.

— La Rame, rekao sam vam i ponavljam vam da ću vas učiniti bogatim.

— Čime? Još čestito ne biste ni izišli iz zatvora, a sva bi vam imanja bila konfiskovana.

— Ja čestito ne bih ni izišao iz zatvora, a već bih bio gospodar Pariza.

— Pst! Ta ćutite! Pa… ali zar ja smem da slušam takve stvari? Lep je to razgovor da ga čovek vodi s jednim kraljevim oficirom! Jasno mi je, monsenjeru, da ću morati da potražim još jednog Grimoa.

— Dobro! Ne govorimo više o tome. Znači kardinal je s tobom poveo reč o meni? La Rame, trebalo bi jednoga dana kada pošalje po tebe, da me pustiš da navučem tvoje odelo; otišao bih umesto tebe, zadavio bih ga i, plemićke mi časti, ako bi to bio uslov, vratio bih se u zatvor.

— Monsenjeru, vidim jasno da je potrebno da pozovem Grimoa.

— Kriv sam. Pa šta ti je rekao filistar?

— Opraštam vam tu reč, monsenjeru, jer se dobro slikuje sa ministar — reče La Rame s pronicljivošću. — Šta mi je rekao? Rekao mi je da motrim na vas.

— A što to da motrite na mene? — upita vojvoda uznemireno.

— Jer je jedan astrolog prorekao da ćete pobeći.

— Ah! Jedan astrolog je to prorekao? — reče vojvoda i nehotice uzdrhtavši.

— Oh! Bože moj, da! Na časnu reč, ti glupavi mađioničari ne znaju šta bi izmislili samo da uznemiravaju pošten svet.

— A šta si ti odgovorio presvetloj eminenciji?

— Da mu ja, ukoliko pomenuti astrolog izdaje kalendare, ne preporučujem pa ih kupuje.

— Što?

— Jer da biste pobegli, potrebno je da se prethodno pretvorite u zebu ili carića.

— A nažalost, potpuno si u pravu. Hajdemo, La Rame, na jednu partiju loptanja.

— Monsenjeru, izvinjavam se vašem visočanstvu, ali je potrebno da mi pre toga date pola sata vremena.

— Zbog čega?

— Jer je monsenjer Mazaren oholiji od vas, mada nije baš sasvim tako visokog roda, pa je zaboravio da me pozove na doručak.

— Dobro! Hoćeš li da naredim da ti doručak donesu ovde?

— Ne, monsenjeru. Moram vam reći da je poslastičar koji je stanovao preko puta zamka i koga su zvali čiča Marto…

— Pa?

— Pa, ima jedno osam dana kako je prodao svoju radnju jednom pariskom poslastičaru, kome su, kako izgleda, lekari preporučili poljski vazduh.

— A kakve to veze ima sa mnom?

— Čekajte samo, monsenjeru, taj prokleti poslastičar ima pred svojom radnjom čitavu gomilu stvari od kojih vam ide voda na usta.

— Proždrljivče.

— Eh, bože moj! Monsenjeru, — nastavi La Rame — čovek nije proždrljivac zato što voli dobro da pojede. U čovekovoj prirodi je da traži savršenstvo u pastetama kao i u drugim stvarima. A taj poslastičarski lupež moram vam reći, monsenjeru, kada me je video da se zaustavljam pred njegovim izlogom, prišao mi je, brašnjav do očiju i rekao mi:

„Gospodine La Rame, trebalo bi da učinite da zatvorenici iz kule postanu moje mušterije. Kupio sam radnju svoga prethodnika jer me je uveravao da snabdeva dvorac: međutim časti mi, gospodine La Rame, za ovih osam dana otkako sam se uselio. g. od Šavinjija nije naredio da se od mene kupi i jedna tortica.

— Ali, rekoh mu ja tada, to je verovatno stoga što se g. od Šavinjija boji da vaši kolači nisu dobri.

— Moji kolači, pa da nisu dobri! Pa lepo, gospodine La Rame, eto sudite vi sami i to ovog časa.

— Ne mogu, odgovorih mu, moram neizostavno da se vratim u zamak.

— Pa lepo, reče on, idite svojim poslom, pošto se toliko žurite, ali se vratite za pola sata.

— Za pola sata?

— Da. Jeste li doručkovali?

— Vere mi, nisam.

— Dobro, evo jedne pastete koja će vas čekati s jednom bocom starom burgundca…”

— I razumete, monsenjeru, kako sam gladan, želeo bih da, s dozvolom vašeg visočanstva…

I La Rame se pokloni.

— Idi samo, životinjo, — reče vojvoda — ali vodi računa da ti dajem samo pola sata.

— Mogu li, monsenjeru, da obećam nasledniku čiča Martoa da ćete biti njegova mušterija?

— Možeš, pod uslovom da ne stavlja pečurke u svoje pastete; ti znaš, da su pečurke iz Vensenske šume smrtonosne za moju porodicu.

La Rame izađe, ne odgovorivši na aluziju i, pet minuta po njegovom izlasku uđe dežurni oficir, pod izgovorom da oda poštovanje princu praveći mu društvo, ali u stvari da bi izvršio kardinalove zapovesti, kojima je, kao što smo rekli, naglašeno da zatvorenika ne treba gubiti iz vida.

Ali za tih pet minuta, koliko je ostao sam, vojvoda je imao dovoljno vremena da ponovo pročita pisamce gospođe od Monbazona, pisamce koje je dokazivalo zatvoreniku da ga njegovi prijatelji nisu zaboravili i da rade na njegovom oslobađanju. Na koji način? On to još uvek nije znao, ali se zaricao da će naterati Grimoa da progovori, pa ma kakva bila njegova ćutljivost. U Grimoa je imao utoliko više poverenja što je shvatao celokupno njegovo ponašanje i što je razumeo da je sve one sitne progone kojima je mučio vojvodu izmišljao samo zato da bi od njegovih čuvara otklonio i pomisao da bi s njim mogao biti u dogovoru.

Ha osnovu tog lukavstva vojvoda steče visoko mišljenje o Grimoovoj pameti, i odluči da mu se potpuno poveri.

XXI

ŠTA SU SADRŽAVALE PASTETE
NASLEDNIKA ČIČA MARTOA

Pola sata docnije, La Rame se vrati veseo i raspoložen kao čovek koji je dobro jeo, a naročito dobro pio. Našao je da su pastete odlične, a vino izvrsno.

Vreme je bilo lepo i dozvoljavalo nameravanu partiju loptanja. Igralište u Vensenu je bilo igralište za pravo loptanje, to jest pod vedrim nebom; tako da vojvodi nije ništa bilo lakše no da učini ono što mu je Grimo preporučio, to jest da lopte šalje u opkope.

Pa ipak, sve dok nije otkucalo dva časa, vojvoda nije bio suviše nespretan; jer je dva časa bilo ugovoreno vreme. Ipak je izgubio sve dotle odigrane partije, što mu je omogućilo da se naljuti i da uradi ono što se čini u takvim slučajevima, da niže pogrešku za pogreškom.

I tako, kada otkuca dva časa, lopte počeše da lete ka opkopima, na veliku radost La Ramea koji je beležio petnaest poena kadgod bi princ izbacio koju loptu napolje.

Ta izbacivanja preko bedema toliko učestaše, da uskoro ostadoše bez lopti. La Rame predloži tada da pošalju nekoga da ih po opkopima pokupi. Ali vojvoda sasvim pametno reče, da bi to bio izlišan gubitak vremena i, prišavši bedemu koji je na tome mestu, kao što beše rekao policijski činovnik, imao najmanje pedeset stopa visine, on opazi nekog čoveka koji je radio u jednom od onih hiljadu malih vrtova koje seljaci obrađuju na spoljnoj strani rova.

— Hej prijatelju! — povika vojvoda.

Čovek podiže glavu i vojvoda zamalo što ne viknu od iznenađenja. Taj čovek, taj seljak, taj vrtar, bio je Rošfor za koga je vojvoda mislio da je u Bastilji.

— Hej, šta je to tamo gore? — upita čovek.

— Budite ljubazni pa nam dobacite naše lopte — reče vojvoda.

Vrtar klimnu glavom i stade bacati lopte koje skupljahu La Rame i stražari. Jedna od njih pade vojvodi pred noge i kako je ta očigledno bila njemu namenjena, on je stavi u džep.

Zatim, pošto je vrtar zahvalio rukom, vrati se svojoj igri.

Ali vojvoda je toga dana zacelo bio rđave sreće, lopte su i dalje lutale: umesto da ostanu u granicama igrališta, dve do tri se vratiše u opkop; ali kako vrtara ne beše tamo da ih vrati, vojvoda izjavi da ga je sramota zbog tolike nespretnosti i da ne želi da nastavi igru.

La Rame je bio presrećan što je tako potpuno potukao jednog princa kraljevske krvi.

Vojvoda se vrati u svoju sobu i leže; otkako mu behu oduzeli knjige ležao je gotovo preko celog dana.

Jla Rame uze prinčevo odelo, pod izgovorom da je prašnjavo i da će ga dati da se očetka, ali u stvari da bi bio siguran da princ neće moći nikuda da makne. Oprezan je čovek bio taj La Rame.

Srećom princ je imao vremena da loptu sakrije pod jastuk.

Čim se vrata zatvoriše, vojvoda zubima raskide omotač lopte, jer mu nisu ostavljali nikakvo oštro oruđe; pri jelu se služio noževima sa srebrnim sečivom koje se savijalo i koje nije seklo.

Pod omotačem se nalazilo pismo koje je sadržavalo sledeće redove:

Monsenjeru, vaši prijatelji bde i čas vašeg oslobođenja se primiče: prekosutra tražite da vam se za jelo donese pasteta od novog poslastičara koji je otkupio radnju bivšeg poslastičara i koji nije niko drugi nego Noarmon, vaš upravnik dvora; pastetu otvorite tek kad ostanete sami, nadam se da ćete njenim sadržajem biti zadovoljni.

Uvek odani sluga vašeg visočanstva, u Bastilji kao i na ma kom drugom mestu,

Grof od Rošfora

P. S. Vaše visočanstvo se može u svemu osloniti na Grimoa, to je vrlo pametan čovek i potpuno odan nama.

Vojvoda od Bofora, kome su vratili ogrev otkako se odrekao slikarstva, spali pismo kao što je to, samo sa više žaljenja, učinio i sa pismom gospođe od Monbazona i taman htede učiniti isto i s loptom, kada pomisli da bi mu mogla biti od koristi da Rošforu dostavi svoj odgovor.

Njega su dobro čuvali, jer pri pokretu koji beše učinio, uđe La Rame.

— Da li je monsenjeru štogod potrebno? — reče.

— Bilo mi je hladno, — odgovori vojvoda — pa sam podsticao vatru da bi se raspalila. Vi znate, dragi moj, da su sobe u Vensenskoj kuli poznate po svojoj hladnoći. U njima bi se mogao održavati led, a ima i šalitre. One, u kojima su pomrli Puiloran, maršal Ornano i veliki prior, moj stric, vredele su, u tome pogledu, koliko i ista količina arsenika, kao što je rekla gospođa Rambuje.

I vojvoda opet leže, gurajući loptu pod svoj jastuk. La Rame se usiljeno osmehnu. U osnovi je to bio dobar čovek koji beše zavoleo svoga slavnog zatvorenika i koji bi bio u očajanju kada bi se ovome desila kakva nesreća. A nesreće koje su naizmence zadesile ove tri osobe koje je vojvoda nabrojao, behu neosporne.

— Monsenjeru, — reče mu on — ne treba se predavati takvim mislima. Takve misli ubijaju, a ne šalitra.

— Eh, dragi moj, — reče vojvoda — vi ste ljubazni; kada bih mogao, kao vi, da idem i jedem pastete i pijem burgonjsko vino kod naslednika čiča Martoa, to bi me razonodilo.

— Činjenica je, monsenjeru, — reče La Rame — da su njegove pastete savršene i da je njegovo vino odlično.

— U svakom slučaju, — nastavi vojvoda — njegov podrum i kujna se ne moraju mnogo truditi da bi prevazišli podrum i kujnu g. od Šavinjija.

— Pa, monsenjeru, — reče La Rame upadajući u zamku — ko vam brani da ih isprobate? Uostalom, ja sam mu obećao da ćete biti njegova mušterija.

— U pravu su, — reče vojvoda — ako moram ovde večito ostati, kao što je gos’n Mazaren bio ljubazan da mi stavi do znanja, moram sebi stvoriti kakvu zabavu za starost, moram da postanem gurman.

— Monsenjeru, — reče La Rame — primite jedan dobar savet, ne čekajte starost da biste to postali.

— U redu, — pomisli u sebi vojvoda od Bofora — izgleda da je svaki čovek, da bi upropastio srce i dušu, od nebeskog proviđenja dobio jedan od smrtnih grehova, ukoliko nije dobio dva; izgleda da je La Rameov smrtni greh proždrljivost. Neka bude, time ćemo se koristiti.

Zatim dodade glasno:

— Pa lepo, dragi moj La Rame, prekosutra je praznik?

— Da, monsenjeru, Duhovi.

— Hoćete li da mi održite jedan čas, prekosutra?

— Čas čega?

— Čas proždrljivosti.

— Vrlo rado, monsenjeru.

— Ali čas u četiri oka. Stražare ćemo poslati da ručaju u kantini g. od Šavinjija, a mi ćemo ovde prirediti jednu večeru čiji jelovnik ostavljam vama na volju.

— Hm! — reče La Rame.

Predlog je bio primamljiv; La Rame, ma šta nepovoljno da je o njemu pomislio g. kardinal kad ga je ugledao, beše stari praktičar koji poznavaše sve zamke koje mu može jedan zatvorenik namestiti. G. od Bofora beše, kako je sam govorio, pripremio četrdeset načina kako da pobegne iz zatvora. Da se u toj večeri ne krije kakvo lukavstvo?

On razmisli za trenutak; a rezultat njegovog razmišljanja bi da će sam poručiti jelo i vino i da, prema tome, nikakav prašak neće biti posut po jelu i nikakva tečnost pomešana s vinom. Što se tiče pokušaja da ga napije, vojvoda nije mogao imati takvu nameru, i on poče da se smeje na samu tu pomisao, zatim mu dođe na um jedna misao koja je sve rešavala.

Vojvoda je dosta uznemirenim pogledom pratio ceo unutrašnji La Rameov monolog, ukoliko ga je postepeno odavala njegova fizionomija; ali se najzad čuvarevo lice razvedri.

— Pa lepo, — reče vojvoda — je li to u redu?

— Jeste, monsenjeru, pod jednim uslovom.

— Kojim?

— Da nas Grimo služi za stolom. Ništa više nije moglo odgovarati prinčevoj želji.

Pa ipak je imao toliko snage da svome licu da vrlo upadljiv izraz neraspoloženja.

— Dođavola s vašim Grimoom! — uzviknu — pokvariće mi celo uživanje.

— Narediću mu da stoji iza vašeg visočanstva, pa kako i inače ne govori ni reči, vaše ga visočanstvo neće ni videti ni čuti i, s malo dobre volje, moći će da zamisli da je on na sto milja od njega.

— Dragi moj, — vojvoda — znate li šta najjasnije vidim u svemu tome? Vidim da ste vi nepoverljivi prema meni.

— Monsenjeru, prekosutra su Duhovi.

— Pa lepo! Kakve veze Duhovi imaju sa mnom? Da vas nije strah da će Sveti Duh, u obliku plamenog jezika sići da mi otvori vrata moje tamnice?

— Ne monsenjeru; ali sam vam ispričao šta je prorekao onaj prokleti vrač.

— A šta je prorekao?

— Da neće proteći dan Duhova a da se Vaše visočanstvo ne nađe van Vensena.

— Zar veruješ u vrače, budalo!

— Ja se, — reče La Rame — o tome ne brinem ni ovolicno — i puče prstima. — Ali to zabrinjava monsenjera Đulija; kako je Italijan, on je sujeveran.

Vojvoda sleže ramenima.

— Pa dobro, neka ti bude, — reče sa savršeno odglumljenom dobroćudnošću — primam Grimoa, jer inače nikada nećemo biti gotovi s tim; ali neću nikog drugog osim Grimoa; vi ćete se o svemu postarati. Večeru čete poručiti kako budete hteli, jedino jelo koje zahtevam to je pasteta o kojoj ste mi govorili. Vi ćete je poručiti u moje ime, kako bi naslednik čiča Martoa samoga sebe prevazišao i obećaćete mu da ću mu biti mušterija, ne samo za sve vreme koje ću provesti u zatvoru, nego i kad izađem.

— Vi, dakle, još uvek verujete da ćete izići? — reče La Rame.

— Dođavola! — odgovori princ — ako nikako drukčije, a ono kada umre Mazaren; ja sam petnaest godina mlađi od njega. Istina, — dade s osmehom — u Vensenu se živi brže nego napolju.

— Monsenjeru! — nastavi La Rame — Monsenjeru!

— Ili se umire ranije, — dodade vojvoda od Bofora — što izlazi na isto.

— Monsenjeru, — reče La Rame — idem da poručim večeru.

— I verujete da ćete moći nešto učiniti od svoga učenika?

— Pa nadam se, monsenjeru — odgovori La Rame.

— Ako vam on za to ostavi vremena — promrmlja vojvoda.

— Šta kaže, monsenjer? — upita La Rame.

— Monsenjer kaže da ne štedite kesu g. kardinala, koji je bio toliko ljubazan da primi na sebe naše izdržavanje.

La Rame zastade kod vrata.

— Koga monsenjer želi da mu pošaljem?

— Koga hoćete, izuzev Grimoa.

— Onda gardijskog oficira?

— S njegovim šahom.

— Da.

I La Rame izađe.

Gardijski oficir uđe i pet minuta docnije vojvoda izgledaše zadubljen u uzvišene kombinacije šaha i mata.

Čudna je stvar ljudska misao i kakve revolucije mogu da izazovu jedan znak, jedna reč, jedna nada. Vojvoda se već pet godina nalazio u zatvoru i jedan pogled bačen unatrag činio je da su mu tih pet godina, koje su veoma lagano protekle, izgledale kraće od ova dva dana, od onih četrdeset i osam časova koji su ga odvajali od trenutka određenog za bekstvo.

A onda, postojala je još jedna stvar koja ga je strahovito brinula: način na koji će se bekstvo izvesti. Pustili su ga da se nada u uspeh; ali su od njega sakrili pojedinosti koje je trebalo da sadrži misteriozna pasteta. Koji li ga prijatelji očekuju? Ima dakle, još prijatelja posle pet godina zatvora? U tome slučaju on je veoma povlašćen princ.

Bio je zaboravio da se pored prijatelja i jedna žena beše setila njega, što je još čudnovatija stvar; istina, ona mu možda nije bila baš sasvim verna, ali ga ne beše zaboravila, a to je već mnogo.

Bilo je tu više stvari no što je potrebno da vojvodu zaokupe; stoga u šahu prođe kao i u loptanju: g. od Bofora je činio pogrešku za pogreškom i tako ga uveče oficir potuče kao što ga je tog jutra potukao La Rame.

Ali su ti učestani porazi imali jednu prednost: učinili su da je princu prošlo vreme do osam časova uveče; to je bilo dobijenih tri časa; zatim će doći noć, a noć će doneti san.

Vojvoda je bar tako mislio: ali je san vrlo ćudljivo božanstvo koje ne dolazi baš onda kad ga prizivamo. Vojvoda je očekivao san do ponoći, okrećući se i prevrćući po dušeku kao sveti Loran po ugljevlju. Najzad zaspa.

Ali se probudi u zoru: sanjao je fantastične snove; behu mu izrasla krila i sasvim prirodno, on je hteo da odleti; u početku su ga krila služila ali kada dostiže do izvesne visine taj neobični oslonac ga iznenada izdade, krila mu se slomiše i učini mu se da pada u bezdan; probudi se obliven znojem i sav izlomljen kao da je zaista padao iz vazduha.

Ponovo je zaspao da bi ovog puta lutao kroz lavirint snova, sve besmislenijih jedan od drugoga; tek što bi sklopio oči a njegov duh, koji je sav bio ustremljen ka jednom cilju, njegovom bekstvu, pokušavao je da ostvari to bekstvo. Tada je nastajala druga stvar: pronašli su podzemni hodnik kojim treba da izađe iz Vensena, on beše stupio u taj hodnik i Grimo koračaše pred njim s fenjerom u ruci; ali se prolaz postepeno sužavao a vojvoda ipak i dalje nastavljao put; najzad podzemni hodnik postade toliko uzak da je begunac uzalud pokušavao da produži put: zidine se toliko približiše da ga pritiskoše između sebe; on je činio nečuvene napore da bi se probio napred, međutim je to bilo nemoguće a ipak je u daljini video kako Grimo nastavlja da korača s fenjerom u ruci; hteo je da ga zove da bi mu pomogao da se izvuče iz ovog klanca koji ga je gušio, ali mu je bilo nemoguće da izgovori ijednu jedinu reč. Tada s drugog kraja, s onoga odakle i sam beše došao, ču korake svojih gonilaca, ti koraci se neprekidno približavahu, otkrili su ga i nije više imao nade da će pobeći. Zidine kao da su bile u sporazumu s njegovim neprijateljima i ukoliko su ga više pritiskivale, utoliko mu je neophodnije bilo da beži, najzad ču La Rameov glas, ugleda ga. La Rame ispruži ruku i stavi mu je na rame, prsnuvši u smeh; uhvatili su ga i odveli u onu sobu niskog svoda u kojoj su umrli maršal Ornano, Puiloran i njegov stric; njihova tri groba se nalaze tu, čine ispupčenja na zemlji, a četvrta raka stoji iskopana očekujući jedino da se u nju spusti leš.

Stoga, kada se već jednom probudio, vojvoda uloži sve sile da ostane budan, isto onoliko koliko se naprezao da zaspi: i kada uđe La Rame, zateče ga tako bledog i umornog da ga zapita da nije bolestan.

— Zaista, — reče jedan od čuvara koji je noćio u sobi i koji nije mogao da spava od zubobolje koju je prouzrokovala vlaga — monsenjer je proveo vrlo nemirnu noć i u snu je dva do tri puta zvao upomoć.

— Šta je to s monsenjerom? — upita La Rame.

— Eh! To si mi ti, budalo, — reče vojvoda — probio glavu juče sa svim tvojim ludorijama o bekstvu, i ti si uzrok što sam sanjao da bežim i da sam bežeći slomio vrat.

La Rame pršte u smeh.

— Vidite, monsenjeru, to je opomena koju vam nebo šalje; stoga se nadam da će takve neopreznosti monsenjer činiti samo u snu.

— I u pravu ste, dragi moj La Rame, — reče vojvoda brišući znoj koji mu je još uvek kapao s čela, mada se beše sasvim rasanio — odsada ću da mislim samo na jelo i piće.

— Pst! — reče La Rame.

I stražare, jednog za drugim, udalji pod raznim izgovorima.

— Šta si učinio? — upita vojvoda kada ostadoše nasamo.

— Pa eto, — reče La Rame — vaša večera je naručena.

— Ah! — reče princ — A od čega će biti sastavljena? Da vidimo, gospodine moj majordomuse.

— Monsenjer mi je obećao da će se u tome osloniti na mene.

— A hoće li biti i pasteta?

— Još kako! Velika kao kula.

— Koju će napraviti naslednik čiča Martoa?

— Već je naručena.

— I rekao si mu da je za mene?

— Rekao sam mu.

— A šta je on odgovorio?

— Da će učiniti sve što može da bi Vaše visočanstvo bilo zadovoljno.

— Odlično! — reče vojvoda, trljajući ruke.

— Vraga, monsenjeru, — reče La Rame — kako se proždrljivost lako lepi za vas! Za ovih pet godina vas nisam video tako srećna lica kao u ovom trenutku.

Vojvoda uvide da se nije u dovoljnoj meri savladao, ali u tom trenutku, baš kao da je prisluškivao na vratima i shvatio da hitno treba La Rameove misli skrenuti na drugu stranu, uđe Grimo i dade znak La Rameu da ima nešto da mu kaže.

La Rame priđe Grimou, koji mu prišapnu nešto.

Za to vreme se vojvoda pribra.

— Ja sam ovom čoveku već zabranio, — reče — da se ovde pojavljuje bez mog odobrenja.

— Monsenjeru, — reče La Rame — treba mu oprostiti jer sam ga ja pozvao.

— A zašto ste ga pozvali kada znate da ga ne trpim?

— Monsenjer se seća onoga što je ugovoreno, — reče La Rame — i da on treba da poslužuje za vreme one čuvene večere. Monsenjer je zaboravio na večeru.

— Ne, ali sam zaboravio na g. Grimoa.

— Monsenjer zna da bez njega neće biti večere.

— Hajde, dobro, radite kako vam je volja.

— Priđite, momče, — reče La Rame — i slušajte šta ću vam reći.

Grimo priđe, strašno se namrgodivši. La Rame nastavi:

— Monsenjer mi čini tu čast da me pozove sutra na večeru, u četiri oka s njime.

Grimo učini jedan pokret koji je trebalo da kaže da on ne vidi u čemu bi se ta stvar mogla njega ticati.

— Pa da, pa da, — reče La Rame — stvar se tiče i vas jer ćete imati čast da nas služite za vreme večere, ne računajući da će, ma koliko dobar apetit mi imali i ma koliko žedni bili, uvek ostati nešto na dnu tanjira i boca i da će to nešto pripasti vama.

Grimo se pokloni u znak zahvalnosti.

— A sada, monsenjeru, — reče La Rame — molim Vaše visočanstvo da me izvini, izgleda da će g. od Šavinjija biti nekoliko dana odsutan i pre svoga polaska mi javljada treba izvesne zapovesti da mi izda.

Vojvoda pokuša da s Grimoom izmeni pogled, ali je Grimoovo oko bilo bezizrazno.

— Idite, — reče vojvoda La Rameu — i što pre se vratite.

— Monsenjer bi, dakle, želeo revanš za jučerašnju partiju loptanja?

Grimo dade glavom neprimetan znak odozgo naniže.

— Da, — reče vojvoda — ali pazite, dragi moj La Rame, dani dolaze jedan za drugim ali nisu svi jediaki, tako da sam danas rešen da vas odlučno tučem.

La Rame izađe; Grimo ga isprati pogledom a da mu se telo ni za dlaku ne pomeri; zatim, kada vide da se vrata zatvoriše, on hitro izvuče iz džepa olovku i četvrtasto parče hartije.

— Pišite, monsenjeru — reče mu.

— A šta da napišem?

Grimo prstom dade znak i poče diktirati:

„Sve je spremno za sutra uveče, budite i vi spremni od sedam do devet časova, držite u pripravnost dva jahaća konja, spustićemo se s prvog prozora galerije".

— A zatim? — reče vojvoda.

— Zatim, monsenjeru? — nastavi Grimo začuđen. — Zatim, potpišite.

— I to je sve?

— Šta biste hteli više, monsenjeru? — reče Grimo koji je bio pristalica najstrože konciznosti.

Vojvoda potpisa.

— A sada, — reče Grimo — da li je monsenjer izgubio loptu?

— Koju loptu?

— Onu u kojoj je bilo pismo.

— Nisam, mislio sam da nam može biti od koristi. Evo je.

I vojvoda uze loptu ispod svog jastuka i pruži je Grimou.

Grimo se osmehnu što je mogao prijatnije.

— Pa onda? — upita vojvoda.

— Pa onda, monsenjeru, — reče Grimo — ušiću hartiju u loptu, kada se budete loptali poslaćete je u opkop.

— Ali možda će se ona izgubiti?

— Budite bez brige, monsenjeru, biće tamo nekoga da je podigne.

— Jedan vrtar? — upita vojvoda.

Grimo potvrdi glavom.

— Isti onaj što i juče?

Grimo ponovi svoj znak.

— Znači grof od Rošfora?

Grimo tri puta potvrdi glavom.

— Ali, ded’, — reče vojvoda — reci mi bar neke pojedinosti o načinu na koji ćemo pobeći.

— To mi je zabranjeno — reče Grimo — pre trenutka izvršenja.

— Ko su ti koji će me očekivati s druge strane rova?

— O tome ništa ne znam, monsenjeru.

— Ali bar mi reci ako ne želiš da poludim, šta će sadržavati ta famozna pasteta.

— Monsenjeru, — reče Grimo — u njoj će biti dve kame, jedno uže s čvorovima i jedno klupče za zapušavanje usta.¹¹

— Dobro, sad razumem.

— Monsenjer vidi da će svako dobiti svoje.

— Za nas ćemo zadržati kame i uže — reče vojvoda.

— A La Ramea ćemo naterati da proguta klupče — odgovori Grimo.

— Dragi moj Grimo, — reče vojvoda — ti ne govoriš često, ali kada govoriš, mora ti se priznati, onda ti govor para vredi.

XXII

JEDNA AVANTURA MARIJE MIŠON

U vreme kada su vojvoda od Bofora i Grimo kovali te planove o bekstvu, dva konjanika, za kojima je na nekoliko koraka išao jedan lakej, ulazila su u Pariz ulicom svetog Marsela. Ta dva čoveka behu grof od La Fera i vikont od Braželona.

Mladiću je to bio prvi dolazak u Pariz a Atos nije bio suviše ljubazan prema svojoj staroj prijateljici prestonici, pokazujući mu je. Stvarno, i poslednje selo u Tureni beše na izgled prijatnije od Pariza, kad ga čovek posmatra s one strane koja je okrenuta ka Bloa. Stoga moramo reći, na sramotu tog toliko hvaljenog grada, da je na mladića ostavio osrednji utisak.

Atos je stalno imao svoj bezbrižni i vedri izraz.

Kad stigoše u ulicu Sen-Medar, Atos, koji je u ovome velikom lavirintu svome saputniku služio kao vođa, udari Poštanskom ulicom, zatim ulicom Estrapad, pa ulicom Fose-Sen-Mišel, a zatim ulicom Vožirar. Došavši do ulice Feru, putnici kretoše njome. Oko polovine te ulice, Atos s osmehom podiže pogled i, pokazujući mladiću jednu kuću građanskog izgleda, reče:

— Pazite, Raule, evo jedne kuće u kojoj sam proveo sedam, najlepših i najgorčih godina svoga života.

Sad se i mladić osmehnu i pozdravi kuću. Raulovo poštovanje prema njegovom zaštitniku dolazilo je do izražaja u svim postupcima njegovog života.

Što se tiče Atosa, kao što smo rekli, Raul je za njega bio ne samo centar, nego, osim njegovih uspomena iz puka, i jedini predmet njegove ljubavi, i sasvim je razumljivo koliko je nežno i duboko ovog puta moglo da voli Atosovo srce.

Dva putnika se zaustaviše u ulici Starog Golubarnika, kod Zelene Lisice. Atos je odavno poznavao krčmu, sto puta je dolazio u nju sa svojim prijateljima; ali su se za ovih dvadeset godina u tome hotelu izvršile mnoge promene, počevši od gazda.

Putnici predadoše svoje konje momcima, i kako su to bile životinje plemenitog soja, preporučiše im da se o njima pažljivo staraju, da im daju samo slamu i zob i da im grudi i noge operu mlakim vinom. U toku dana behu prešli dvadeset milja. Zatim, pošto su se prvo postarali za svoje konje, kao što to moraju da učine pravi konjanici, zatražiše dve sobe za sebe.

— Vi se presvucite, Raule, — reče Atos — predstaviću vas nekome.

— Danas, gospodine? — upita mladić.

— Za pola sata. Mladić se pokloni.

Može biti da bi Raul, nežniji od Atosa koji izgledaše kao da je od gvožđa, više voleo da se okupa u toj Seni o kojoj je toliko slušao i za koju je čvrsto rešio da nađe da je nedostojna Loare, a zatim da legne u postelju; ali grof od La Fera beše rekao i on je mislio samo da to izvrši.

— Povodom toga, — reče Atos — doterajte se, Raule; hoću da izgledate lepo.

— Nadam se, gospodine, — reče mladić s osmehom — da se ne radi o ženidbi. Vi znate moje obaveze prema Lujzi.

Atos se i sam osmehnu.

— Ne, budite bez brige, — reče — mada ću vas predstaviti jednoj ženi.

— Jednoj ženi? — upita Raul.

— Da, i šta više, želim da je zavolite. Mladić pogleda u grofa s izvesnim nespokojstvom; ali ga Atosov osmeh odmah umiri.

— A koliko joj je godina? — upita vikont od Braželona.

— Dragi moj Raule, naučite jednom za svagda, — reče Atos — da je to pitanje koje se nikada ne postavlja. Kada možete pročitati godine jedne žene na njenom licu, onda je izlišno da je pitate; kada to ne možete, onda je indiskretno.

— A da li je lepa?

— Pre šesnaest godina važila je ne samo kao najlepša, nego i kao najljupkija žena čitave Francuske.

Taj odgovor potpuno umiri vikonta. Atos nije mogao imati nikakvih planova s njim i jednom ženom koja je važila kao najlepša i najljupkija u Francuskoj, godinu dana pre no što se on rodio.

Povuče se, dakle, u svoju sobu i s onom koketerijom koja tako dolikuje mladosti, dade se na posao da izvrši Atosova uputstva, to jest da se dotera što je bolje mogao. A to je bilo lako s onim što je priroda učinila za njega.

Kada se opet pojavi, Atos ga dočeka s onim roditeljskim osmehom kojim je nekada dočekivao d’Artanjana, ali u kome je prema Raulu bilo još dublje nežnosti.

Atos pogleda u njegova stopala, ruke i kosu, te tri odlike rase. Crna kosa mu je bila elegantno razdeljena i padala u viticama, uokvirujući njegovo crnpurasto lice; rukavice od sivkaste jelenske kože u tonu sa šeširom ocrtavahu finu i elegantnu ruku, dok čizme, iste boje kao rukavice i šešir, obuhvatahu nogu, koja beše mala kao noga desetogodišnjeg deteta.

— Dobro, — promrmlja on — ako se ne bude ponosila njime, onda ju je teško zadovoljiti.

Bilo je tri sata posle podne, upravo vreme za posete. Dva putnika se uputiše ulicom Grenel, produžiše ulicom Rozje, uđoše u ulicu svetog Dominika i zaustaviše se pred divnom zgradom koja se nalazila prekoputa jakobinskog manastira i koja je nosila grb porodice Luin.

— To je ovde — reče Atos. On uđe u palatu onim čvrstim i samopouzdanim korakom koji odmah kazuje vrataru da onaj koji ulazi ima prava da tako postupi. On se pope na peron, i, obraćajući se jednome lakeju u svečanoj livreji koji je čekao, zapita da li se može videti gospođa vojvotkinja od Ševreza i da li može da primi g. grofa od La Fera.

Posle jednog trenutka lakej se vrati i reče da gospođa vojvotkinja od Ševreza, mada nema čast poznavati gospodina grofa od La Fera, moli ga da izvoli ući.

Atos pođe za lakejom, koji ga provede kroz dugi niz soba, i zaustavi se najzad pred jednim zatvorenim vratima. Nalazili su se u jednom salonu. Atos dade znak vikontu od Braželona da stane tu gde je.

Lakej otvori vrata i prijavi g. grofa od La Fera.

Gospođa od Ševreza, o kojoj smo tako često govorili u svojoj priči Tri Musketara, mada nismo imali prilike da je izvedemo na pozornicu, važila je još uvek kao vrlo lepa žena. Zaista, mada je u ovo vreme imala već četrdeset četiri do četrdeset pet godina, izgledala je kao da joj je jedva trideset osam do trideset i devet; još uvek je imala svoju divnu plavu kosu, svoje krupne, žive i pametne oči koje su spletke tako često širom otvarale a ljubav tako često zatvarala, i stas kao u nimfe koji je činio da još uvek, kada bi je čovek gledao s leđa, izgleda ona ista mlada devojka, koja je s Anom od Austrije u Tiljerijama preskakala onaj jarak koji je 1683. godine francusku krunu lišio jednog naslednika.

Uostalom, to je još uvek bilo ono isto pusto stvorenje, koje je svojim ljubavima dalo takav pečat originalnosti da su njene ljubavi gotovo donele slavu njenoj porodici.

Bila je u malom budoaru čiji je prozor gledao na vrt. Taj budoar, po modi koju je zavela gospođa od Rambujea kad je sazidala svoju palatu, bio je presvučen nekom vrstom plavog damasta s ružičastim cvetićima i zlatnim lišćem. Bila je to velika koketerija od žene, godina gospođe od Ševreza, da ostane u takvom budoaru, a naročito kao što je bila u tome trenutku, to jest ležeći na divanu, glave naslonjene na zastor.

U ruci je držala otvorenu knjigu, a imala je jedan jastučić na koji se oslanjala ruka u kojoj je držala knjigu.

Kada je lakej prijavio Atosa, ona se malo podiže i radoznalo se naže unapred. Atos se pojavi.

Bio je u odelu od ljubičastog somota, s vezom iste boje; vrpce za vezivanje gornje haljine bile su od mrkog srebra, ogrtač bez ikakvog zlatnog veza a prosto, ljubičasto pero uvijalo se oko crnog šešira.

Na nogama je imao čizme od crne kože a o pozlaćenom pojasu je visio onaj isti mač s divnom drškom, kome se Portos tako često divio u ulici Feru, a koji mu Atos nikada nije hteo pozajmiti. Divne čipke obrazovahu posuvraćenu jaku njegove košulje, čipke su padale i preko ivica njegovih čizama.

Celokupna ličnost onoga koga su gospođi od Ševreza prijavili pod potpuno nepoznatim imenom, odavala je tako visokog plemića, da se ona upola podiže i rukom mu ljubazno pokaza da zauzme mesto pored nje.

Atos se pokloni i posluša. Lakej htede da se povuče, kada mu Atos dade znak koji ga zadrža.

— Gospođo, — reče on vojvotkinji — bio sam dovoljno smeo da dođem u vašu palatu, mada me vi ne poznajete; to mi je pošlo za rukom, pošto ste pristali da me primite. Sada sam dovoljno smeo da vas zamolim za pola sata razgovora.

— Molim, gospodine — odgovori gospođa od Ševreza s najljubaznijim osmehom.

— Ali to nije sve, gospođo. Oh! Ja mnogo zahtevam, znam! Razgovor koji od vas tražim, to je razgovor u četiri oka, i žarko bih želeo da nas za to vreme niko ne prekida.

— Nisam kod kuće ni za koga — reče vojvotkinja od Ševreza lakeju. — Idite.

Lakej izađe.

Za trenutak zavlada ćutanje, a za to vreme te dve osobe, koje su na prvi pogled osetile da obe pripadaju istom visokome rodu, posmatrale se jedna drugu bez ikakve zabune.

Vojvotkinja od Ševreza prva prekide ćutanje.

— Pa, gospodine, zar ne vidite da s nestrpljenjem očekujem? — reče ona smešeći se.

— A ja, gospođo, — odgovori Atos — gledam s divljenjem.

— Gospodine, — reče gospođa od Ševreza — morate mi oprostiti, ali želim da što pre saznam s kim govorim. Vi ste dvorski čovek, to je neosporno, a ipak vas nikada nisam videla na dvoru. Da ne izlazite iz Bastilje, slučajno?

— Ne, gospođo, — odgovori Atos smešeći se — ali sam možda na putu koji vodi u nju.

— Ah! U tom slučaju, recite mi brzo ko ste i odlazite, — odgovori vojvotkinja onim veselim tonom koji joj je davao toliko privlačnosti — jer sam i inače dovoljno kompromitovana i nemam potrebe da se još više kompromitujem.

— Ko sam, gospođo? Rekli su vam moje ime, grof od La Fera. To ime niste nikada čuli. Nekada sam nosio drugo za koje ste možda čuli, ali koje ste sigurno zaboravili.

— Recite samo, gospodine.

— Nekada, — reče grof od La Fera — zvao sam se Atos.

Gospođa od Ševreza začuđeno raširi oči. Bilo je očigledno, kao što joj grof reče, da to ime ne beše sasvim iščezlo iz njenog pamćenja, mada je bilo zatrpano davnašnjim uspomenama.

— Atos? — reče — Čekajte malo!…

I ona obe ruke stavi na čelo kao da je htela da onih hiljadu trenutnih misli koje su se pod njim kovitlale natera da se za trenutak zaustave i da joj dozvole da se razabere u njihovoj sjajnoj i blistavoj gomili.

— Hoćete li, gospođo, da vam pomognem? — reče Atos s osmehom.

— Naravno, — reče vojvotkinja zamorena traženjem — učinićete mi to zadovoljstvo.

— Taj Atos je bio u prijateljstvu s tri mlada musketara, koji su se zvali d’Artanjan, Portos i…

Atos zastade.

— I Aramis — reče živo vojvotkinja.

— I Aramis, tako je, — nastavi Atos — niste, dakle, sasvim zaboravili to ime?

— Nisam, — reče ona — nisam; jadni Aramis! To je bio krasan plemić, elegantan, diskretan i pisao je divne stihove; mislim da je rđavo završio, dodade ona.

— Sasvim rđavo; postao je opat.

— Ah! Kakva nesreća! — reče gospođa od Ševreza igrajući se nemarno svojom lepezom. — Zaista, gospodine, ja sam vam zahvalna.

— Na čemu to, gospođo?

— Što ste me podsetili na tu uspomenu, koja je jedna od prijatnih uspomena iz moje mladosti.

— Hoćete li mi onda dopustiti, — reče Atos — da vas podsetim i na još jednu?

— Koja je u vezi s ovom?

— I da i ne.

— Pa, — reče gospođa od Ševreza — recite samo; od čoveka kao što ste vi, pristajem da čujem sve.

Atos se pokloni.

— Aramis, — nastavi on — je bio u prijateljstvu s jednom mladom platnarkom iz Tura.

— Mladom platnarkom iz Tura? — reče gospođa od Ševreza.

— Da, nekom svojom rođakom, koja se zvala Marija Mišon.

— Ah! Poznajem je, — uzviknu gospođa od Ševreza — to je ona kojoj je pisao u vreme opsade Larošela da bi je obavestio o zaveri koja se kovala protiv jadnoga Bakingama.

— Baš ta — reče Atos — Hoćete li mi dopustiti da vam govorim o njoj?

Gospođa od Ševreza pogleda u Atosa.

— Hoću, — reče — pod uslovom da o njoj ne govorite suviše ružno.

— Bio bih nezahvalan, — reče Atos — a nezahvalnost ja smatram, ne kao manu ili zločin, nego kao porok, što je još mnogo gore.

— Vi, nezahvalni prema Mariji Mišon, gospodine? — reče gospođa od Ševreza pokušavajući da nešto sazna iz Atosovog pogleda. Ali kako bi to moglo biti? Vi je nikada niste lično poznavali.

— Eh, gospođo, ko zna? — nastavi Atos — Postoji jedna narodna poslovica koja veli da se samo planine ne sastaju, a narodne poslovice ponekada kriju u sebi neverovatnu istinu.

— Oh, nastavite, gospodine, nastavite! — reče gospođa od Ševreza živo — jer ne možete da zamislite koliko me taj razgovor zanima.

— Vi mi ulivate hrabrost; — reče Atos — nastaviću, dakle. Ta Aramisova rođaka, ta Marija Mišon, ta mlada platnarka jednom reči, imala je, i pored svog skromnog položaja, visoka poznanstva; ona je najviše dvorske gospođe nazivala svojim prijateljicama, a kraljica, onako ponosita, i kao Austrijanka i kao Španjolka, nazivala ju je svojom sestrom.

— Nažalost, — reče gospođa od Ševreza s lakim uzdahom i malo se namrštivši kako je samo ona umela — od toga doba su se stvari u mnogome izmenile.

— I kraljica je bila u pravu, — nastavi Atos — jer joj je ova bila veoma odana, odana do te mere da je služila kao posrednik između nje i njenog brata, španskog kralja.

— Što joj se danas, — nastavi vojvotkinja — pripisuje u veliki zločin.

— Tako, — nastavi Atos — da kardinal, pravi kardinal, onaj drugi, odluči jednog lepog dana da naredi da se Marija Mišon uhapsi i sprovede u zamak Loš. Srećom, stvar se nije mogla izvesti tako tajno da o njoj niko ne sazna; slučaj je bio predviđen; ukoliko bi Mariji Mišon zapretila kakva opasnost, trebalo je da joj kraljica pošalje jedan molitvenik povezan u zeleni somot.

— Tako je, gospodine, dobro ste obavešteni.

— Jednoga jutra princ od Marsijaka donese zelenu knjigu. Vreme se nije smelo gubiti. Srećom Mariji Mišon i jednoj njenoj pratilji koja se zvala Keti, odlično je pristajalo muško odelo. Princ nabavi Mariji Mišon viteško a Keti lakejsko odelo, dade im dva odlična konja i dve begunice brzo napustiše Tur, uputiše se ka Španiji, drhteći pri najmanjem šumu; išle su obilaznim putevima jer se nisu usuđivale da se drže glavnog druma i molile za gostoprimstvo kada ne bi mogle naći krčme.

— Ali, stvarno, to je potpuno tačno! — uzviknu gospođa od Ševreza pljesnuvši rukama. — Bilo bi zaista zanimljivo…

Ona zastade.

— Kada bih pratio dve begunice do kraja njihovog puta? — reče Atos. — Ne, gospođo, neću toliko zloupotrebiti vaše vreme, i mi ćemo ih pratiti samo do jednog malog sela u Limuzenu, koje se nalazi između Tila i Angulema, do jednog malog sela koje se zove Roš L’Abej.

Gospođa od Ševreza iznenađeno uzviknu i pogleda u Atosa s izrazom čuđenja, što učini da se bivši musketar osmehnu.

— Čekajte, gospođo, — nastavi Atos — jer ono što mi ostaje da vam kažem mnogo je čudnovatije od onoga što sam vam rekao.

— Gospodine, — reče gospođa od Ševreza — smatram da ste vrač, spremna sam na sve; ali zbilja… ne mari, nastavite samo.

— Tom prilikom dan je bio dug i zamoran; bilo je hladno; bio je 11. oktobar; u tome selu nije bilo ni krčme ni zamka, seljačke kuće su bile siromašne i prljave. Marija Mišon je bila prava aristokratska ličnost; kao i kraljica njena sestra, bila je navikla na prijatne mirise i fino rublje; odluči, dakle, da u parohijskom domu zamoli za gostoprimstvo.

Atos zastade.

— Oh! Nastavite, — reče vojvotkinja — kazala sam vam da sam spremna na sve.

— Dve putnice zakucaše na vrata; bilo je dockan; sveštenik, koji beše legao, viknu im da uđu. One uđoše jer spoljna vrata ne behu zatvorena. Po selima vlada veliko poverenje. Jedna lampa je gorela u sobi u kojoj je bio sveštenik. Marija Mišon, koja je izgledala kao najlepši vitez na svetu, odgurnu vrata, promoli glavu i zatraži gostoprimstvo:

„— Vrlo rado, mladi viteže, reče sveštenik, ako hoćete da se zadovoljite ostacima moje večere i polovinom moje sobe.

Dve putnice se posavetovaše za trenutak; sveštenik ih ču kako prsnuše u smeh, a zatim gospodar, ili bolje gospodarica, odgovori:

— Hvala, gospodine popo, primam.

— Onda večerajte i gledajte da pravite što manje buke, odgovori sveštenik, jer sam i sam putovao celoga dana i ne bih imao ništa protiv toga da spavam noćas.”

Gospođa od Ševreza je očigledno padala iz iznenađenja u čuđenje, a iz čuđenja u zaprepašćenje; dok je gledala Atosa njeno lice dobi izraz koji je nemoguće opisati; videlo se da bi htela da govori, a ipak je ćutala, iz straha da ne propusti ijednu reč svoga sagovornika.

— Zatim? — reče ona.

— Zatim? — reče Atos. — Ah! Sad dolazi ono što je najteže.

— Recite, recite, recite! Meni se sve može reći. Uostalom to me se ne tiče, to je stvar gospođice Marije Mišon.

— Ah, sasvim tako. — reče Atos — Pa lepo! Marija večera, dakle, sa svojom pratiljom, i, pošto je večerala, prema dopuštenju koje joj je dato, ona se vrati u sobu u kojoj se odmarao njen domaćin, dok se Keti smestila u jednoj naslonjači u prednjoj sobi, to jest u onoj u kojoj su večerale.

— Zaista, gospodine, — reče gospođa od Ševreza — ukoliko niste sam đavo, ne znam kako možete znati sve te pojedinosti.

— Bila je divna žena, ta Marija Mišon, — nastavi Atos — jedno od onih pustih stvorenja kojima kroz duh svakoga časa proleću najčudnije misli, jedno od onih stvorenja rođenih da nas upropaste sve, koliko god nas ima. Pomislivši da je njen domaćin sveštenik, koketnoj ženi pade na um da bi joj pomisao da je sablaznila jednog sveštenika u starosti bila vesela uspomena pored ostalih veselih uspomena.

— Grofe, — reče vojvotkinja — na moju časnu reč, vi me plašite.

— Nažalost, — nastavi Atos — jadni sveštenik nije bio sveti Ambrozije, i, ponavljam, Marija Mišon je bila divno stvorenje.

— Gospodine, — uzviknu vojvotkinja zgrabivši Atosa za ruke — recite mi smesta otkud znate sve te pojedinosti, ili ću narediti da dođe jedan kaluđer iz manastira Starih Avgustinaca i da iz vas izagna đavola.

Atos se stade smejati.

— Ništa lakše od toga, gospođo. Jedan vitez, kome je bila poverena jedna važna misija, stigao je jedan sat pre vas i zatražio gostoprimstvo u parohijskom domu i to baš u trenutku kada je sveštenik, pozvan kod jednog samrtnika, napuštao za čitavu noć ne samo svoju kuću, nego i selo. Tada božji čovek, pun poverenja prema svome gostu, koji je uostalom bio plemić, prepusti mu kuću, večeru i sobu. Marija Mišon je, dakle, od gosta dobroga sveštenika, a ne od samoga sveštenika, došla da zatraži gostoprimstvo.

— A taj vitez, taj gost, taj plemić koji je stigao pre nje?

— Bio sam ja, grof od La Fera — reče Atos ustajući i klanjajući se s poštovanjem pred vojvotkinjom od Ševreza.

Vojvotkinja ostade za trenutak zaprepašćena, zatim odjednom pršte u smeh:

— Ah, bogami! — reče ona — to je vrlo smešno, ta luda Marija Mišon je naišla na bolje no što je očekivala. Sedite, dragi grofe, i nastavite svoju priču.

— Sada mi ostaje da optužim sebe, gospođo. Rekao sam vam, i sam sam putovao jednom hitnom misijom: u zoru izađoh iz sobe, bez šuma, ostavljajući svoga divnog sadruga u prenoćištu da spava. U prednjoj sobi naslonivši glavu na naslonjaču, spavala je pratilja, u svemu dostojna svoje gospodarice. Njeno lepo lice mi pade u oči; priđoh i poznadoh onu malu Keti, kojoj naš prijatelj Aramis beše našao mesto. Tako saznadoh da je divna putnica…

— Marija Mišon! — reče živo gospođa od Ševreza.

— Marija Mišon, — nastavi Atos.— Tada izađoh iz kuće, odoh u štalu, nađoh svoga konja osedlanog i svoga lakeja spremnog; mi krenusmo.

— I nikad više niste prošli kroz to selo? — upita živo gospođa od Ševreza.

— Posle godinu dana, gospođo.

— Pa?

— Pa želeo sam da ponovo vidim dobrog sveštenika. Zatekoh ga veoma zabrinutog zbog jednog događaja koji on nikako nije razumevao. Osam dana pre toga, beše primio u jednoj kolevci jednog divnog dečka od tri meseca, sa kesom punom zlata i jednom ceduljom na kojoj su bile samo ove jednostavne reči: „11. oktobar 1633.”

— To je bio datum onog čudnog događaja — nastavi gospođa od Ševreza

— Da, ali on u svemu nije razumevao ništa, osim da je baš tu noć proveo kod jednog samrtnika, jer je Marija Mišon i sama napustila parohijski dom pre no što se on vratio.

— Vi znate, gospodine, da je Marija Mišon, kada se vratila u Francusku 1643. godine, odmah tražila vesti o tome detetu, jer ga, kao begunica, nije mogla zadržati; ali vrativši se u Pariz, htela je da ga podiže pored sebe.

— A šta joj je rekao sveštenik? — upita sada Atos.

— Da je jedan velikaš koga nije poznavao, pristao da uzme na sebe staranje o detetu, da je jamčio za njegovu budućnost i da ga je odneo sa sobom.

— To je bila istina.

— Ah! Onda razumem! Taj velikaš, to ste bili vi, to je bio njegov otac!

— Pst! Ne govorite tako glasno, gospođo; on je tu.

— On je tu! — uzviknu gospođa od Ševreza živo ustajući — On je tu? Moj sin, sin Marije Mišon je tu? Ali ja hoću smesta da ga vidim!

— Imajte na umu, gospođo, da on ne zna ni za svog oca, ni za svoju majku — prekide je Atos.

— Vi ste sačuvali tajnu i doveli ste mi ga tako, misleći da ćete me učiniti vrlo srećnom. Oh! Hvala, hvala, gospodine! — uzviknu gospođa od Ševreza zgrabivši mu ruku, koju pokuša da prinese usnama — Hvala! Vi imate plemenito srce.

— Dovodim vam ga, — reče Atos povlačeći svoju ruku — da biste i vi učinili štogod za njega, gospođo. Do sada sam se ja brinuo o njegovom vaspitanju, i verujem da sam od njega stvorio potpunog plemića; ali došao je trenutak kada sam ponovo primoran da opet prihvatim opasan život lutalice i partijskog čoveka. Od sutra ću biti upleten u jedan pustolovan poduhvat u kome mogu poginuti; onda će on imati samo vas da ga podupirete u visokom društvu, u kome je pozvan da zauzme izvesno mesto.

— Oh! Budite bez brige! — uzviknu vojvotkinja. — Nažalost, u ovom času imam malo uticaja, ali onoliko koliko ga imam pripada njemu; što se tiče njegovog imanja i imena…

— Za to se ne uznemirujte, gospođo; ja sam mu ustupio zemlju Braželon, koju sam dobio nasledstvom, a ono mu daje titulu vikonta i deset hiljada livara rente.

— Duše mi, gospodine, — reče vojvotkinja — vi ste pravi plemić! Ali bih želela da što pre vidim našeg mladog vikonta. Gde je on?

— Tamo, u salonu; narediću da dođe, ako vi to želite.

Atos učini pokret ka vratima. Gospođa od Ševreza ga zaustavi.

— Je li lep? — upita ona. Atos se osmehnu.

— Liči na svoju majku — reče on.

U isto vreme otvori vrata i dade znak mladiću, koji se pojavi na pragu.

Gospođa od Ševreza ne mogaše da se uzdrži a da ne uzvikne od radosti, kada ugleda tako divnog viteza, koji je prevazilazio sve nade što ih je u svojoj gordosti mogla imati.

— Vikonte, priđite, — reče Atos — gospođa vojvotkinja od Ševreza dopušta da joj poljubite ruku.

Mladić priđe sa svojim divnim osmehom i, gologlav, kleče jednim kolenom na zemlju i poljubi ruku gospođi od Ševreza.

— Gospodine grofe, — reče okrećući se Atosu — da mi niste možda, samo da biste poštedeli moju stidljivost, rekli da je ovo gospođa vojvotkinja od Ševreza, a ne kraljica?

— Ne vikonte — reče gospođa od Ševreza, i sad ona uze njegovu ruku i smesti ga kraj sebe gledajući ga očima koje su blistale od zadovoljstva. — Ne, nažalost, ja nisam kraljica, jer kada bih to bila, učinila bih odmah za vas sve što zaslužujete; ali da vidimo, i s ovim što sam, — reče s mukom se savlađujući da ne pritisne usne pa njegovo tako čisto čelo — da vidimo kakvu biste kari jeru želeli da prihvatite?

Atos, stojeći, gledaše ih oboje s izrazom neopisive sreće.

— Ali, gospođo, — reče mladić svojim blagim i istovremeno zvonkim glasom — čini mi se da za jednog plemića postoji samo jedan poziv, a to je vojnički. Gospodin grof me je vaspitavao s namerom, čini mi se, da od mene stvori vojnika i ulio mi je nadu da će me u Parizu predstaviti nekome koji bi možda mogao da me preporuči g. princu.

— Da razumem, lepo je za mladog vojnika kao što ste vi da služi pod vojskovođom kao što je on… ali, da vidimo, čekajte… ja lično dosta rđavo stojim s njim, zbog toga što je gospođa od Monbazana, moja svekrva, u svađi sa gospođom od Longvila; ali preko princa od Marsijaka… Eh! Zbilja, vidite grofe, tako je! G. princ od Marsijaka je moj davnašnji prijatelj; on će preporučiti našeg mladog prijatelja gospođi od Longvila, koja će mu dati pismo za njenog brata, g. princa, koji je suviše nežno voli da ne bi istog trenutka učinio za njega sve ono što ona bude tražila.

— Pa lepo! Stvar se odlično razvija — reče grof. — Samo, smem li sada da vam preporučim da požurite što je mogućno više? Imam razloga da želim da vikont sutra uveče ne bude više u Parizu.

— Želite li da se zna da se vi interesujete za njega, gospodine grofe?

— Možda bi za njegovu budućnost bilo bolje kad se ne bi znalo da me je ikada poznavao.

— Oh, gospodine! — uzviknu mladić.

— Vi znate, Braželone, — reče grof — da nikada ne činim ništa bez razloga.

— Da, gospodine, — odgovori mladić — znam da raspolažete najvećom mudrošću, i poslušaću vas kao što sam navikao da to činim.

— Pa dobro, grofe, prepustite mi ga — reče vojvotkinja — poslaću po princa od Marsijaka, koji se srećom nalazi u Parizu u ovome trenutku, i neću ga pustiti dok stvar ne bude gotova.

— Dobro, gospođo vojvotkinjo, hiljadu puta hvala. I ja sam imam nekoliko poslova danas da posvršavam i kada se vratim, to jest oko šest časova uveče, čekaću vikonta u hotelu.

— Šta ćete raditi, večeras?

— Idemo kod opata Skarona, za koga imam jedno pismo i kod koga bi trebalo da se sretnem s jednim svojim prijateljem.

— U redu, — reče vojvotkinja od Ševreza — i sama ću tamo navratiti za trenutak, ne napuštajte, dakle, taj salon dok se sa mnom ne vidite.

Atos pozdravi gospođu od Ševreza i spremaše se da izađe.

— Eh, gospodine grofe, — reče vojvotkinja smejući se, zar se tako ozbiljno oprašta sa svojim starim prijateljima?

— Ah! — promrmlja Atos, ljubeći joj ruku — da sam samo ranije znao da je Marija Mišon tako divno stvorenje.

I on se povuče uzdišući.

XXIII

OPAT SKARON

Postojao je u ulici Turnel jedan stan koji su poznavali svi nosači nosiljki i svi pariski lakeji, a ipak to nije bio ni stan kakvog velikaša, ni stan kakvog finansijera. Tu se nije jelo, nije se kartalo, a nije se nikada ni igralo.

Međutim tu |e bilo sastajalište otmenog sveta i ceo Pariz je tu dolazio.

To je bio stan maloga Skarona.

Tu, kod tog duhovitog opata, toliko se smejalo; tu su se pretresale tolike novosti; te su novosti tako brzo komentarisane, do sitnica pretresane i pretvarane bilo u priče, bilo u epigrame da je svako želeo da dođe i jedan sat provede s malim Skaronom, da čuje šta on govori i da na druga mesta raznese ono što je ovaj kazao. Mnogi su goreli od želje da i sami kažu koju reč, i, ukoliko je to bilo nešto smešno, bili su dobrodošli.

Mali opat Skaron, koji je uostalom bio opat jedino utoliko što je posedovao jednu opatiju, a nikako zato što bi pripadao crkvenim redovima, bio je nekada jedan od najvećih kicoša među mlađim sveštenicima grada Mana, u kome je stanovao. Međutim, jednog dana za vreme karnevala, hteo je da preko mere razveseli taj dobri grad, čija je duša bio; naredio je, dakle, svome slugi da ga namaže medom; zatim, pošto je rasporio jednu perinu, dobro se uvalja u perje, tako da je postao najsmešnija pernata životinja koja se može videti. Tada je, u tom čudnom odelu, počeo posećivati svoje prijatelje i prijateljice; u početku ga je svet pratio sa zaprepašćenjem, zatim vičući mu „ua”, zatim su ga amali vređali, pa su ga deca gađala kamenjem i najzad je bio prinuđen da beži da bi se spasao kamenica. Od trenutka kada je počeo da beži, ceo svet je stao da ga goni; gonjen, pritešnjen, opkoljen sa svih strana, Skaron nije našao druge mogućnosti da bi umakao svojim goniocima, nego da se baci u reku. Plivao je kao riba ali je voda bila ledena. Skaron je bio oznojen, hladnoća ga preseče i kada dostiže drugu obalu, bio je oduzet.

Tada su svim poznatim sredstvima pokušali da ožive oduzete udove; lečenjem su ga toliko namučili, da je najzad oterao sve lekare, izjavljujući da više voli bolest; posle toga se vratio u Pariz gde je već uživao glas duhovitoga čoveka. Tu je dao da mu se po njegovom nacrtu napravi jedna stolica; kada je jednoga dana u toj stolici posetio kraljicu Anu od Austrije, ova, očarana njegovim duhom, upita ga da li želi kakvu titulu.

— Da, Vaše veličanstvo, postoji jedna za kojom težim — odgovori Skaron.

— A za kojom to? — zapita Ana od Austrije.

— To je titula vašeg bolesnika — odgovori opat.

I Skaron bi naimenovan „kraljičinim bolesnikom” s prihodom od hiljadu i pet stotina livara.

Od tog trenutka, ne brinući se više o budućnosti, Skaron je provodio veseo život, jedući i glavnicu i prihod.

Međutim, jednoga dana mu jedan kardinalov izaslanik naglasi da greši što prima g. biskupovog pomoćnika.

— A što to? — upita Skaron — Zar to nije čovek visokog roda?

— Jeste, dabome!

— Ljubazan?

— Nesumnjivo.

— Duhovit?

— Nažalost, isuviše je duhovit.

— Pa onda, — odgovori Skaron — zbog čega želite da prestanem da opštim s takvim čovekom.

— Jer misli rđavo.

— Zbilja? A o kome?

— O kardinalu.

— Kako? — reče Skaron — Ja nastavljam da opštim s g. Žilom Depreom, koji misli rđavo o meni, a vi hoćete da prestanem da opštim sa g. biskupovim pomoćnikom, zbog toga šta misli rđavo o nekom drugom? Nemoguće!

Na tome se razgovor završio a Skaron je iz čistog jogunstva još češće viđao g. od Gondija.

Ali, baš onog jutra koga smo mi stigli, a to je bio dan isplate tromesečne penzije, Skaron po običaju beše poslao svoga lakeja sa svojom priznanicom da na blagajni podigne njegovu tromesečnu penziju; ali ovome odgovoriše:

„Država nema više novaca za g. opata Skarona.”

Kada lakej donese tu poruku Skaronu, kod njega se nalazio g. vojvoda od Longvila koji mu ponudi da mu da penziju dva puta veću od one koju mu je Mazaren oduzimao; ali lukavi gihtičar se dobro čuvao da to prihvati. On se tako svojski postarao da to razglasi, da je u četiri sata ceo grad znao za kardinalovo odbijanje. Upravo je bio četvrtak, dan primanja kod opata; svet nagrnu u gomilama, a po gradu se besno agitovalo za frondu.

U ulici Sent Onore Atos srete dva plemića koje nije poznavao, koji su kao i on jahali i u pratnji jednog lakeja išli istim putem kojim i on. Jedan od njih skide šešir i reče mu:

— Možete li zamisliti, gospodine, da je ona cicija Mazaren ukinuo penziju onom jadnom Skaronu!

— To je sasvim ludo — reče Atos pozdravivši i sam dvojicu jahača.

— Vidi se da ste pošten čovek, gospodine, — odgovori onaj isti plemić koji se već beše obratio Atosu — i taj Mazaren je prava božja kazna.

— Avaj, gospodine, — odgovori Atos — kome to kažete?

I rastadoše se uz mnoge izraze učtivosti.

— Kako je to zgodno ispalo što ćemo tamo ići večeras, — reče Atos vikontu — izjavićemo svoje poštovanje tome jadnom čoveku.

— Ali ko je taj g. Skaron, koji tako uzbuđuje ceo Pariz? — upita Raul — Da nije kakav ministar koji je pao u nemilost?

— Oh, bože moj ne, vikonte, — odgovori Atos — to je sasvim prosto jedan mali plemić velika duha, koji je svakako pao u nemilost kod kardinala stoga što je napisao kakvu pesmicu protivu njega.

— Zar plemići pišu stihove? — upita Raul naivno — Ja sam mislio da je to nedostojno plemstva.

— Da, dragi moj vikonte, — odgovori Atos smejući se — kad čovek piše rđave stihove; ali kad piše dobre to čak i donosi slavu. Pogledajte g. od Rotrua. Međutim, — nastavi Atos tonom kojim se daje spasonosan savet — ja lično mislim da je bolje ne pisati stihove.

— I znači, — upita Raul — da je ovaj g. Skaron pesnik?

— Jeste, i sada, pošto ste o tome obavešteni, vikonte, obratite pažnju na svoje ponašanje u toj kući; govorite jedino pokretima, ili još bolje, samo slušajte.

— Dobro, gospodine — odgovori Raul.

— Videćete me kako dugo razgovaram s jednim plemićem, svojim prijateljem: to je opat d’Erble, o kome ste često slušali kako govorim.

— Sećam se, gospodine.

— Priđite nam ponekad, kao da nam nešto govorite, ali nemojte govoriti; nemojte ni slušati. Taj postupak će učiniti da nas niko stran ne uznemirava.

— Vrlo dobro, gospodine, poslušaću vas u svemu.

Atos ode da učini dve posete po Parizu. Zatim se u sedam časova uputiše prema ulici Turnel. Ulica je bila zakrčena nosačima, konjima i lakejima. Atos prokrči sebi put a mladić uđe za njim. Prva osoba koja mu, pri ulasku, pade u oči beše Aramis. U naslonjači s točkićima, vrlo širokoj i pokrivenoj nebom od tapeta, umotano u pokrivač od materije izvezene zlatom, kretalo se jedno malo lice, dosta mlado, dosta nasmejano, ali koje je pokatkad bledelo a čije su oči stalno izražavale osećanje, čas živo, čas duhovito ili ljupko. To je bio opat Skaron, uvek nasmejan, podrugljiv, koji je pravio komplimente, trpeo bolove i češao se jednim malim štapićem.

Oko te vrste pokretnog šatora gurala se gomila plemića i dama. Soba je bila vrlo čista i pristojno nameštena. Velike zavese od svile prošarane cvetićima, koji su nekada bili živih boja ali sada već malo izbledeli, zastirale su široke prozore; tapeti su bili skromni ali ukusni. Dva lakeja, vrlo učtiva i naučena lepom ponašanju, služila su veoma uglađeno.

Spazivši Atosa, Aramis mu priđe, uze ga za ruku i predstavi ga Skaronu, koji pokaza isto toliko zadovoljstva koliko i poštovanja prema novom gostu i učini Raulu vrlo duhovit kompliment. Raul se zbuni jer se ne beše pripremio za tako veličanstven i uzvišen duh. Pa ipak otpozdravi s mnogo ljupkosti. Atos zatim primi komplimente dvojice ili trojice plemića kojima ga predstavi Aramis; a onda se graja koja se podigla prilikom njegovog ulaska postepeno utiša i razgovor postade opšti.

Posle četiri do pet minuta, koje Raul upotrebi da se pribere i da topografski upozna skup, vrata se ponovo otvoriše i lakej prijavi gospođicu Pole.

Atos dodirnu vikonta rukom po ramenu.

— Pogledajte ovu ženu Raule, — reče on — jer je to istorijska ličnost, njoj je išao kralj Anri IV kada je ubijen.

Raul se trže; od pre nekoliko dana se svakoga trenutka pred njim dizao po neki zastor i otkrivao mu kakav herojski izgled: ova još uvek mlada i lepa žena, koja je ulazila, poznavala je Anrija IV i govorila s njim.

Svi se užurbaše oko nove gošće, jer je još uvek bila veoma u modi. To je bila visoka osoba, finog i gipkog stasa, sa čitavom šumom zlatne kose, kakvu je voleo Rafael a kakvu je Ticijan dao svim svojim Magdalenama. Ta crvenkasto zlatna boja a možda i prevlast koju je ona zadobila nad svima drugim ženama bila je uzrok te su je prozvali Lavicom.

Današnje naše lepe dame, koje teže tom modernom nadimku znaće, dakle, da im on ne dolazi iz Engleske, kao što su to možda mislile, nego od njihove lepe i duhovite zemljakinje, gospođice Pole.

Gospođica Pole se uputi pravo Skaronu, usred žagora koji se sa svih strana podiže prilikom njenog dolaska.

— Pa, dragi moj opate, — reče ona svojim mirnim glasom — eto ste, dakle, osiromašili? To smo saznali danas posle podne, kod gospođe od Rambujea; g. od Grasa nam je to rekao.

— Da, ali je zato Država sada bogata, — reče Skaron — moramo umeti da se žrtvujemo za svoju otadžbinu.

— Gospodin kardinal će sebi kupiti za hiljadu i pet stotina livara godišnje više pomade i mirisa — reče jedan fronder, u kome Atos poznade plemića koga je sreo u ulici Sent Onore.

— Ali šta će Muza reći, — odgovori Aramis svojim medenim glasom — Muza kojoj je potrebna pozlaćena osrednjost? Jer najzad: Si Virgilio ruer aut tolerabile desit, hosritium, saderent omnes a srinibus hudri.¹²

— Lepo! — reče Skaron pružajući ruku gospođici Pole — Ali ako i nemam više svoje hidre, bar mi ostaje moja Lavica.

Sve Skaronove reči izgledale su izvrsne te večeri. To je povlastica progonjenih. G. Menaž je skakao od oduševljenja.

Gospođica Pole ode da zauzme svoje uobičajeno mesto; ali pre no što će sesti, ona sa čitave svoje visine baci jedan kraljevski pogled na ceo skup, i oči joj se zaustaviše na Raulu.

Atos se osmehnu.

— Gospođica Pole vas je zapazila, vikonte; idite da je pozdravite. Pokažite se onakav kakav ste, iskreni palančanin; ali se nemojte usuditi da joj govorite o Anriju IV.

Pocrvenevši, vikont pristupi Lavici, i ubrzo ga nestade među plemićima koji okruživahu naslonjaču.

Behu se stvorile dve sasvim određene grupe: ona koja je okruživala g. Menaža i ona koja se nalazila oko gospođice Pole; Skaron je jurio od jedne do druge i usred sveg tog sveta svojom naslonjačom na točkovima upravljao veštinom kojom bi jedan iskusan pilot upravljao barkom usred mora prepunog podvodnog stenja.

— Kada ćemo razgovarati? — reče Atos Aramisu.

— Za koji čas, — odgovori ovaj — nema još mnogo sveta i bili bismo zapaženi.

U tome trenutku se otvoriše vrata i lakej prijavi g. biskupovog pomoćnika.

Kod tog imena svi se okretoše, jer je to bilo ime koje je već počinjalo da postaje slavno.

Atos učini isto što i ostali. Opata od Gondija je znao samo po čuvenju.

On vide kako ulazi mali, crnomanjast čovek, rđavo građen, kratkovid, nespretnih ruku u svim stvarima osim da se bori mačem i pištoljem, koji, odmah s vrata, udari u jedan sto i umalo ga ne preturi; ali na čijem je licu i pored toga bilo nečeg uzvišenog i ponositog.

Skaron se takođe okrete ka njemu i u svojoj naslonjači pođe mu u susret, gospođica Pole ga pozdravi rukom sa svoga mesta.

— Pa lepo, — reče biskupov pomoćnik, spazivši Skarona, tek kada se skoro sudario s njim — pali ste, dakle, u nemilost opate?

To je bila za taj dan osveštana fraza; bila je izgovorena stotinu puta tokom večeri i Skaron je zbog nje bio kod svoje stote dosetke o istom predmetu; stoga umalo što sad ne ostade bez odgovora; ali ga spase jedan očajnički napor.

— G. kardinal Mazaren je bio toliko ljubazan da me se seti — reče on.

— Izvanredno! — uzviknu Menaž.

— Ali kako ćete moći da nas i dalje primate? — nastavi biskupov pomoćnik — Ako vam se prihodi smanjuju, biću primoran da vas naimenujem za kanonika Bogorodičine Crkve.

— Oh! Ne, nikako, — reče Skaron — suviše bih vas kompromitovao.

— Imate li nekih novčanih izvora koje mi ne znamo?

— Uzajmiću od kraljice.

— Ali Njeno veličanstvo nema ništa lično svoje, — reče Aramis — zar ona ne živi u braku u kom su sva dobra zajednička?

Biskupov pomoćnik se okrete i osmehnu se Aramisu, dajući mu vrhom prsta znak prijateljstva.

— Izvinite, dragi moj opate, — reče mu — vi ste zakasnili i moram da vam poklonim nešto.

— Šta to? — reče Aramis.

— Jednu vrpcu za šešir.

Svi se okretoše prema biskupovom pomoćniku koji iz džepa izvuče svilenu vrpcu neobičnog oblika.

— Ah! — reče Skaron — Pa to je praćka.

— Tako je! — reče biskupov pomoćnik — Sve se čini u obliku fronde. Gospođice Pole, za vas imam jednu lepezu u obliku fronde. Daću vam svoga rukavičara, d’Erble, on pravi rukavice u obliku fronde; a vama, Skarone, svoga pekara s neograničenim kreditom; on mesi hlebove u obliku fronde i oni su odlični.

Aramis uze vrpcu i veza je oko šešira.

U tom trenutku se otvoriše vrata i lakej viknu jakim glasom:

— Gospođa vojvotkinja od Ševreza.

Kod imena vojvotkinje od Ševreza, svi ustadoše.

Skaron upravi živo svoju naslonjaču ka vratima, Raul pocrvene, Atos dade znak Aramisu koji se zavuče u udubljenje jednog prozora.

Usred komplimenata punih poštovanja, kojima je dočekaše pri ulazu, vojvotkinja je očigledno tražila nekoga ili nešto. Najzad ugleda Raula i njene oči zablistaše; primeti Atosa i zamisli se; ugleda Aramisa u udubljenju prozora i iza svoje lepeze učini neprimetan pokret iznenađenja.

— Zbilja, — reče ona kao da je htela da odagna te misli koje su je i protivu njene volje zaokupljale — kako je jadnom Voatiru? Znate li, Skarone?

— Kako? G. Voatir je bolestan? — upita plemić koji je razgovarao s Atosom u ulici Sent Onore — A šta mu je?

— Igrao je karata a nije se postarao da preko lakeja naredi da mu se donesu košulje da se presvuče, — reče biskupov pomoćnik — tako da je nazebao i sada je na umoru.

— A gde se to desilo?

— Eh! Bože moj! Kod mene. Zamislite samo da se jadni Voatir svečano zarekao da više neće igrati karata. Posle tri dana nije više mogao da izdrži i uputio se u arhiepiskopiju da ga razrešim zaveta. Nažalost, u tome trenutku, ja sam s onim dobrim savetnikom Bruselom imao vrlo ozbiljnog posla u krajnjim odajama svoga stana, kad tada Voatir primeti g. markiza od Luina za jednim stolom kako čeka nekog igrača. Markiz ga zovnu i ponudi ga da sedne za sto. Voatir odgovori da ne može igrati dok ga ja ne oslobodim zaveta. Luin se obaveza u moje ime i uze greh na svoju dušu; Voatir sede za sto, izgubi četiri stotine talira, ozebe pri izlasku i legne u postelju da više ne ustane.

— Zar je tome dragom Voatiru toliko rđavo? — upita Aramis, upola sakriven iza svoje prozorske zavese.

— Nažalost! — odgovori g. Menaž — vrlo mu je rđavo i taj će nas veliki čovek možda osgaviti, deseret orbem.¹³

— Ta ostav’te, — reče zajedljivo gospođica Pole — on da umre! Ne pada mu ni na pamet! Okružen je bulama kao kakav Turčin. Gospođa od Sentoa je odmah dotrčala i daje mu supe. La Renodo mu greje čaršave a nema nijedne gospođe, sve do naše prijateljice markize od Rambujea koja mu ne šalje čajeve.

— Vi ga ne volite, draga moja Partenija! — reče Skaron smejući se.

— Oh! Kakva nepravda, dragi moj bolesniče! Toliko ga malo mrzim da bih sa zadovoljstvom dala da mu se služi parastos za pokoj duše.

— Nisu vas uzalud nazvali Lavicom, draga moja — reče gospođa od Ševreza sa svoga mesta. — Vi ujedate strahovito.

— Govorite rđavo o jednom velikom pesniku, čini mi se, gospođo — usudi se da kaže Raul.

— Veliki pesnik, on?… Koješta, vidi se odmah, vikonte, da dolazite iz provincije, kao što mi maločas rekoste, i da ga nikada niste videli. On! Veliki pesnik? Eh! Ta jedva da ima pet stopa.

— Bravo! Bravo! — reče jedan visok, suv i crnomanjast čovek ponositih brkova i s ogromnim mačem. Bravo, lepa Pole! Vreme je da se jednom taj Voatir postavi na svoje mesto. Javno izjavljujem da verujem da se razumem u poeziju i da sam uvek nalazio da je njegova bedna.

— A ko je ovaj kapetan, gospodine? — upita Raul Atosa.

— G. od Skiderija.

— Pisac Klelije i Velikog Cirusa?

— Koje je zajednički sastavio sa svojom sestrom, koja u ovome trenutku razgovara s onom lepom osobom, tamo, pored g. Skarona.

Raul se okrete i zaista ugleda dva nova lica koja tek što behu ušla: jedno sasvim ljupko, nežno, tužno, uokvireno divnom crnom kosom, kadifastih očiju kao ono divno ljubičasto cveće dan i noć, pod kojima blista zlatna čašica; a drugo, lice jedne žene, koja kao da je ovu prvu držala pod tutorstvom, beše hladno, suvo i žuto, pravo lice matrone ili bogomoljke.

Raul se zareče da neće izići iz salona pre nego što porazgovara s lepom devojkom kadifastih očiju, koja ga, čudnom igrom misli podseti, mada nije imala nikakve sličnosti, na jadnu Lujzu koju je ostavio bolesnu u zamku La Valijer, i koju je, usred ovog sveta, za trenutak zaboravio.

Za to vreme, Aramis je prišao biskupovom pomoćniku koji mu nasmejana lica, šapnu nekoliko reči. Aramis se, i pored sveg svog samosavlađivanja, ne mogaše uzdržati da ne napravi lak pokret.

— Ta smejte se, — reče mu g. od Reca — posmatraju nas.

I rastade se s njim da bi otišao da razgovara s gospođom od Ševreza, oko koje se beše okupio veliki krug.

Aramis se napravi kao da se smeje da bi otklonio od sebe pažnju nekolicine radoznalih slušalaca i, primetivši da je sada Atos otišao u ono isto udubljenje prozora u kome je i sam proveo izvesno vreme, ode da mu se neupadljivo pridruži, pošto je nekoliko reči dobacio desno i levo.

Čim se sastadoše, otpočeše razgovor praćen mnogim gestovima.

Raul im tada priđe, kao što mu Atos beše rekao da učini.

— G. opat mi navodi jednu pesmicu g. Voatira, — reče Atos glasno — i za koju nalazim da je jedinstvena.

Raul se zadržao nekoliko trenutaka po— red njih, a zatim se umeša u grupu oko gospođe od Ševreza, kojoj se beše pridružila gospođica Pole s jedne i gospođica Skideri s druge strane.

— Pa lepo, a ja ću dopustiti sebi, — reče biskupov pomoćnik — da ne budem u svemu istog mišljenja kao g. od Skiderija; nalazim, naprotiv, da je g. od Voatira pesnik, ali čist pesnik. Političkih misli kod njega apsolutno nema.

— I tako, dakle? — upita Atos.

— Za sutra je — reče naglo Aramis.

— U koliko sati?

— U šest.

— Gde?

— U Sen-Mandeu.

— Ko vam je to rekao?

— Grof od Rošfora.

Neko im se približavaše.

— A filozofske ideje? Te su baš nedostajale jadnome Voatiru. Ja se slažem s mišljenjem g. biskupovog pomoćnika: čist pesnik.

— Da, svakako, u poeziji je bio nenadmašan, — reče Menaž — pa ipak će mu potomstvo, diveći mu se, prebacivati jednu stvar, a to je što je u sastavljanje stihova uneo isuviše veliku slobodu; ubio je poeziju ne znajući ni sam to.

— Ubio, to je prava reč — reče Skideri.

— Ali, kakvo su remek delo njegova pisma? — reče gospođa od Ševreza.

— Oh, u tom pogledu, — reče gospođica od Skiderija — to je sjajna celina.

— To je istina, — odgovori gospođica Pole — ali samo dok se šali, jer je u ozbiljnom epistolarskom rodu bedan, i kada ne govori stvari suviše sirovo, priznaćete da ih govori rđavo.

— Ali ćete bar priznati da je u šali neuporediv.

— Da, svakako, — nastavi Skideri, usukujući brk — nalazim samo da mu je komika usiljena a šala isuviše slobodna. Pogledajte njegovo „Pismo šarana štuki”.

— Ne uzimajući u obzir, — nastavi Menaž — da su mu najbolje inspiracije dolazile iz palate Rambuje. Pogledajte „Zelida i Alcidaleja”.

— Što se mene tiče, — reče Aramis prilazeći krugu i pozdravljajući s poštovanjem gospođu od Ševreza, koja mu odgovori ljupkim osmehom — što se mene tiče, ja ću ga optužiti još i zato što je bio suviše slobodan prema velikašima. Često nije imao dovoljno poštovanja prema gospođi princezi, prema g. maršalu d’Alberu, prema g. od Šambera, pa čak i prema kraljici.

— Kako prema kraljici? — upita Skideri, ispružajući desnu nogu napred kao da hoće da zauzme stav za odbranu — Bogamu! To nisam znao. Kako to nije imao dovoljno poštovanja prema Njenom veličanstvu?

— Pa zar ne znate za njegovu pesmu: „Mišljah”?

— Ne — reče gospođa od Ševreza.

— Ne — reče gospođica od Skiderija.

— Ne — reče gospođica Pole.

— Zbilja verujem da ju je kraljica saopštila malom broju osoba; ali ja je znam iz pouzdanog izvora.

— I vi je znate?

— Mislim da bih mogao da je se setim.

— Da čujemo! Da čujemo! — rekoše svi u glas.

— Evo u kakvoj se prilici stvar dogodila: — reče Aramis — G. od Voatira se nalazio u kraljičinim kolima kada se ona šetala nasamo s njim po šumi u Fontenblou, on se napravi zamišljen samo zbog toga da bi kraljica zapitala šta misli, što se i dogodilo.

„— O čemu to mislite, gospodine od Voatira? — zapita Njeno veličanstvo.

„Voatir se osmehnu, napravi se jedno pet sekundi kao da razmišlja, da bi izgledalo kao da improvizuje, a zatim odgovori:

Mišljah da vam je sudbina,

posle toliko nezasluženih nesreća,

pravedno podarila krunu

slave, sjaja i počasti;

ali da ste bili srećniji

kad nekada beste,

ne bih rekao zaljubljeni.

ali slik to traži.

Skideri, Menaž i gospođica Pole slegoše ramenima.

— Pričekajte, pričekajte, — reče Aramis — postoje tri strofe.

— Oh, recite tri kitice, — reče gospođica od Skiderija — to je u najboljem slučaju pesmica.

Mišljah da je taj jadni Amor,

koji vam uvek dade svoje strele,

prognan daleko iz vašeg srca,

bez strela, luka i čari;

a čime se mogu koristiti,

misleći pored vas, Marija,

kad možete tako da postupite,

prema onima koji su vam verno služili?

— Oh, što se tiče ove poslednje strelice, — reče gospođa od Ševreza — ja ne znam da li je ona po poetskim pravilima, ali tražim milost za nju, jer je istinita, i gospođa od Otfora i gospođa od Senesija će mi se pridružiti ako to bude potrebno, ne računajući g. od Bofora.

— Samo slobodno, — reče Skaron — to me se ne tiče; od jutros nisam više njen bolesnik.

— A poslednja kitica, — reče gospođica od Skiderija — poslednja kitica? Ded’!

— Evo je, — reče Aramis — i ova ima tu prednost što se služi pravim imenima, tako da se čovek ne može prevariti.

Mišljah — mi pesnici, mislimo čudno,

šta biste, u tom raspoloženju,

učinili,u ovom trenutku,

kad biste, tu na stazi,

videli vojvodu od Bakingama,

i ko bi bio u nemilosti,

vojvoda ili otac Vensan.¹⁴

Kod ove poslednje strofe diže se jednoglasan uzvik protiv Voatireve drskosti.

— Ali, — reče poluglasno mlada devojka kadifastih očiju — ali ja nalazim, nažalost, da su ovi stihovi ljupki.

To je bilo i Raulovo mišljenje i on se približi Skaronu i reče mu, crveneći:

— Gospodine Skarone, učinite mi tu čast, molim vas, i recite mi ko je ova mlada dama, koja se svojim gledištem jedina suprotstavlja celom ovom slavnom skupu.

— Ah, ah, mladi moj vikonte, — reče Skaron — čini mi se da imate nameru da joj predložite savez za odbranu i napad?

Raul ponovo pocrvene.

— Priznajem, — reče — da nalazim da su ovi stihovi vrlo lepi.

— I oni to zaista jesu, — reče Skaron — ali pst! Među pesnicima se takve stvari ne govore.

— Ali ja nemam tu čast da budem pesnik, — reče Raul — i pitao sam vas…

— Zaista, koja je ovo mlada dama, zar ne? To je lepa Indijanka.

— Budite ljubazni pa me izvinite, — reče Raul crveneći — ali sada ne znam ništa više nego pre. Nažalost, ja sam provincijalac.

— Što će reći da se ne razumete mnogo u svemu ovome što izbija ovde iz svih usta. Utoliko bolje, mladiću, utoliko bolje. Ne trudite se da razumete, samo biste gubili vreme; a kada budete razumeli, treba se nadati da se neće više tako govoriti.

— Dakle, vi mi praštate, gospodine, — reče Raul — i bićete ljubazni da mi kažete ko je ta ličnost koju zovete lepa Indijanka?

— Da, svakako, to je jedna od najljupkijih osoba koje postoje, gospođica Fransoaz d’Obinje.

— Je li ona iz porodice slavnoga Agripe, prijatelja Anrija IV?

— To je njegova unuka. Ona dolazi s Martinika, i zbog toga je zovem lepa Indijanka.

Raul raširi oči, a njegov pogled se srete s očima mlade devojke, koja se osmehnu. Govorilo se i dalje o Voatiru.

— Gospodine, — reče gospođica d’Obinje, obraćajući se i sama Skaronu, kao da je želela da se umeša u njegov razgovor s mladim vikontom — zar se vi ne divite prijateljima jadnog Voatira? Slušajte samo kako ga čerupaju, hvaleći ga! Jedan mu oduzima zdrav razum, drugi poeziju, treći originalnost, četvrti komiku, peti nezavisnost, šesti… Eh! Blagi bože! Šta će onda ostaviti toj sjajnoj celini kako je to rekla gospođica od Skiderija?

Skaron se stade smejati a Raul isto tako. Lepa Indijanka i sama začuđena utiskom koji je izazvala, obori oči i dobi opet svoj naivni izraz.

— Evo jedne duhovite osobe — reče Raul.

Atos, još uvek u udubljenju prozora, s prezrivim osmehom na usnama, pogledom je obuhvatao čitav taj prizor.

— Zovnite g. grofa od La Fera, — reče gospođa od Ševreza biskupovom pomoćniku — potrebno mi je da govorim s njim.

— A meni je potrebno, — reče biskupov pomoćnik — da svet veruje da ne govorim s njim. Volim ga i divim mu se, jer znam za njegove nekadašnje doživljaje, bar za neke; ali nameravam da ga pozdravljam tek od prekosutra ujutru.

— Zbog čega od prekosutra ujutru? — upita gospođa od Ševreza.

— To ćete znati sutra uveče — reče biskupov pomoćnik smejući se.

— Zbilja, dragi moj Gondi, — reče vojvotkinja — govorite kao Apokalipsa. Gospodine d’Erble, — dodade ona, okrećući se prema Aramisu — hoćete li još jednom večeras da budete moj vitez?

— Kako da ne, vojvotkinjo? — reče Aramis — večeras, sutra, uvek, samo zapovedite.

— Pa lepo, potražite mi grofa od La Fera, hoću da govorim s njim.

Aramis priđe Atosu i vrati se s njim.

— Gospodine grofe, — reče vojvotkinja predajući jedno pismo Atosu — evo vam ono što sam vam obećala. Naš štićenik će biti savršeno primljen.

— Gospođo, — reče Atos — on je srećan što ste ga vi zadužili.

— U tome pogledu vi nemate ničemu da mu zavidite; jer treba vama da zahvalim što sam ga upoznala — odgovori lukava žena s osmehom koji Atosa i Aramisa podseti na Mariju Mišon.

I na te reči ona ustade i zatraži svoja kola. Gospođica Pole beše već otišla, gospođica od Skiderija je baš polazila.

— Vikonte, — reče Atos — ispratite gospođu vojvotkinju od Ševreza; zamolite je da bude tako ljubazna da vas uzme pod ruku pri silasku, i silazeći zahvalite joj se.

Lepa Indijanka priđe Skaronu da se oprosti s njim.

— Već odlazite? — reče on.

— Odlazim među poslednjima, kao što vidite. Ako budete imali vesti o g. od Voatira, i naročito ako budu dobre, budite tako dobri da me sutra izvestite.

— Oh! Sada može umreti — reče Skaron.

— Kako to? — reče devojka kadifastih očiju.

— Nesumnjivo, njegovo pohvalno slovo je gotovo.

I rastadoše se smejući se, devojka se okrenu da sa saučešćem pogleda jadnoga bogalja, a jadni bogalj je nju pratio očima punim ljubavi.

Malo po malo grupe se prorediše. Skaron se pravio kao da ne vidi da su izvesni njegovi gosti nešto tajno među sobom govorili, da su mnogima stizala pisma i da je izgledalo kao da njegov večernji prijem ima neki tajanstveni cilj koji se udaljava od književnosti, oko koje se ipak toliko buke podiglo. Ali šta se to tiče Skarona? Sada se moglo kod njega baviti frondom do mile volje: od toga jutra, kao što je sam rekao, on nije više kraljičin bolesnik.

Što se Raula tiče, on je stvarno vojvotkinju ispratio do njenih kola u kojima je ona zauzela mesto i pružila mu ruku da je poljubi; zatim, po jednoj od onih ćudi koje su je činile tako divnom i tako opasnom, ona ga je odjednom zagrlila i poljubila u čelo, rekavši mu:

— Vikonte, neka vam moje najlepše želje i ovaj poljubac donesu sreću!

Zatim ga je odgurnula i rekla kočijašu da vozi pravo u palatu Luin. Kola odoše; gospođa od Ševreza beše poslednji put s vrata mahnula mladiću i Raul se vrati gore sav zbunjen.

Atos shvati šta se dogodilo i osmehnu se.

— Hodite, vikonte, vreme je da pođete. Vi polazite sutra u vojsku g. Princa; prospavajte dobro svoju poslednju noć kao građanin.

— Biću, dakle, vojnik? — reče mladić — Oh, gospodine, hvala vam od sveg srca!

— Zbogom, grofe, — reče opat d’Erble — vraćam se u svoj manastir.

— Doviđenja, opate, — reče biskupov pomoćnik, sutra držim propoved i imam oko dvadeset tekstova da razgledam večeras.

— Zbogom, gospodo, — reče grof — idem da odspavam dvadeset i četiri časa bez prekida, padam od umora.

Tri čoveka se pozdraviše izmenivši poslednji pogled.

Skaron ih je ispod oka pratio kroz zavese svoga salona.

— Nijedan od njih neće učiniti ono što kaže, — promrmlja on uz svoj majmunski osmeh — ali neka samo idu, čestiti plemići! Ko zna da oni ne rade baš na tome da mi se povrati penzija!Oni mogu micati rukama, a to je već mnogo, ja, nažalost, imam samo jezik, ali ću se postarati da dokažem da je i to nešto. Hej! Šampenoa, evo gde izbija jedanaest sati. Hodite da me odgurate do moje postelje. Zaista, ova gospođica d’Obinje je zanosna!

I na to jadni bogalj iščeze u spavaću sobu čija se vrata zatvoriše za njim, a svetlosti se, jedna za drugom, pogasiše u salonu u ulici Turnel.

XXIV

SEN-DENI

Dan je tek osvajao kada Atos ustade i obuče se; po njegovom bledilu koje je bilo jače izraženo nego obično, i po tragovima koje nesanica ostavlja na licu, lako se moglo videti da je gotovo celu noć proveo ne sklopivši oka.

Toga jutra čitava ličnost ovog tako čvrstog i odlučnog čoveka odisala je tromošću i neodlučnošću, što je bilo u suprotnosti s njegovim običnim izgledom.

To je dolazilo otud što se bavio pripremama za Raulov odlazak i što je pokušavao da dobije u vremenu. Pre svega, on svojom rukom naoštri jedan mač koji izvuče iz kanije od namirisane kože, ispita da li mu drška dobro leži u ruci i da li je sečivo dobro pričvršćeno za balčak.

Zatim baci jednu kesicu punu zlatnika na dno sandučeta namenjenog mladiću, pozva Olivena, to je bilo ime lakeja koji ga je pratio od Bloa, naredi mu da pred njim uredi putničku torbu, vodeći računa da se u nju stave sve stvari potrebne mladiću koji polazi u rat.

Najzad, pošto je svim tim pripremama posvetio skoro ceo sat, on otvori vrata koja su vodila u vikontovu sobu i tiho uđe.

Sunce, već žarko, prodiralo je u sobu kroz prozor sa širokim oknima, na koji je Raul, vrativši se sinoć kasno, zaboravio da navuče zavese. Još je spavao, ljupko naslonivši svoju glavu na ruku. Njegova duga crna kosa mu je upola pokrivala divno čelo, ovlaženo onom parom koja se u bisernim kapljicama kotrlja po obrazima umornog deteta.

Atos se približi i nadnevši se, u položaju punom nežne melanholije, dugo je posmatrao tog mladića nasmejanih usana, polusklopljenih očnih kapaka, čiji su snovi morali biti prijatni a spavanje lako, toliko je njegov anđeo čuvar brižljivo i nežno bdeo nad njim. Malo po malo, Atos se predade čarima svoga sanjarenja pred tom tako čistom i obdarenom mladošđu. Njegova sopstvena mladost mu se opet ukaza, donoseći sobom sve one slatke uspomene, koje su pre mirisi no misli. Između te prošlosti i ove sadašnjosti stajala je jedna provalija. Ali uobrazilja leti kao anđeo i kao munja: ona preleće preko mora na kojima umalo nismo doživeli brodolom, tamu u kojoj smo izgubili svoje iluzije, provaliju u koju se survala naša sreća. On pomisli da je ceo prvi deo njegovog života uništila jedna žena; on s užasom pomisli kakav uticaj može da ima ljubav na jedno stvorenje tako prefinjeno i tako snažno istovremeno.

Sećajući se svega što je prepatio, on predvide sve što je Raul mogao propatiti i izraz nežnog i dubokog sažaljenja koje oseti u srcu, pojavi se u smernom pogledu kojim obuhvati mladića.

U tom trenutku, Raul se probudi, bez oblika, bez maglovitosti i bez umora što je karakteristično za izvesne nežne organmzme, kao što su ptičiji. Pogled mu se zaustavio na Atosovim očima i on, nesumnjivo, shvati sve što se odigravalo u srcu toga čoveka koji je očekivao da se on probudi kao što ljubavnik očekuje buđenje voljene žene, jer sada i njegov pogled dobi izraz beskrajne ljubavi.

— Vi ste bili tu, gospodine? — reče on s puno poštovanja.

— Da, Raule, bio sam tu — reče grof.

— I niste me budili?

— Hteo sam da vam ostavim još nekoliko trenutaka tog slatkog sna, prijatelju; mora biti da vas je jučerašnji dan zamorio jer se otegao tako duboko u noć.

— Oh, gospodine, toliko ste dobri — reče Raul.

Atos se osmehnu.

— Kako se osećate? — reče mu.

— Ali sasvim dobro, gospodine, potpuno oporavljen i svež.

— Pitam to zato što vi još uvek rastete, — nastavi Atos s divnim i roditeljskim interesovanjem zrelog čoveka za mladića — i što je u vašim godinama umor dvostruko veći.

— Oh, gospodine, molim vas da me izvinite, — reče Raul zastidevši se od tolikog staranja — za čas ću se obući.

Atos pozva Olivena i zaista, posle deset minuta, s onom tačnošću koju je Atos, disciplinovan u vojničkoj službi, preneo na svoga štićenika, mladić je bio spreman.

— A sada, — reče mladić lakeju — postarajte se za moj prtljag.

— Vaš prtljag vas čeka, Raule — reče Atos. — Naredio sam te je vaš sanduk spakovan na moje oči i ništa vam neće nedostajati. On mora da je već zajedno sa lakejovom putničkom torbom natovaren na konja, ukoliko su se držali naredaba koje sam izdao.

— Sve je učinjeno po želji gospodina grofa, — reče Oliven — i konji čekaju.

— A ja sam spavao, — uzviknu Raul — dok ste vi, gospodine, bili toliko dobri da se brinete o svim tim pojedinostima. Oh, ali, zaista, gospodine, vi me suviše obasipate dobrotama.

— Znači da me malo i volite, ja se bar tome nadam — odgovori Atos, skoro razneženim tonom.

— Oh! Gospodine, — uzviknu Raul koji se skoro gušio savlađujući se da ne pokaže svoje uzbuđenje izlivom nežnosti — Oh! Bog mi je svedok da vas volim i da vas poštujem.

— Pogledajte da niste štogod zaboravili, — reče Atos, čineći se kao da oko sebe nešto traži, kako bi sakrio svoje uzbuđenje.

— Nisam, gospodine — reče Raul.

Lakej tada s izvesnim kolebanjem priđe Atosu i reče mu tiho:

— G. vikont nema mača, jer mi je gospodin grof oduzeo onaj koji je g. vikont sinoć skinuo.

— U redu je, — reče Atos — to je moja stvar. Raul kao da nije primetio taj razgovor. On siđe, gledajući stalno u grofa da bi video da li je došao trenutak rastanka; ali Atos ni da trepne.

Kad stigoše na peron, Raul vide tri konja.

— Oh, gospodine! — uzviknu on sav ozaren — Vi me, dakle, pratite?

— Otpratiću vas donekle — reče Atos. Radost senu u Raulovim očima i on lako skoči na konja.

Atos lagano uzjaha svoga, pošto je prethodno tiho rekao nekoliko reči lakeju, koji se, umesto da odmah pođe za njima, ponovo pope u stan. Raul, radostan što je u grofovom društvu to i ne opazi, ili se učini kao da nije opazio.

Dva plemića udariše preko Novog Mosta, prođoše kejovima, ili bar pored onoga što se u to vreme zvalo Pipinovo pojilište. i nastaviše duž zidova Velikog Šatelea. Taman su ulazili u ulicu Sen-Deni kada ih dostiže lakej.

Put je tekao u ćutanju. Raul je jasno osećao da se trenutak rastanka primiče; grof je još sinoć izdao naređenja u vezi s njegovim dnevnim poslovima. Uostalom, njegovi pogledi kao i ono nekoliko reči koje je izustio odavali su udvostručenu nežnost. S vremena na vreme bi mu izmaklo ili kakvo razmišljanje ili kakav savet, a reči su mu bile pune brižljive pažnje.

Pošto prođoše kapiju Sen-Deni i kada stigoše u visinu Rekolea, Atos baci pogled na vikontovog konja.

— Obratite pažnju, Raule, — reče mu on — to sam vam već često govorio; na to ne bi trebalo zaboraviti, jer je to veliki nedostatak za jednog konjanika. Pogledajte! Vaš konj je već zamoren, sav je u peni, dok moj izgleda kao da je tek izišao iz konjušnice. Stežući mu tako dizgine činite da mu usta stvrdnu; i, pazite, vi ne možete više da njime upravljate potrebnom brzinom. Spas konjanikov je neki put u tome što će ga konj brzo poslušati. Za osam dana, setite se toga, nećete više rukovati njime u manježu, već na bojnom polju.

A onda, iznenada, da ne bi pridao suviše tužan značaj toj napomeni Atos nastavi:

— Pogledajte, Raule, da divne poljane za lov na jarebice.

Mladić se koristio poukom, a naročito se divio nežnoj delikatnosti kojom mu je ona data.

— Pre neki dan sam primetio još jednu stvar, — govoraše mu Atos — a to je da pri gađanju iz pištolja suviše ispružate ruku. Ta napregnutost čini da pogodak ne bude tačan. Zato ste, ispalivši dvanaest metaka, tri puta promašili cilj.

— Koji ste vi dvanaest puta pogodili. gospodine — odgovori Raul s osmehom.

— Jer sam savijao zglob i na taj način lakat je bio oslonac za ruku. Razumete li dobro šta hoću da vam kažem, Raule?

— Da, gospodine; otada sam gađao iz pištolja sam, upravljajući se po tome savetu, i postigao sam uspeh.

— Vidite, — nastavi Atos — to je kao i u borenju, suviše žustro napadate svoga protivnika. To je greška vaših godina, znam to; ali pokret tela pri napadanju uvek udaljava mač od linije; i ako imate posla s hladnokrvnim čovekom na prvom koraku koji biste tako učinili zaustaviće vas jednim jednostavnim odbojem, ili čak i pravim udarcem.

— Da, gospodine, kao što ste vi to tako često učinili, ali ceo svet nema vašu veštinu i vašu hrabrost.

— Kako je hladan ovaj vetar, — nastavi Atos — to je uspomena koju nam je ostavila zima. Zbilja, upamtite, ako idete u borbu, a ići ćete jer ste preporučeni jednom mladom vojskovođi koji veoma voli barut, setite se dobro u pojedinačnoj borbi, kao što se to često dešava naročito nama konjanicima, setite se dobro da nikada ne pucate prvi; ko puca prvi retko kad pogađa protivnika, jer puca sa strahom da će ostati razoružan pred naoružanim neprijateljem; zatim, pošto protivnik opali, naterajte konja da se propne; taj manevar mi je dva do tri puta spasao život.

— Upotrebiću ga, ako ni zbog čega drugog, a ono bar iz zahvalnosti.

— Eh! — reče Atos — Zar nisu ono lovokradice koje tamo hvataju? Da, stvarno… Zatim još jedna važna stvar, Raule: ako biste bili ranjeni pri kakvom jurišu, ako padnete s konja a ostane vam još nešto snage, uklonite se s pravca kojim je prošao vaš puk, inače mogu ga potisnuti i vas bi pogazili konji. U svakome slučaju, ukoliko biste bili ranjeni, pišite mi smesta, ili naredite da mi pišu; mi se razumemo u ranama, mi stari — dodade Atos s osmehom.

— Hvala, gospodine — odgovori mladić sav uzbuđen.

— Ah! Evo nas u Sen-Deniju — promrmlja Atos.

Zaista u tome trenutku stigoše do gradske kapije, koju su čuvala dva stražara. Jedan reče drugome:

— Evo još jednog mladog plemića koji mi izgleda kao da ide u vojsku.

Atos se osvrte: sve što se odnosilo na Raula, ma i na posredan način, u njegovim je očima odmah postajalo važno.

— Po čemu to vidite? — upita on.

— Po njegovom izgledu, gospodine — reče stražar. — Uostalom u tim je godinama. To je već drugi danas.

— Od jutros je, dakle, već prošao neki mladić kao ja? — upita Raul.

— Jeste, vere mi, ponosna izgleda i lepo opremljen, kao mladić iz dobre kuće.

— To će mi biti saputnik, gospodine, — nastavi Raul, produžujući put — ali nažalost, neće učiniti da zaboravim onoga koga gubim.

— Ne verujem da ćete ga stići, Raule, jer treba ovde da porazgovaram s vama, a ono što imam da vam kažem trajaće možda dovoljno dugo da taj plemić izmakne ispred vas.

— Kako god želite, gospodine.

Razgovarajući tako, prolazili su ulicama koje su zbog praznika bile pune sveta i stigoše pred staru katedralu u kojoj se služila prva služba božja.

— Sjašimo, Raule, — reče Atos. — Vi, Olivene, čuvajte konja i dajte mi mač.

Atos uze u ruku mač koji mu pruži lakej i dva plemića uđoše u crkvu.

Atos podnese Raulu osvećenu vodicu! U nekim roditeljskim srcima ima malo od one predusretljive ljubavi koju ljubavnik oseća prema voljenoj ženi.

Mladić dodirnu Atosovu ruku, pokloni se i prekrsti.

Atos reče nešto jednom čuvaru koji se pokloni i uputi u pravcu podzemnih grobova.

— Hodite, Raule, — reče Atos — pođimo za ovim čovekom.

Čuvar otvori gvozdenu ogradu kraljevskih grobnica i ostade na gornjoj stepenici, dok su Atos i Raul silazili. U dnu ovih stepenica koje su vodile u grobnicu svetlelo je srebrno kandilo koje je gorelo na poslednjem stepeniku, a upravo ispod tog kandila, prekriven širokim ogrtačem od ljubičastog somota po kome su bili rasuti zlatni krinovi, počivao je jedan katafalk na hrastovim nogarima.

Mladić, pripremljen za ovu situaciju stanjem svoga vlastitog srca punog tuge, veličanstvenošću crkve kroz koju je prošao, beše sišao laganim i svečanim korakom i stojao je gologlav pred tim posmrtnim ostacima poslednjeg kralja, koji će ka svojim precima otići tek kad njegov naslednik dođe k njemu i koji kao da tu stoji da ljudskoj taštini, koja se ponekad na prestolu tako lako zanese, kaže:

Prahu zemaljski, čekam te!

Nastade trenutak ćutanja.

Zatim Atos podiže ruku i, pokazujući prstom kovčeg, reče:

— Ovaj trošni kovčeg, jeste mrtvački kovčeg čoveka slaba i bez veličine, a čija je vladavina ipak bila puna ogromnih događaja; to je zato što je nad tim kraljem bdeo duh drugog jednog čoveka, kao što ovo kandilo bdi nad ovim sandukom i obasjava ga. Taj čovek bio je pravi kralj, Raule; ovaj drugi je bio samo senka kojoj je on davao svoju dušu. Pa ipak, toliko je silno monarhijsko veličanstvo kod nas da taj čovek nema ni tu čast da dobije grob bar kod nogu onoga čijoj slavi je žrtvovao sav svoj život, jer taj čovek, Raule, upamtite to dobro, ako je ovoga kralja načinio malim, načinio je kraljevinu velikom, a palata Luvr sadrži dve stvari: kralja koji umire i kraljevstvo koje ne umire. Ta je vladavina prošla, Raule; taj ministar, koga se toliko plašio, koga se toliko bojao, koga je toliko mrzeo njegov gospodar, sišao je u grob, povukavši za sobom kralja koga nije hteo ostaviti da živi sam, besumnje iz straha da ne uništi njegovo delo, jer jedan kralj konstruktivno gradi samo kada uza se ima bilo boga, bilo duh božji. A ipak je tada ceo svet smatrao kardinalovu smrt kao oslobođenje, pa i ja sam, toliko su savremenici slepi, osujetio sam namere toga velikog čoveka koji j,e u svojim rukama držao Francusku i koji ju je, prema tome da li ih je stezao ili popuštao, gušio ili joj po svojoj volji davao slobodnog vazduha. Ukoliko me nije smrvio, mene i moje prijatelje, u svome strašnom gnevu, to je nesumnjivo zato da bih mogao danas da vam kažem: Raule, znajte uvek praviti razliku između kralja i kraljevstva; ako je kralj samo čovek, kraljevstvo je duh božji; kada posumnjate kome treba da služite, napustite materijalni izgled radi nevidljivog principa jer je nevidljivi princip sve. Samo, bog je hteo da učini taj princip opipljivim, ovaplotivši ga u jednom čoveku. Raule, čini mi se da kao kroz maglu nazirem vašu budućnost. Ona će biti bolja no što je naša bila, tako bar mislim. Nasuprot nama, koji smo imali jednog ministra bez kralja, vi ćete imati jednog kralja bez ministra. Moći ćete, dakle, služiti, voleti i poštovati kralja. Ako taj kralj bude tiranin, jer svemoć ima svojih vrtoglavica koje je navode na tiraniju, služite, volite i poštujte kraljevstvo, to jest nepogrešnu stvar, to jest božji duh na zemlji, to jest tu nebesku iskru koja čini gomilu praha tako velikom i tako svetom da smo mi, mada plemići visokog roda, tako sitna stvar pred ovim telom opruženim na poslednjem stupnju ovih stepenica, kao ovo isto telo pred prestolom Gospodnjim.

— Obožavaću boga, gospodine, — reče Raul — poštovaću kraljevstvo; služiću kralju, i trudiću se da ako poginem, poginem za kralja, za kraljevstvo ili za boga. Jesam li vas dobro razumeo?

Atos se osmehnu.

— Vi ste plemenita priroda, — reče on — evo vam mač.

Raul kleče na jedno koleno.

— Njega je nosio moj otac, častan plemić. Nosio sam ga i ja i bio sam ga dostojan nekoliko puta kada mu je drška bila u mojoj ruci a kanija visila o bedru. Ako je vaša ruka još slaba da rukuje ovim mačem, Raule, utoliko bolje, imaćete više vremena da naučite da ga potržete samo u onim prilikama kada je potrebno da ugleda svetlost dana.

— Gospodine, — reče Raul, primajući mač iz grofovih ruku — vama treba da zahvalim za sve; pa ipak, ovaj mač je najdragoceniji poklon koji ste mi učinili. Kunem vam se, nosiću ga kao zahvalan čovek.

I prinese usne balčaku, koga poljubi s poštovanjem.

— Dobro je — reče Atos. — Ustanite, vikonte, i zagrlimo se.

Raul ustade i s izlivom nežnosti se baci Atosu na grudi.

— Zbogom, — promrmlja grof, koji je osećao kako mu se srce slama — zbogom i mislite na mene.

— Oh! Večno, večno! — uzviknu mladić. — Oh! Kunem vas se, gospodine, i ako mi se dogodi nesreća, vaše ime biće poslednje ime koje ću izgovoriti, uspomena na vas biće moja poslednja misao.

Atos se brzo opet pope gore, da bi prikrio svoje uzbuđenje, dade čuvaru grobova je dan zlatnik, pokloni se pred oltarom i uputi se krupnim koracima ka crkvenom tremu kraj koga je čekao Oliven s dva druga konja.

— Olivene, — reče on pokazujući na Raulov kajas — pritegnite kopču ovoga mača koji pomalo visi. Dobro. A sada, pratićete g. vikonta dok vas ne stigne Grimo; kada on stigne, napustićete vikonta. Čujete li, Raule? Grimo je stari sluga pun hrabrosti i opreznosti, Grimo će vas pratiti.

— Dobro, gospodine — reče Raul.

— Ded’ uzjašite, da vas vidim kad pođete.

Raul posluša.

— Zbogom, Raule, — reče grof — zbogom, drago moje dete.

— Zbogom, gospodine, zbogom, moj mnogo voljeni zaštitniče!

Atos mu dade znak rukom, jer se nije usuđivao da govori i Raul se udalji, gologlav.

Atos ostade nepomičan, gledajući kako on odlazi, sve do trenutka dok ne iščeze iza zaokreta ulice.

Tada grof dobaci uzde svoga konja u ruke jednome seljaku, pope se lagano natrag uz stepenice, ponovo uđe u crkvu, kleče u najmračniji ugao i stade da se moli bogu.

XXV

JEDNO OD ČETRDESET SREDSTAVA ZA BEKSTVO
GOSPODINA OD BOFORA

Međutim vreme je prolazilo za zatvorenika kao i za one koji su se bavili njegovim bekstvom: samo što je prolazilo sporije. Suprotno drugim ljudima, koji se s oduševljenjem prihvataju kakve opasne odluke a koji se sve više hlade ukoliko se primiče trenutak njenog izvršenja, vojvoda od Bofora, čija silovita hrabrost beše prešla u poslovicu i koju beše sputalo petogodišnje mirovanje, vojvoda od Bofora izgledaše kao da goni vreme pred sobom i svom svojom žudnjom poziva čas akcije. U samom njegovom bekstvu, pored planova koje je gradio za budućnost, planova za koje moramo priznati da su bili vrlo nejasni i magloviti, u samom tom bekstvu bio je već početak osvete od koje mu se srce nadimalo. Pre svega njegovo bekstvo je bilo vrlo rđava stvar za g. od Šavinjija, koga je omrznuo zbog sitnog proganjanja kojim ga je ovaj kinjio; zatim još gora stvar za Mazarena, koga je iz dubine duše mrzeo zbog svega onog što je imao da mu prebaci. Vidi se da je bilo srazmere u osećanjima koja je g. od Bofora gajio prema upravniku i ministru, prema potčinjenom i pretpostavljenom.

Osim toga, g. od Bosrora, koji je tako dobro poznavao unutrašnjost Pale Roajala, kome su bili poznati odnosi između kraljice i kardinala, u zatvoru je pred oči izlazila sva ona dramatična uzbuna koja će nastati, kada glas: g. od Bofora je pobegao! odjekne od ministrovog kabineta do sobe Ane od Austrije. Govoreći sve to samome sebi, g. od Bofora se slatko smeškao, misleći da je već napolju, udišući vazduh ravnica i šuma, stežući nogama snažnog konja i vičući iz sveg glasa: „Slobodan sam!”

Doduše, kada bi došao sebi, našao bi se između svoja četiri zida, i na deset koraka od sebe video La Ramea kako okreće palce, a u predsoblju bi čuo svoje stražare kako se smeju ili piju.

Jedino u čemu se malo odmarao od te odvratne slike, tako je velika nestalnost ljudskog duha, bilo je namršteno Grimoovo lice, to lice koje najpre beše omrznuo a koje je docnije postalo sva njegova nada. Grimo mu izgledaše kao kakav Antinous.

Izlišno je napomenuti da je sve to bilo igra grozničave zatvorenikove mašte. Grimo je bio uvek isti. Stoga beše sačuvao potpuno poverenje svoga starešine La Ramea, koji je sada više verovao njemu nego samome sebi: jer je La Rame, kao što smo već rekli, u dnu svoga srca osećao izvesnu naklonost prema g. od Bofora.

Stoga se taj dobri La Rame mnogo radovao toj maloj večeri, nasamo sa zatvorenikom. La Rame je imao samo jednu manu, bio je gurman; našao je da su pastete odlične a vino izvrsno. A naslednik čiča Martoa mu beše obećao pastetu od fazana, umesto pastete od piletine, i vino iz Šambertena umesto vina iz Makona. Sve to, još uvećano prisustvom ovog odličnog princa koji je u osnovi bio tako dobar, koji je tako dobro izmišljao kako će podvaliti g. od Šavinjija i pravio tako dobre šale na račun Mazarena, sve je to činilo da ovi lepi Duhovi koji su dolazili budu za La Ramea jedan od četiri glavna praznika u godini.

La Rame je očekivao, dakle, šest časova uveče isto onako nestrpljivo kao i vojvoda.

Još od ranog jutra se postarao za sve sitnice, i, oslanjajući se jedino na sebe, lično je posetio naslednika čiča Martoa. Ovaj beše prevazišao samoga sebe; pokaza mu jednu pravu džinovsku pastetu, s gornje strane ukrašenu grbom g. od Bofora; pasteta još nije bila napunjena, ali pored nje behu jedan fazan i dve jarebice, tako gusto nadevene slaninom da izgledahu kao jastuče sa čiodama. Od njih je La Rameu pošla voda na usta i u vojvodinu sobu se vratio zadovoljno trljajući ruke.

Kao vrhunac sreće, što smo već rekli, g. od Šavinjija, oslanjajući se na La Ramea, beše otišao na neki kratak put, i krenuo je baš toga jutra, te je La Rame bio zamenik upravnika zamka.

Što se Grimoa tiče, on je bio mrzovoljniji no ikada.

U toku prepodneva, g. od Bofora beše odigrao s La Rameom partiju lopte; jednim znakom Grimo mu je dao na znanje da pazi na sve.

Koračajući napred, Grimo mu je pokazao put kojim će se uputiti te večeri.

Igralište se nalazilo u onome delu koji su zvali vrtić malog dvorišta zamka. To je bilo dosta pusto mesto, na kome su stražari postavljani tek u trenutku kada bi g. od Bofora igrao svoju partiju; pa i ta je opreznost, zbog visine zidova, izgledala suvišna.

Trebalo je otvoriti troja vrata pre no što bi se stiglo u taj ograđeni vrt. Svaka su se otvarala drugim ključem.

Došavši u vrt, Grimo mehanički sede kraj jedne puškarnice, pustivši svoje noge da vise preko zida. Bilo je očigledno da će se na tome mestu pričvrstiti lestvice od užeta.

Sav taj pokret, razumljiv za vojvodu od Bofora, bio je, priznaćete, nerazumljiv za La Ramea.

Partija otpoče. Ovoga puta, g. od Bofora je imao sreće, i reklo bi se da je rukom nameštao lopte tamo gde je želeo da odu. La Rame bi potpuno potučen.

Četiri stražara g. od Bofora pratila su ga i skupljala lopte; kada se igra završila, g. od Bofora, podsmevajući se La Rameu do mile volje zbog njegove neveštine, dade stražarima dva zlatnika da odu i u njegovo zdravlje piju s ostala svoja četiri druga.

Stražari zatražiše odobrenje od La Ramea, koji im ga dade, ali tek za uveče. Do toga vremena trebalo je da se La Rame pobrine za važne pojedinosti; kako je morao da ide poslom, želeo je da zatvorenika drže stalno na oku.

Da je g. od Bofora sam podešavao stvari, verovatno ih ne bi izveo tako dobro kako je to učinio njegov čuvar.

Najzad otkuca šest časova; mada je trebalo da sednu za sto tek u sedam časova, večera je bila gotova i doneta. Na jednom kredencu je bila ogromna pasteta s vojvodinim grbom i izgledala taman pečena koliko treba, sudeći po zlatnoj boji koja se blistala na njenoj korici.

Sve ostalo za večeru bilo je u srazmeri prema njoj.

Svi su bili nestrpljivi, stražari da idu da piju, La Rame da sedne za sto, a g. od Bofora da pobegne.

Jedino je Grimo bio miran. Reklo bi se da ga je Atos vaspitao predviđajući da će se naći u ovako značajnoj prilici.

Bilo je trenutaka kada se vojvoda, gledajući ga, pitao da li ne sanja, i da li je to kameno lice zbilja u njegovoj službi i da li će oživeti kada dođe ugovoreni trenutak.

La Rame otpusti stražare, preporučivši im da piju u prinčevo zdravlje; zatim, kada oni odoše, zatvori vrata, stavi ključeve u džep i pokaza princu sto s izrazom koji kao da je hteo reći:

— Kada monsenjeru bude po volji.

Princ pogleda u Grimoa, Grimo pogleda u zidni sat, tek je bilo šest i četvrt, bekstvo je bilo određeno za sedam sati, valjalo je, dakle, čekati tri četvrti časa.

Da bi dobio četvrt časa, pod izgovorom da ga čitanje zanima, princ zatraži da dovrši glavu. La Rame priđe i pogleda preko njegovog ramena kakva je to knjiga koja može toliko da utiče na princa da ga zadrži od sedanja za sto, kada je večera donesena.

To su bili Cezarovi „Komentari”, koje mu je on lično, uprkos naređenja g. od Šavinjija, nabavio pre tri dana.

La Rame se zareče u sebi da neće raditi više ništa što se protivi uredbama zamka.

A dotle pootvara boce i ode da omiriše pastetu.

U pola sedam, vojvoda ustade, rekavši ozbiljno:

— Zaista, Cezar je bio najveći čovek antičkog doba.

— Nalazite, monsenjeru — reče La Rame.

— Da.

— Pa lepo! A ja, — nastavi La Rame — više volim Hanibala.

— A zašto to, prikane La Rameu? — zapita vojvoda.

— Jer nije ostavio Komentara — reče La Rame glasno se smejući.

Vojvoda shvati aluziju i sede za sto, dajući La Rameu znak da sedne prema njemu.

Policijski činovnik ne sačeka da mu se to dva puta kaže.

Nema lica tako izrazitog kao što je lice pravog gurmana kada se nađe za obilato postavljenim stolom; i stoga, primajući svoj tanjir čorbe iz ruku Grimoa, lice La Rameovo pokazivaše osećanje potpunog blaženstva.

Vojvoda ga pogleda s osmehom.

— Ventre-salnt-gris! La Rame, — uzviknu on — znate li, da ja kada bi mi neko rekao da u ovaj mah u Francuskoj postoji čovek srećniji od vas, ne bih verovao!

— I, vere mi, imali biste pravo, monsenjeru — reče La Rame. — Što se mene tiče, priznajem da ja, kada sam gladan, ne znam ništa lepše no što je pogled na obilato postavljen sto; i ako dodate da je onaj koji zauzima počasno mesto za tim stolom unuk Anrija Velikog onda ćete razumeti monsenjeru, da čast koja mi se čini, udvaja zadovoljstvo koje osećam.

Princ se i sam pokloni, a jedan neprimetan osmeh se ukaza na licu čuvara Grimoa, koji je stajao iza La Ramea.

— Dragi moj La Rame, — reče vojvoda — zaista ste samo vi u stanju da učinite tako lep kompliment.

— Ne, monsenjeru, — reče La Rame u izlivu iskrenosti — ne, zaista govorim ono što mislim, nema nikakvog komplimenta u ovome što sam vam kazao.

— Znači, vi ste mi odani? — zapita princ.

— Što znači — nastavi La Rame — da se nikada ne bih utešio kada bi Vaše visočanstvo izišlo iz Vensena.

— Čudan način za izražavanje nelagodnosti (Princ je hteo reći naklonosti).

— Ali, monsenjeru, šta biste vi činili napolju? Kakvu ludost koja bi vas zavadila s dvorom i učinila da vas bace u Bastilju, umesto u Vensen. G. od Šavinjija nije ljubazan, to priznajem, — nastavi La Rame sladeći čašu madere — ali g. od Trembleja je mnogo gori.

— Zaista! — reče vojvoda, koga je zabavljao pravac što je uzimao razgovor i koji je s vremena na vreme pogledao u zidni sat, čija se skazaljka očajno sporo kretala.

— A šta biste mogli očekivati od brata jednog kapucina, odgajenog u školi kardinala od Rišeljea! Ah! Monsenjeru, verujte mi, velika je sreća što je kraljica, koja vam je uvek želela dobra, bar po onom što sam slušao, došla na misao da vas pošalje ovamo, gde ima šetališta, igrališta za loptanje, dobre trpeze i dobrog vazduha.

— Zbilja, — reče vojvoda — slušajući vas La Rame, ja sam, dakle, vrlo nezahvalan što sam i za trenutak pomišljao da izađem odavde?

— Oh, monsenjeru, to je vrhunac nezahvalnosti; — nastavi La Rame — ali Vaše visočanstvo nije nikada na to ozbiljno pomišljalo.

— Kako da ne, — nastavi vojvoda — i moram da vam priznam, ne kažem da to nije ludost, da i sada s vremena na vreme na to pomišljam.

— Zar još uvek pomoću jednog od vaših četrdeset načina, monsenjeru?

— Eh, pa da — nastavi vojvoda.

— Monsenjeru, — reče La Rame — kada je već došlo do ovih izliva iskrenosti, recite mi jedan od tih četrdeset načina koje je pronašlo Vaše visočanstvo.

— Vrlo rado — reče vojvoda. — Grimo, dajte mi pastetu.

— Slušam vas, — reče La Rame, zavaljujući se u svojoj naslonjači, dižući svoju čašu i zažmirivši okom, da bi svetlost pogledao kroz tečni rubin koji je bio u njoj.

Vojvoda baci pogled na zidni sat. Još deset minuta i on će otkucati sedam časova.

Grimo donese pastetu pred princa, koji uze svoj nož sa srebrnim sečivom da bi joj podigao poklopac; ali La Rame, koji se plašio da se tako lepa stvar ne ošteti, dodade vojvodi svoj nož koji je imao gvozdeno sečivo.

— Hvala, La Rame — reče vojvoda uzimajući nož.

— Pa, monsenjeru, — reče policijski činovnik — to slavno sredstvo?

— Da li je potrebno da vam kažem — nastavi vojvoda — ono na koje sam najviše računao, ono koje sam se odlučio da prvo upotrebim?

— Da, baš to — reče La Rame.

— Pa lepo! — reče vojvoda, dubeći pastetu jednom rukom i opisujući drugom krug svojim nožem — Nadao sam se da ću dobiti za čuvara čestitog momka kao što ste vi, gospodine La Rame.

— Dobro! — reče La Rame — Dobili ste ga, monsenjeru. Zatim?

— I vrlo sam zadovoljan njime.

La Rame se pokloni.

— Govorio sam sebi, — nastavi princ — ako jednom dobijem tako dobrog momka kao što je La Rame, postaraću se da mu preko nekog svog prijatelja, s kojim on neće znati da sam u prijateljskim odnosima, preporučim čoveka koji bi mi bio odan i s kojim bih se mogao sporazumeti da pripremim svoje bekstvo.

— Dobro, dobro, — reče La Rame — nije rđavo smišljeno!

— Zar ne? — nastavi princ — Na primer, slugu kakvog čestitog plemića koji je i sam Mazarenov neprijatelj, kao što to mora da bude svaki plemić.

— Pst! Monsenjeru, — reče La Rame — ne govorimo o politici.

— Kada budem imao uza se tog čoveka, — nastavi vojvoda — ukoliko samo taj čovek bude vešt i ume da pridobije poverenje moga čuvara, ovaj će se osloniti na njega i tada ću imati vesti spolja.

— Ah! Da, — reče La Rame — ali kako to: vesti spolja?

— Oh! Ništa lakše od toga, — reče vojvoda od Bofora — igrajući lopte, na primer.

— Igrajući lopte? — upita La Rame, počevši da vojvodinu priču sluša s najvećom pažnjom.

— Pa da; vidite, bacim jednu loptu u opkop, tamo se nalazi jedan čovek koji je pokupi. U lopti se nalazi pismo; umesto da mi vrati tu loptu, koju sam mu tražio s vrha bedema, on mi pošalje drugu. U toj drugoj lopti se nalazi jedno pismo. Na taj način smo izmenjali misli, a niko ništa nije video.

— Vraga! Vraga! — reče La Rame, češući se iza uva — Dobro te ste mi to rekli, monsenjeru, pripaziću na skupljače lopti.

Vojvoda se osmehnu.

—Ali, — nastavi La Rame — sve to, na kraju krajeva, je samo jedno sredstvo za sporazumevanje.

— To je već mnogo, čini mi se.

— Ali to nije dovoljno.

— Izvinite, molim vas. Na primer, ja poručim svojim prijateljima: „Budite tog dana, u to i to vreme s druge strane opkopa, s dva slobodna konja.”

— Pa lepo! A zatim! — reče La Rame s izvesnom uznemirenošću; — osim ako ti konji ne maju krila, pa da se popnu na bedem i dođu po vas.

— Eh, Bože moj, — reče nemarno princ — ne radi se o tome da konji imaju krila da bi se popeli na bedem, nego da ja imam neko sredstvo da s njega siđem.

— Kakvo sredstvo?

— Jedne lestvice od užeta.

— Da, ali, — reče La Rame, pokušavajući da se smeje — lestvice od užeta se ne mogu poslati kao pismo, u lopti.

— Ne, ali se šalju u nečem drugom.

— U nečem drugom, u nečem drugom! U čemu?

— U pasteti, na primer.

— U pasteti? — reče La Rame.

— Da. Pretpostavite jednu stvar, — nastavi vojvoda — pretpostavite, na primer, da je moj upravnik dvora, Noarmon, kupio radnju od čiča Martoa…

— Pa? — upita La Rame naježivši se.

— Pa, La Rame, koji je gurman, ugleda njegove pastete, nađe da izgledaju bolje od pasteta njegovog prethodnika i dođe da mi ponudi da probam koju od njih. Ja prihvatim, pod uslovom da će je La Rame probati zajedno sa mnom. Da bi bio slobodniji, La Rame udalji stražare i zadrži samo Grimoa da nas služi. Grimo je čovek koga mi je dao jedan od mojih prijatelja, taj sluga s kojim sam u dogovoru, spreman je da mi pomogne u svemu. Trenutak moga bekstva određen je za sedam časova. Pa lepo! U sedam časova manje nekoliko minuta…

— U sedam časova manje nekoliko minuta?… — nastavi La Rame, kome stadoše izbijati po čelu graške znoja.

— U sedam časova manje nekoliko minuta, — nastavi vojvoda — sjedinjujući dela s rečima, dižem s pastete koru. U njoj nalazim dva bodeža, jedne lestvice od užeta i jednu loptu za zapušavanje usta. Prinesem jedan bodež La Rameovim grudima i kažem mu: „Prijatelju, vrlo mi je žao, ali ako samo mrdneš, ako samo vikneš, poginućeš!”

Rekli smo već, izgovarajući te poslednje reči, vojvoda beše sjedinio delo i reči. Vojvoda je stajao uz njega i naslonio mu vrh od bodeža na grudi pritiskujući ga na način koji nije pružao mogućnosti onome kome se obraća da i najmanje posumnja u njegovu odlučnost.

Za to vreme Grimo, uvek ćutljiv, izvlačio je iz pastete drugi bodež, lestvice od užeta i loptu za zapušavanje usta.

La Rame je pratio očima svaki od tih predmeta sa sve većim strahom.

— Oh! Monsenjeru, — uzviknu on, gledajući u vojvodu s izrazom zaprepašćenja koji bi, u ma kome drugom trenutku, naterao princa da prsne u smeh — vi nećete imati srca da me ubijete!

— Ne, ako se ne usprotiviš mome bekstvu.

— Ali, monsenjeru, ako vas pustim da pobegnete, ja sam propao čovek.

— Nadoknadiću ti novac koji si dao za svoje mesto.

— I sasvim ste se odlučili da napustite zamak?

— Nije nego!

— Sve što bih vam mogao reći ne bi vas privolelo da promenite odluku?

— Još večeras hoću da budem slobodan.

— A ako se branim, ako pozovem, ako povičem upomoć?

— Plemićke mi časti, ubiću te.

U tome trenutku zidni sat poče da otkucava.

— Sedam sati — reče Grimo koji još ne beše izgovorio ni reči.

La Rame učini jedan pokret kao da je želeo da se oduži svojoj savesti.

Vojvoda se namršti a policijski službenik oseti vrh noža koji se, pošto je probio njegovo odelo, spremao da mu probije grudi.

— Dobro, monsenjeru, dovoljno je. Neću se pomaći.

— Požurimo — reče vojvoda.

— Monsenjeru, jednu poslednju milost.

— Koju? Govori, žuri mi se.

— Uvežite me dobro, monsenjeru.

— Zašto da te uvežem.

— Da ne misle da sam vas pomagao.

— Ruke!— reče Grimo.

— Ne spreda, ta pozadi, pozadi!

— Ali čime? — reče vojvoda.

— Vašim pojasom, monsenjeru — nastavi La Rame.

Vojvoda otpasa svoj pojas i dodade ga Grimou koji veza ruke La Rameu, tako da ga je zadovoljio.

— Noge! — reče Grimo.

La Rame ispruži noge, Grimo uze salvetu, iscepa je na kaiše i uveza La Ramea.

— A sad moj mač; — reče La Rame — ta vežite mi dršku mača.

Vojvoda otkide jednu vrpcu sa svojih čakšira i izvrši želju čuvara.

— Sada, — reče jadni La Rame — loptu za zapušavanje usta, ja je zahtevam, inače će me optužiti zato što nisam vikao. Zavucite je, monsenjeru, zavucite je.

Grimo se spremaše da ispuni čuvarevu želju, kada se ovaj pokrenu u znak da ima nešto da kaže.

— Govori — reče vojvoda.

— Sada, monsenjeru, — reče La Rame — ne zaboravite, ako mi se zbog vas desi štogod, da imam ženu i četvoro dece.

— Budi bez brige. Gurni, Grimo.

U tren oka La Rameu gurnuše loptu u usta i položiše ga na zemlju. Dve do tri stolice oboriše u znak da je bilo borbe. Grimo pokupi iz čuvarevih džepova sve ključeve koji su bili u njima, otvori prva vrata od sobe u kojoj su se nalazili, pošto izađoše zatvori ih obrnuvši dva puta ključ, zatim obojica žurno pođoše galerijom koja je vodila ka ograđenom vrtu. Troja vrata naizmence otvoriše i zatvoriše brzinom koja je služila na čast Grimoovoj okretnosti. Najzad stigoše na igralište. Ono je bilo sasvim pusto, nije bilo stražara i nikoga nije bilo na prozorima.

Vojvoda pojuri ka bedemu i opazi s druge strane opkopa tri konjanika koji su vodila dva konja na uzdi. Vojvoda izmeni s njima jedan znak, zaista su oni bili tu njega radi.

Za to vreme Grimo privezivaše uže. To nisu bile lestvice od užeta nego klupče svilenog užeta s jednom prečagom koja se morala provući između nogu, a klupče se razmotavalo samo od sebe pod teretom onoga koji se, opkoračivši prečagu nalazio na njemu.

— Hajde — reče vojvoda.

— Zar prvi, monsenjeru? — upita Grimo.

— Svakako, — reče vojvoda — ako mene ponovo uhvate, izlažem se samo zatvoru; ako tebe uhvate, obesiće te.

— To je istina — reče Grimo.

I Grimo smesta, objahavši prečagu otpoče svoje opasno silaženje; vojvoda ga je pratio očima s nehotičnim užasom: beše već prešao dve trećine zida, kada se najedanput uže prekide. Grimo se strmoglavi U opkop.

Vojvoda kriknu, ali Grimo i ne jauknu; a ipak morao je biti ozbiljno povređen, jer ostade ispružen na mestu na koje je pao.

Odmah jedan od ljudi koji su čekali, siđe u opkop, provuče ispod Grimoovih mišica kraj jednog užeta, a druga dvojica koji držahu suprotni kraj, izvukoše Grimoa.

— Siđite, monsenjeru, reče čovek koji je bio u opkopu — ima svega petnaest stopa visine a travnjak je mekan.

Vojvoda se već beše dao na posao. Njegov posao je bio težak, jer nije više imao prečage da ga pridržava; trebalo je da siđe oslanjajući se na snagu ruku i to s visine od oko pedeset stopa. Ali, kao što smo već rekli, vojvoda je bio okretan, snažan, i vrlo hladnokrvan; za manje od pet minuta već je bio na kraju užeta; kao što mu beše rekao plemić, nalazio se na svega petnaest stopa od zemlje. On pusti uže koje ga je držalo i pade, dočekavši se na noge, bez ikakve povrede.

Odmah se stade peti uz strmen opkopa na čijem vrhu nađe Rošfora. Druga dva plemića nije poznavao. Grimo, onesvešćen, beše privezan na jednog konja.

— Gospodo, — reče princ — zahvaliću vam se docnije; ali u ovome času ne smemo gubiti ni trenutka. Krećimo, dakle, krećimo! Ko me voli neka pođe za mnom!

I skoči na svoga konja, pojuri galopom dišući punim grudima i vičući s izrazom neopisive sreće:

— Slobodan!… Slobodan!… Slobodan!…

XXVI

D’ARTANJAN STIŽE NA VREME

D’Artanjan primi u Bloa sumu koju se Mazaren, u želji da ga što pre vidi uza se, odlučio da mu da za njegove buduće usluge.

Od Bloa do Pariza ima za običnog jahača četiri dana hoda. D’Artanjan stiže trećega dana, oko četiri sata posle podne, kod brane Sen Denija. Nekada bi mu za to bilo potrebna svega dva dana. Videli smo da je Atos, pošavši tri časa posle njega, stigao dvadeset i četiri časa ranije.

Planše se beše odvikao od tih ubrzanih šetnji; d’Artanjan mu prebaci to mekuštvo.

— Eh, gospodine, četrdeset milja za tri dana! Nalazim da je to još uvek vrlo lepo za jednog prodavca bombona.

— Zar si zbilja postao trgovac, Planše, i nameravaš li ozbiljno, sada kada smo se opet sreli, da i dalje životariš u svome dućanu?

— The! — nastavi Planše — jedino ste vi stvarno stvoreni za život pun događaja. Po gledajte g. Atosa, ko bi rekao da je to onaj koga smo mi znali i koji je tako neustrašivo tražio avanture? Sada živi kao pravi plemić zemljoposednik, kao pravi seoski plemić. Vidite, gospodine, jedino što čovek još može poželeti to je miran život.

— Licemeru! — reče d’Artanjan — Kako se vidi da se primičeš Parizu, a da u Parizu na tebe čekaju jedno uže i jedna vešala!

Zaista, tako razgovarajući, dva putnika stigoše do brane. Planše namače jače na oči svoj šešir, pomišljajući da će proći ulicama u kojima ga vrlo dobro poznaju a d’Artanjan zasuka svoj brk setivši se Portosa koji ga je morao već čekati u ulici Tikton. Razmišljao je o sredstvima kojima bi ga odvratio da ne misli na svoju baštinu Brasije i neuporedivu kujnu Pjerfona.

Zavivši za ugao ulice Monmartr, on na jednom prozoru hotela kod Kozice opazi Portosa odevenog u divan prsnik kao nebo plave boje, sav izvezen srebrom; Portos je zevao da razglavi vilice, tako da su prolaznici sa izvesnim divljenjem punim poštovanja posmatrali toga tako lepog i tako bogatog plemića, kome je izgleda tako dosadilo i njegovo bogatstvo i njegova veličina.

Uostalom, d’Artanjan i Planše samo što behu zavili za ugao ulice, a Portos ih poznade.

— Hej! D’Artanjane! — uzviknu — hvala bogu, vi ste to!

— Dobar dan, dragi prijatelju! — odgovori d’Artanjan.

Mala gomila besposličara se odmah obrazova oko konja koje su gostioničarski momci držali za uzde i konjanika koji su tako razgovarali digavši glave u vis; ali nabrane d’Artanjanove obrve i dva do tri zlonamerna Planšeova pokreta, koje su prisutni dobro razumeli, rasturiše gomilu koja je počinjala postajati utoliko gušća što nije znala zašto se skuplja.

Portos već beše sišao na hotelski prag.

— Ah, dragi moj prijatelju! — reče on, kako je mojim konjima ovde rđavo.

— Zbilja, — reče d’Artanjan — očajan sam zbog tih plemenitih životinja.

— Pa i ja sam se dosta rđavo osećao, — reče Portos — i da nije bilo gostioničarke, — nastavi on klateći se na nogama i sa svojim dobroćudnim izrazom koji je pokazivao da je zadovoljan samim sobom — koja dosta dobro izgleda i razume šalu, otišao bih da potražim stan na drugom mestu.

Lepa Madlena, koja im beše prišla dok su oni tako razgovarali, čuvši Portosove reči, ustuknu za jedan korak i preblede kao smrt, jer je verovala da će se ponoviti onaj isti prizor koji se odigrao sa Švajcarcem; ali na njeno veliko zaprepašćenje d’Artanjan i ne trepnu, i, umesto da se naljuti, reče Portosu smejući se:

— Da, razumem, dragi prijatelju, vazduh u ulici Tikton se ne može meriti s vazduhom u dolini Pjerfona; ali, budite bez brige, pružiću vam priliku da udišete bolji.

— A kada to?

— Vere mi, uskoro, nadam se.

— Ah, utoliko bolje!

Ovom Portosovom uzviku sledovao je tih i dubok uzdah koji je dolazio iz ugla jednih vrata. D’Artanjan, koji tek što beše sjahao, ugleda kako se na zidu, u reljefu, ocrtava ogromni Musketonov stomak iz čijih se od tuge opuštenih usta otimaše to potmulo jadikovanje.

— Pa i vama je, jadni moj g. Mustone, neprijatno u ovom malom hotelu, zar ne? — zapita d’Artanjan onim podrugljivim tonom koji je isto toliko mogao biti saučešće koliko i podsmeh.

— On nalazi da je kujna očajna — odgovori Portos.

— Pa lepo, — reče d’Artanjan — ali zašto se sam o njoj nije postarao, kao u Šantijiu?

— Ah, gospodine, ja nemam ovde, kao što sam tamo imao, ribnjake g. princa da u njima pecam one divne šarane, ni šume njegovog visočanstva da u njima zamkama hvatam one divne jarebice. Što se podruma tiče, pregledao sam ga do sitnica, i zaista o njemu ne vredi ni govoriti.

— Gospodine Mustone, — reče d’Artanjan — zaista bih vas žalio kada ne bih imao trenutno nešto mnogo važnije da uradim.

Tada, uzevši Portosa na stranu, reče:

— Dragi moj od Valona, — nastavi on — sreća je da ste obučeni, jer vas iz ovih stopa vodim kod kardinala.

— Ah! Zbilja! — reče Portos, razrogačivši oči.

— Da prijatelju.

— Da me predstavite?

— Plašite se toga?

— Ne, ali sam uzbuđen.

— Oh, budite bez brige; nemate više posla sa starim kardinalom, a ovaj vas neće poraziti svojim veličanstvom.

— Svejedno, vi razumete, d’Artanjane, dvor!

— Eh! Prijatelju moj, nema više dvora.

— Kraljica!

— Htedoh reći: nema više kraljice. Kraljica? Umirite se, nećemo je ni videti.

— I velite da iz ovih stopa idemo u Pale-Roajal?

— Iz ovih stopa… Samo da se ne bismo zadržali, pozajmiću od vas jednoga od vaših konja.

— Samo uzmite: sva četiri vam stoje na raspoloženju.

— Oh! Trenutno mi je potreban samo jedan.

— Zar nećemo povesti i svoje sluge?

— Hoćemo, povedite Musketona, neće biti zgorega. Što se tiče Planšea, on ima svojih razloga da ne ide u dvor.

— A. zašto to?

— The! Nije u dobrim odnosima sa Njegovom preuzvišenošću.

— Mustone, — reče Portos — osedlajte Vulkana i Bajara.

— Hoću li ja uzeti Ristoa, gospodine?

— Ne, uzmite luksuznog konja, uzmite Febusa ili Siperba, ići ćemo zvanično i svečano.

— Ah! — reče Musketon odahnuvši — Radi se, dakle, samo o jednoj poseti?

— Eh! Bože moj, da Mustone, ni o čemu drugom. Camo, za svaki slučaj, stavite pištolje u bisage, na mome sedlu ćete naći moje pištolje već nabijene.

Muston uzdahnu, nije razumevao kakve su to zvanične posete u koje se odlazi naoružan do zuba.

— Zbilja, reče Portos, gledajući kako se njegov nekadašnji lakej poslušno udaljava — imate pravo, d’Artanjane, Muston će biti dovoljan, Muston vrlo lepo izgleda.

D’Artanjan se osmehnu.

— A vi, — reče Portos — zar se nećete presvući?

— Ne, ostaću ovako.

— Ali pokriveni ste znojem i prašinom a čizme su vam sasvim kaljave.

— Ova neurednost od puta će samo dokazati da sam hitao da se što pre odazovem kardinalovim naredbama.

U taj mah se Musketon vrati sa tri sasvim opremljena konja. D’Artanjan opet uskoči u sedlo kao da se već osam dana odmarao.

— Oh! — reče on Planšeu — Moj dugi mač…

— A ja, — reče Portos pokazujući svoj mali paradni mač s potpuno pozlaćenim balčakom — ja nosim svoj dvorski mač.

— Bolje uzmite svoj borbeni mač, prijatelju.

— A zašto?

— Ne znam, ali ipak uzmite, verujte mi.

— Moj borbeni mač, Mustone, — reče Portos.

— Pa to je čitava ratna oprema, gospodine! — reče ovaj — Idemo dakle u borbu? Onda mi recite to odmah, i ja ću preuzeti svoje mere predostrožnosti.

— Kao što znate, Mustone, — nastavi d’Artanjan — s nama je uvek dobro preduzeti mere predostrožnosti. Ili nemate dobro pamćenje, ili ste zaboravili da mi nemamo običaj da provodimo noći na balovima i praveći serenade.

— Nažalost, istina je, — reče Musketon naoružavajući se od glave do pete — ali to sam bio zaboravio.

Krenuše dosta brzim korakom i stigoše u Pale Kardinal oko sedam i četvrt. Na ulicama je bila gomila sveta, jer behu Duhovi, i ta je gomila sa čuđenjem gledala kako prolaze ova dva konjanika, od kojih je jedan bio doteran kao da izlazi iz kutije a drugi toliko prašnjav da bi čovek rekao da je maločas napustio bojno polje.

Musketon je takođe na sebe privlačio poglede besposličara i kako je roman o Don Kihotu bio tada u punom jeku svoje slave, nekolicina rekoše da je to Sančo koji je, pošto je izgubio jednoga gospodara, sada našao dva.

Stigavši u predsoblje, d’Artanjan se nađe na poznatom tlu. Na straži su baš bili musketari iz njegove čete. Naredi da pozovu vratara i pokaza mu kardinalovo pismo, kojim mu je ovaj naređivao da se vrati ne gubeći ni sekunde. Vratar se pokloni i uđe kod njegove preuzvišenosti.

D’Artanjan se okrete Portosu i učini mu se da primećuje kako ovaj lako podrhtava. On se osmehnu i, primakavši usne njegovom uvu, reče mu:

— Hrabro, čestiti prijatelju! Nemojte se zbuniti; verujte mi, orlovsko oko se zaklopilo i mi imamo posla s jednim običnim jastrebom. Budite čvrsti kao onoga dana kod utvrđenja Sen-Žerve i nemojte se suviše duboko pokloniti pred tim Italijanom, to bi kod njega izazvalo rđavu sliku o vama.

— Dobro, dobro — odgovori Portos. Vratar se ponovo pojavi.

— Uđite, gospodo, njegova preuzvišenost vas očekuje.

I zaista, Mazaren je sedeo u svome kabinetu, zauzet time što se trudio da izbriše što više imena na jednom spisku za penzije i milostinje. Kad uđoše d’Artanjan i Portos, on ih opazi ispod oka, i mada mu je pogled zablistao od radosti kada ih je vratar prijavio, sada nije izgledao uzbuđen.

— Ah! Vi ste to, gospodine poručniče? — reče on — Žurili ste se, to je dobro: da ste mi dobrodošli!

— Hvala, monsenjeru. Evo me na službi vašoj preuzvišenosti, kao i g. od Valona, jedan od mojih nekadašnjih prijatelja koji je prikrivao svoje plemenito poreklo pod imenom Portos.

Portos se poklopi kardinalu.

— Sjajan vitez — reče Mazaren.

Portos okrete glavu u levo i desno, a ramenima je pravio pokrete pune dostojanstva.

— Najbolji mačevalac u kraljevini, monsenjeru, — reče d’Artanjan — mnogima je to poznato, ali o tome ne govore jer više ne mogu da govore.

Portos se pokloni d’Artanjanu.

Mazaren je skoro isto toliko voleo lepe vojnike koliko ih je docnije voleo Fridrih Pruski. On se stade diviti snažnim rukama, širokim ramenima i odlučnom pogledu Portosovom. Činilo mu se da pred sobom ima, živo, oličenje spasa svoga ministarstva i kraljevine. To ga podseti da je staro musketarsko društvo bilo sastavljeno od četiri lica.

— A druga vaša dva prijatelja? — zapita Mazaren.

Portos otvori usta misleći da je sad prilika da i on nešto kaže. D’Artanjan mu krišom dade znak okom.

— Ostali naši prijatelji su trenutno sprečeni, ali će nam se docnije pridružiti.

Mazaren se lako zakašlja.

— A gospodin, koji je slobodniji od njih, rado će stupiti ponovo u službu? — upita Mazaren.

— Da, monsenjeru, i to iz čiste odanosti, jer je g. od Brasijea bogat.

— Bogat? — reče Mazaren, kod koga je jedino ta reč imala tu privilegiju da izazove veliko poštovanje prema čoveku.

— Pedeset hiljada livara rente — reče Portos.

To je bila prva reč koju je izgovorio.

— Iz čiste odanosti, — nastavi Mazaren sa svojim lukavim osmehom — iz čiste odanosti znači?

— Monsenjer možda nema mnogo vere u tu reč? — zapita d’Artanjan.

— A vi, gospodine Gaskonjče? — reče Mazaren, naslanjajući oba lakta na sto, a bradu na ruke.

— Ja — reče d’Artanjan — verujem u odanost kao u kršteno ime, na primer, za kojim prirodno mora doći ime baštine. Ljudi su, zacelo, po prirodi više ili manje odani; ali je uvek potrebno da odanost bude praćena još nečim.

— A šta bi vaš prijatelj, na primer, želeo da dođe posle njegove odanosti?

— Pa, monsenjeru, moj prijatelj ima tri divne baštine: onu od Valona, kod Korbaja; onu od Brasijea u Soasonskom okrugu; i onu od Pjerfona u Valoa; ali, monsenjeru, on bi želeo da jedna od njegovih triju zemalja bude uzdignuta na stepen baronije.

— Zar samo to? — reče Mazaren, a oči mu zablistaše od radosti videći da može Portosovu odanost nagraditi a da ne razdreši kesu — Zar samo to? Stvar će se moći urediti.

— Biću baron! — uzviknu Portos, koraknuvši unapred.

— Ja sam vam to već rekao, — nastavi d’Artanjan zadržavajući ga rukom — a monsenjer vam to i ponavlja.

— A vi, gospodine d’Artanjane, šta vi želite?

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan — u septembru ove godine će biti dvadeset godina kako me je g. kardinal od Rišeljea unapredio u čin poručnika.

— Da, a vi biste želeli da vam kardinal Mazaren da čin kapetana.

D’Artanjan se pokloni.

— Pa lepo! Sve to nisu nemoguće stvari. Videćemo, gospodo, videćemo. A sada, gospodine od Valona, — reče Mazaren — koju službu više volite? Službu u gradu ili službu u ratu?

Portos otvori usta da odgovori.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan — G. od Valona je kao i ja, on voli izvanrednu službu, to jest poduhvate koji su oglašeni kao ludi i nemogući.

Ta gaskonjska hvalisavost se svide Mazarenu i on se zamisli.

— Međutim, priznajem da sam vas pozvao da bih vam dao službu u mestu. Zbog nečega sam uznemiren. No! Šta je to? — reče Mazaren.

Zaista, iz predsoblja se čula velika buka i gotovo u isti mah se otvoriše vrata od kabineta; jedan čovek, sav prašnjav, ulete u sobu, vičući:

— Gospodin kardinal? Gde je gospodin kardinal?

Mazaren poverova da hoće da ga ubiju i ustuknu, gurnuvši svoju naslonjaču unazad. D’Artanjan i Portos učiniše po jedan korak koji ih stavi između novog posetioca i kardinala.

— Hej! Gospodine, šta se to dešava te ulazite ovde kao da je ovo pijaca?

— Monsenjeru, — reče oficir kome je ovaj prekor bio upućen — želeo bih da govorim s vama brzo i nasamo. Ja sam g. od Poana, oficir straže, na službi u vensenskoj kuli.

Oficir je bio tako bled i tako je očajno izgledao da Mazaren, ubeđen da on donosi kakvu važnu vest, dade znak d’Artanjanu i Portosu da ustupe mesto glasniku.

D’Artanjan i Portos se povukoše u jedan ugao kabineta.

— Govorite, gospodine, govorite brzo, — reče Mazaren — šta se to dešava?

— Dešava se to, monsenjeru, — reče glasnik — da je g. od Bofora pobegao iz vensenskog zamka.

Mazaren uzviknu i dođe još bleđi od onoga koji mu je tu vest javljao; gotovo satrven, on pade u svoju naslonjaču.

— Pobegao!? — reče on — g. od Bofora je pobegao?

— Monsenjeru, s vrha terase sam ga video kako beži.

— I niste pucali na njega?

— Bio je van domašaja.

— Ali šta je radio g. od Šavinjija?

— Bio je odsutan.

— A La Rame?

— Našli su ga čvrsto uvezanog u zatvorenikovoj sobi, s loptom u ustima i nožem pored njega.

— A taj čovek koga je uzeo za svog pomoćnika?

— Bio je vojvodin saučesnik i pobegao je zajedno s njim.

Mazaren jeknu.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan, koraknuvši prema kardinalu.

— Šta?— reče Mazaren.

— Čini mi se da Vaša preuzvišenost gubi dragoceno vreme.

— Kako to?

— Kad biste, Vaša preuzvišenosti, naredili da se zatvorenik goni, možda bi ga i dostigli. Francuska je velika, a do najbliže granice ima šezdeset milja.

— A ko bi ga gonio? — uzviknu Mazaren.

— Ja, bogamu!

— I vi biste ga uhapsili?

— Zašto da ne?

— Vi biste uhapsili vojvodu od Bofora, naoružanog usred polja?

— Ako bi mi monsenjer naredio da uhapsim đavola, uhvatio bih ga za rogove i doveo bih mu ga.

— I ja isto tako — reče Portos.

— I vi isto tako? — reče Mazaren posmatrajući ovu dvojicu ljudi sa čuđenjem — Ali vojvoda se bez ljute borbe neće predati.

— Pa lepo! — reče d’Artanjan, a oči mu zasijaše — Borba! Već odavno se nismo borili, zar ne Portose?

— Borba! — reče Portos.

— I verujete da ćete ga stići?

— Da, ako budemo imali bolje konje od njega.

— Onda uzmite sve stražare koje zateknete ovde i potecite.

— Vi to naređujete, monsenjeru?

— Potpisujem, — reče Mazaren, uzimajući komad hartije na kome napisa nekoliko reda.

— Dodajte, monsenjeru, da možemo uzeti sve konje na koje naiđemo u putu.

— Da, da, — reče Mazaren — u službi kraljevoj! Uzmite i jurite.

— Dobro, monsenjeru.

— Gospodine od Valona, vaša baronija jaši na sapima konja g. od Bofora; radi se samo o tome da ga dostignete. Što se vas tiče, dragi moj gospodine d’Artanjane, ne obećavam vam ništa, ali ako ga dovedete natrag, živog ili mrtvog, moći ćete da tražite štogod hoćete.

— Na konje, Portose! — reče d’Artanjan uzimajući za ruku svoga prijatelja.

— Evo me — odgovori Portos sa svojom uzvišenom hladnokrvnošću.

I siđoše niz veliko stepenište, odvodeći sobom sve stražare koje su usput sretali, vičući: „Na konje! Na konje!”

Iskupi se oko deset ljudi.

D’Artanjan i Portos skočiše, jedan na Vulkana, drugi na Bajara; Musketon opkorači Febusa.

— Za mnom! — povika d’Artanjan.

— Kreći — reče Portos.

I zabodoše mamuze u bokove punokrvnih trkača koji kao pomaman vihor poleteše ulicom Sent-Onore.

— Pa, gospodine barone! Obećao sam vam posla, vidite da držim reč.

— Da, kapetane — odgovori Portos. Osvrtoše se. Musketon, znojaviji od svoga konja, držao se na propisanom odstojanju. Za Musketonom su deset stražara jurili u galopu.

Preneraženi građani su izlazili na pragove svojih kuća a preplašeni psi pratili konjanike lajanjem.

Na uglu groblja Sen-Žan, d’Artanjan obori jednog čoveka; ali je to bio suviše sitan događaj da bi zaustavio ljude koji su se toliko žurili. Četa produži u galopu kao da konji imaju krila.

Nažalost, na ovom svetu nema sitnih događaja a videćemo da ovaj umalo što nije upropastio monarhiju.

XXVII

NA DRUMU

Tako su jurili duž celog predgrađa Sent-Antoan i puta za Vensen; ubrzo se nađoše van grada, a onda u šumi i najzad na domaku sela.

Izgledalo je da konji svakim korakom postaju sve življi a nozdrve im se stadoše crveneti kao užarene peći. D’Artanjan, zabivši mamuze u trbuh svoga konja, jedva da je ispred Portosa izmakao dve stope. Musketon ih je pratio na daljini od dve konjske dužine. Za njima su dolazili stražari na razmacima koji su bili u srazmeri sa snagom njihovih konja.

Sa vrha jednog brežuljka d’Artanjan opazi grupu ljudi koji su stajali s druge strane opkopa, prema onom delu kule koji gleda na Sen-Mor. On shvati da je zatvorenik tuda pobegao i da će na toj strani dobiti obaveštenja. Za pet minuta stiže tome cilju, a za njim stigoše stražari jedan za drugim.

Svi ljudi koji su sačinjavali tu grupu behu veoma zauzeti; gledali su uže koje je još visilo s puškarnice i koje beše prekinuto na dvadeset stopa od zemlje. Očima su odmeravali visinu i izmenjivali mnoge pretpostavke. Po vrhu bedema su se tamo amo kretali stražari preplašena izgleda.

Jedno stražarsko odeljenje, sastavljeno od vojnika kojima je komandovao nekakav narednik, teralo je građane sa mesta na kome je vojvoda pojahao konja.

D’Artanjan potera konja pravo ka naredniku.

— Oficiru, — reče narednik — ovde je zabranjeno zastajanje.

— Ta zabrana se ne odnosi na mene — reče d’Artanjan. — Jesu li gonili begunce?

— Jesu, oficiru; nažalost oni imaju dobre konje.

— A koliko ih je svega?

— Četiri zdrava čoveka, i peti koga su odneli povređenog.

— Četvorica! — reče d’Artanjan pogledavši u Portosa — Čuješ li barone? Njih je svega četvorica!

Veseo osmeh ozari Portosovo lice.

— A koliko su nam izmakli?

— Dva sata i četvrt, oficiru.

— Dva sata i četvrt; to nije ništa. Mi imamo dobre konje, zar ne Portose?

Portos uzdahnu; on pomisli na ono što očekuje njegove jadne konje.

— Vrlo dobro, — reče d’Artanjan — a sada na koju su stranu otišli?

— Što se toga tiče, oficiru, zabranjeno mi je da kažem.

D’Artanjan izvuče iz džepa hartije.

— Po kraljevoj zapovesti — reče.

— Ako je tako, govorite s guvernerom.

— A gde je guverner?

— U selu.

Gnev izbi po d’Artanjanovom licu, čelo mu se nabra, obrazi planuše.

— Ah, bedniče! — reče naredniku — čini mi se da mi se podsmevaš. Čekaj!

On razvi hartiju, jednom je rukom pruži naredniku a drugom iz bisaga izvadi pištolj koji zape.

— Po kraljevoj zapovesti, kažem ti. Čitaj i odgovori, inače ću ti prosvirati kuršum kroz glavu. Kojim su putem udarili?

Narednik vide da se d’Artanjan ne šali.

— Putem za Vandomoa — odgovori.

— A na koju su kapiju izišli?

— Na kapiju Sen-Mora.

— Ako si me prevario, bedniče, — reče d’Artanjan — bićeš obešen sutra.

— A vi, ako ih stignete, nećete se vratiti da me obesite — promrmlja narednik.

D’Artanjan sleže ramenima, dade znak svojoj pratnji i obode konja.

— Ovuda, gospodo, ovuda! — povika, upućujući se ka naznačenim vratima parka.

Ali sada, pošto je vojvoda već pobegao, vratar je smatrao za pametno da vrata dvostruko zabravi. Morali su da ga nateraju da ih otvori, kao što su i narednika naterali, i u tome izgubiše još deset minuta.

Pošto pređe i poslednju prepreku, četa nastavi istom brzinom.

Ali svi konji ne nastaviše trku podjednakom žestinom; nekoliko njih ne mogaše dugo izdržati to besno jurenje; posle jednog sata tri zastadoše a jedan pade.

D’Artanjan, koji nije okretao glave, to i ne primeti. Portos mu to, na svoj miran način, saopšti.

— Samo da nas dvojica stignemo, — reče d’Artanjan — to je sve što je potrebno, pošto je njih svega četvorica.

— To je istina — reče Portos.

I zabode mamuze u trbuh svoga konja.

Posle dva časa konji behu prešli dvanaest milja bez odmora; noge im stadoše drhtati a pena koju su izbacivali prskala je grudnjake konjanika, dok im je znoj probijao kroz čakšire.

— Odmorimo se za trenutak, da se ove jadne životinje izduvaju — reče Portos.

— Ubijmo ih, naprotiv, ubijmo ih! — reče d’Artanjan — samo da one stignemo. Vidim sveže tragove, nema ni četvrt časa kako su ovuda prošli.

Doista je ivica puta bila izrovana konjskim kopitama. Tragovi su se videli spram poslednjih odsjaja dnevne svetlosti.

Kretoše dalje; ali posle dve milje pade Musketonov konj.

— Lepo, — reče Portos — Febusa smo eto upropastili.

— Kardinal će vam ga platiti hiljadu pistola.

— Oh! — reče Portos — Ja sam iznad toga.

— Produžimo opet, i to galopom!

— Da, ako možemo.

Doista, d’Artanjanov konj ne htede da ide dalje, jedva je disao; poslednji udarac mamuzama ga obori umesto da ga potera napred.

— Ah! Dođavola! — reče Portos — eto i Vulkan je nastradao!

— Dovraga! — uzviknu d’Artanjan, čupajući kose obema rukama — Mora se, dakle, zastati. Dajte mi svoga konja, Portose. Eh, ma šta radite, koga đavola?

— Eh, zaboga! Padam, — reče Portos — ili tačnije rečeno Bajar pada.

D’Artanjan htede da ga natera da se podigne, dok se Portos izvlačio iz uzengija kako je umeo, ali primeti da mu iz nozdrva teče krv.

— I treći! — reče on — Sada je sve svršeno! U tome trenutku se začu rzanje konja.

— Pst! — reče d’Artanjan.

— Šta je?

— Čujem nekakvog konja.

— To je konj nekog od naših drugova koji stiže za nama.

— Ne, — reče d’Artanjan — ovo je pred nama.

— Onda je to druga stvar — reče Portos. I oslušnu i sam, okrećući uvo ka onoj strani koju je naznačio d’Artanjan.

— Gospodine, — reče Musketon, koji je stigao pešice svoga gospodara, pošto je konja ostavio na pustom drumu — gospodine, Febus nije mogao izdržati i…

— Ta ćuti! — reče Portos.

I zaista, u ovome trenutku noćni povetarac donese i drugo rzanje.

— To je pred nama, na pet stotina koraka odavde — reče d’Artanjan.

— Doista, gospodine, — reče Musketon — na pet stotina koraka ispred nas se nalazi jedna lovačka kućica.

— Musketone, tvoje pištolje — reče d’Artanjan.

— Držim ih u ruci, gospodine.

— Portose, uzmite svoje iz bisaga.

— Držim ih.

— Dobro! — reče d’Artanjan uzevši i sam svoje — Sada vam je jasno, Portose?

— Ne baš sasvim.

— Mi jurimo po kraljevom nalogu.

— Pa?

— Rekviriraćemo te konje radi službe kralju.

— Tako je — reče Portos.

— Onda, ni reči više i na posao!

Sva trojica pođoše kroz noć, bez ijednog šuma, kao aveti. Na zavijutku puta ugledaše kako usred drveća blista neka svetlost.

— Evo kuće — reče d’Artanjan tiho. — Pustite mene, Portose, i radite ono što budem i ja radio.

Šunjali su se od drveta do drveta i neprimećeni stigli do na dvadeset koraka od kuće. Stigavši dotle, spram svetlosti jednog fenjera koji je visio pod nekom šupom, opaziše četiri odlična konja. Jedan sluga ih je senjao. Kraj njih su stajala sedla i uzde.

D’Artanjan hitro priđe, davši znak dvojici svojih drugova da ostanu pozadi.

— Kupujem ove konje — reče slugi.

Ovaj se iznenađeno okrete, ali ne odgovori ni reči.

— Zar nisi čuo, dečače? — nastavi d’Artanjan.

— Jesam — reče ovaj.

— Zašto onda ne odgovaraš?

— Jer ovi konji nisu na prodaju.

— Onda ih uzimam — reče d’Artanjan.

I stavi ruku na onoga koji mu je bio na dohvatu. Njegova dva druga se ukazaše u istom trenutku i uradiše to isto.

— Ali, gospodo! — uzviknu lakej — Tek što su bez odmora prešli šest milja i jedva da ima pola sata kako su rasedlani.

— Pola sata odmora je dovoljno, — reče d’Artanjan — i tim će bolje juriti.

Konjušar povika u pomoć. Nekakav intendant izađe baš u trenutku kada su d’Artanjan i njegovi drugovi sedlali konje.

Intendant htede da viče.

— Dragi moj prijatelju, — reče d’Artanjan — ako progovorite ijednu reč prosviraću vam metak kroz glavu.

I pokaza mu cev od pištolja, koji odmah stavi pod mišku kako bi nastavio svoj posao.

— Ali, gospodine, — reče intendant — znate li vi da ti konji pripadaju g. od Monbazona?

— Utoliko bolje, — reče d’Artanjan — onda moraju biti dobri konji.

— Gospodine, — reče intendant, uzmičući korak po korak i pokušavajući da se dočepa vrata — opominjem vas da ću pozvati svoje ljude.

— A ja svoje — reče d’Artanjan. — Ja sam poručnik kraljevih musketara, imam deset stražara u svojoj pratnji i, gle, čujete li ih kako galopiraju? Onda ćemo videti.

Ništa se nije čulo, ali je intendant od straha čuo.

— Jeste li gotovi, Portose? — reče d’Artanjan.

— Gotov sam.

— A vi, Mustone?

— I ja.

— Onda jašite, i krećimo.

Sva trojica se vinuše u sedla.

— Upomoć! — viknu intendant — Upomoć, sluge, ovamo karabine.

— Pokret! — reče d’Artanjan — Biće puškaranja.

I sva trojica poleteše kao vetar.

— Upomoć! — zaurla intendant, dok sluga potrča ka susednoj zgradi.

— Pazite da ne pobijete svoje konje! — doviknu im d’Artanjan, prsnuvši u smeh.

— Pali! — odgovori intendant. Svetlost slična svetlosti munje obasja put; zatim, u isto vreme kad i pucanj, tri konjanika čuše zviždanje tanadi koja se izgubiše u vazduhu.

— Gađaju kao lakeji — reče Portos. — Bolje se gađalo u doba g. od Rišeljea. Sećate li se puta za Krevker, Musketone?

— Ah, gospodine! Još osećam bol na desnoj strani debelog mesa.

— Jeste li uvereni da smo na pravom tragu, d’Artanjane? — upita Portos.

— Zaboga, ta zar niste čuli?

— Šta?

— Da ovi konji pripadaju g. od Monbazona.

— Pa šta onda?

— Pa onda, g. od Monbazona je muž gospođe od Monbazona!

— A zatim.

— A gospođa od Monbazona je ljubavnica g. od Bofora.

— Ah! Razumem — reče Portos. — Ona je rasporedila odmorne konje.

— Upravo tako.

— I mi jurimo za vojvodom na konjima koje on tek što je ostavio.

— Dragi moj Portose, vi ste zaista izvanredno mudri — reče d’Artanjan svojim polu ozbiljnim polu šaljivim tonom.

— The! — reče Portos — Eto takav sam ja! Tako su jurili čitav sat, konji su bili sasvim u peni i s trbuha im je tekla krv.

— Hej! Šta to vidim tamo? — reče d’Artanjan.

— Vrlo ste srećni ako ma šta vidite po ovakvom mraku — reče Portos.

— Varnice.

— I ja sam ih video — reče Musketon.

— Ah! Ah! Da ih nismo dostigli!

— Lepo! Evo jednog mrtvog konja! — reče d’Artanjan, vraćajući svoga konja koji beše stuknuo ustranu — Izgleda da su i oni već posustali.

— Izgleda mi da čujem topot jedne čete konjanika — reče Portos, koji se beše nagao na vrat svoga konja.

— Nemoguće.

— Ima ih mnogo.

— Onda je druga stvar.

— Još jedan konj! — reče Portos.

— Mrtav?

— Ne, na umoru.

— Osedlan ili bez sedla?

— Osedlan.

— Onda su oni.

— Hrabro! Imamo ih u rukama.

— Ali ako ih js mnogo, — reče Musketon — onda ne držimo mi njih, nego oni nas.

— Eh! — reče d’Artanjan — Misliće da smo jači od njih pošto ih gonimo; tada će se poplašiti i razbeći.

— To je izvesno — reče Portos.

— Ah! Vidite li! — uzviknu d’Artanjan.

— Da, opet varnice; ovog puta sam ih i ja video — reče Portos.

— Napred, napred! — reče d’Artanjan svojim oštrim glasom — Za pet minuta ćemo se smejati.

I opet jurnuše. Konji, pobesneli od bola i naticanja, leteli su mračnim putem, na sred koga se poče primećivati neka gušća i tamnija masa nego ostali deo horizonta.

XXVIII

SUSRET

Jurili su tako još deset minuta.

Iznenada se dve crne tačke odvojiše od mase, stadoše se primicati i rasti i, ukoliko su postajale sve veće počeše dobijati oblik dva konjanika.

— Oh! Oh! — reče d’Artanjan — Idu k nama.

— Tim gore po one koji dolaze — reče Portos.

— Ko ide? — viknu neki promukli glas. Tri konjanika i ne zastadoše u svome trku, niti odgovoriše, samo se začu šum mačeva koje su izvlačili iz korica i zvuk obarača koje su na svojim pištoljima zapinjale one dve crne senke.

— Uzde u zube — reče d’Artanjan.

Portos razumede, i on i d’Artanjan izvukoše svako po pištolj iz bisaga i zapeše ga.

— Ko ide? — povika onaj po drugi put — Ni koraka dalje, inače ćete poginuti!

— Ba! — odgovori Portos, gotovo zagušen prašinom i grizući uzdu kao što je njegov konj grizao đem — Videli smo mi i malo bolje delije!

Kod tih reči dve senke se isprečiše na putu i spram svetlosti zvezda video se odsjaj dveju cevi spuštenih pištolja.

— Natrag, — povika d’Artanjan — ili ćete poginuti!

Dva pucnja iz pištolja odgovoriše na tu pretnju, ali su dvojica napadača jurila takvom brzinom da se u istom trenutku nađoše pred svojim protivnicima. Odjeknu treći pucanj iz pištolja. D’Artanjan je pucao iz neposredne blizine i njegov neprijatelj pade, Što se tiče Portosa, on se sa svojim protivnikom tako žestoko sudari da ovaj, iako ga nije zahvatio mačem, pade od samog sudara i odlete na deset koraka od svoga konja.

— Dotuci, Musketone, dotuci! — reče Portos. I pojuri napred da stigne svoga prijatelja koji već beše nastavio gonjenje.

— Pa? — reče Portos

— Razmrskao sam mu glavu, — reče d’Artanjan — a vi?

— Samo sam ga oborio; ali gle’te… Začu se pucanj iz karabina: to je Musketon, u prolazu, izvršavao naređenje svoga gospodara.

— Napred, napred! — reče d’Artanjan — Stvari idu dobro i prvo odeljenje smo već dobili!

— Ah! Ah! — reče Portos — Evo novih igrača. Doista, izdvojivši se iz grupe, ukazaše se druga dva konjanika i primicahu se brzo kako bi preprečili put.

Ovog puta d’Artanjan i ne sačeka da mu se oni obrate.

— S puta! — povika prvi — S puta!

— Šta hoćete? — reče jedan glas.

— Hoćemo vojvodu! — jednoglasno zaurlaše i Portos i d’Artanjan.

Odgovori im podrugljiv smeh, koji se završi jaukom; d’Artanjan je svojim mačem skroz probo podrugljivca.

Istovremeno dva pucnja odjeknuše kao jedan: to su Portos i njegov protivnik pucali jedan na drugoga.

D’Artanjan se okrete i ugleda Portosa pored sebe.

— Bravo! Portose, — reče — čini mi se da ste ga ubili?

— Izgleda mi da sam zakačio samo konja, reče Portos.

— Šta ćete, dragi moj? Ne može se imati pun pogodak svakim metkom i čovek treba da je zadovoljan kad pogodi u metu. Hej! Dovraga! Šta je s mojim konjem?

— Vaš konj pada — reče Portos, zaustavljajući svoga.

Doista, d’Artanjanov konj posrnu i pade na kolena, zatim zakrklja i leže.

Metak prvog d’Artanjanovog protivnika beše ga pogodio u grudi.

D’Artanjan tako strašno opsova da bi i kočijaš pretrnuo.

— Hoće li gospodin jednog konja? — upita Musketon.

— Zaboga, da li hoću! — viknu d’Artanjan.

— Izvolite — reče Musketon.

— Otkuda ti, dođavola, dva konja u povodu? — reče d’Artanjan skočivši na jednog od njih.

— Gospodari su im poginuli: pomislio sam da nam mogu biti od koristi, pa sam ih uzeo.

Za to vreme je Portos opet napunio pištolj.

— Pripremite se! — reče d’Artanjan — Evo druge dvojice.

— Ah, ta biće ih, dakle, do sutra! — reče Portos.

Doista dva druga konjanika se brzo primicahu.

— Eh, gospodine,— reče Musketon — onaj koga ste oborili diže se.

— Zašto s njim nisi postupio kao i s prvim?

— Ruke su mi bile zauzete, gospodine, držao sam konje.

Odjeknu pucanj. Musketon bolno uzviknu.

— Ah, gospodine! — uzviknu — U drugu! Upravo u drugu stranu! Ova će rana biti par onoj s Amijenskog puta.

Portos se okrete kao lav, jurnu na konjanika koji je stajao bez konja i koji pokuša da izvuče svoj mač; ali pre no što ga je izvukao iz korica, Portos mu, drškom svoga, zadade tako strašan udarac po glavi, da se srušio kao vo pod udarcem kasapinove tojage.

Musketon se, ječeći, srozao sa svoga konja jer mu zadobijena rana nije dala da ostane u sedlu.

Kada je spazio konjanike, d’Artanjan beše zastao i opet napunio svoj pištolj; uz to, njegov novi konj je imao karabin o unkašu na sedlu.

— Evo me! — reče Portos — Hoćemo li čekati idi napadati?

— Napadnimo — reče d’Artanjan.

— Napadnimo — reče Portos.

Obodoše svoje konje.

— U ime kralja, — uzviknu d’Artanjan — pustite nas da prođemo!

— Kralj nema nikakve veze sa svim ovim! — odgovori nekakav mračan i snažni glas koji kao da je dolazio iz oblaka, jer im se konjanik primicao uvijen u vihor prašine.

— Dobro, videćemo da li kralj ne prolazi svuda — nastavi d’Artanjan.

— Vidite! — odgovori isti glas.

Skoro istovremeno odjeknuše dva pucnja iz pištolja, jedan d’Artanjanov, drugi Portosovog protivnika. D’Artanjanov metak skide njegovom protivniku šešir; metak Portosovog protivnika probi grudi njegovog konja, koji se smesta sruši bolno ržući.

— Poslednji put vas pitam, kuda idete? — reče isti glas.

— K vragu! — odgovori d’Artanjan.

— Dobro! Onda budite bez brige, stići ćete.

D’Artanjan vide kako se k njemu spušta cev jednog pištolja; nije imao dovoljno vremena da iz bisaga izvadi drugi; seti se jednog saveta koji mu nekada beše dao Atos. Natera svoga konja da se propne.

Metak pogodi životinju posred trbuha. D’Artanjan oseti da konj pada pod njim te sa svojom neverovatnom spretnošću odskoči ustranu.

— Ah! Gle! — reče isti podrugljiv i zvonak glas — Ta mi se ovde ne borimo kao ljudi, nego kasapimo konje. Mač u ruku, gospodine, mač u ruku!

I skoči sa svoga konja.

— Neka bude mač, reče d’Artanjan — to mi baš odgovara.

D’Artanjan stiže u dva skoka do svoga protivnika, i oseti kako mu se mač ukrsti s njegovim. D’Artanjan je, sa svojom običnom okretnošću, napadao u terci, što je bio njegov omiljeni način borenja.

Za to vreme je Portos držao po jedan pištolj u svakoj ruci, klečeći iza svoga konja koji se grčio boreći se sa smrću.

Međutim je otpočela borba između d’Artanjana i njegovog protivnika. D’Artanjan ga je, po svome običaju, silovito napao; ali ovog puta beše naišao na veštinu i ruku koje ga nateraše da se zamisli. Dva puta odbijen u kvartu, d’Artanjan uzmače za korak; njegov protivnik se ne pomače s mesta; d’Artanjan se vrati i opet ukrsti mač u tercu.

Zadadoše jedan drugom dva do tri udarca bez ikakvog rezultata; varnice su u snopovima letele s mačeva.

Najzad, d’Artanjan pomisli da je došao trenutak da upotrebi svoju omiljenu varku; do nje dođe vrlo vešto, izvede je munjevitom brzinom a udarac nanese snagom za koju je mislio da je neodoljiva. Udarac bi odbijen.

— Do besa! — uzviknu sa svojim gaskonjskim naglaskom.

Kod tog uzvika njegov protivnik odskoči unatrag i, nagnuvši svoju otkrivenu glavu, trudio se da u mraku raspozna d’Artanjanovo lice.

Što se d’Artanjana tiče, plašeći se kakve varke, stajao je spreman za odbranu.

— Pazite se, — reče Portos svome protivniku — imam još dva puna pištolja.

— Jedan razlog više da pucate prvi — odgovori ovaj.

Portos opali: jedna munja obasja bojno polje.

Kod te svetlosti, oba druga borca viknuše.

— Atos! — reče d’Artanjan.

— D’Artanjan! — reče Atos.

Atos podiže svoj mač, d’Artanjan spusti svoj.

— Aramise! — viknu Atos — Ne pucajte.

— Ah! Ah! To ste vi Aramise? — reče Portos.

I baci svoj pištolj.

Aramis stavi svoj pištolj u bisage na sedlu i vrati mač u korice.

— Sine moj! — reče Atos pružajući ruku D’Artanjanu.

To je bilo ime koje mu je nekada davao u trenucima nežnosti.

— Atose, — reče d’Artanjan, kršeći ruke — vi ga, dakle, branite? A ja sam se zakleo da ga vratim živog ili mrtvog! Ah! Ja sam obeščašćen!

— Ubijte me, — reče Atos otkrivajući svoje grudi — ako je vašoj časti potrebna moja smrt.

— Oh! Teško meni! Teško meni! — vikaše d’Artanjan — postojao je samo jedan čovek na svetu koji me je mogao zaustaviti i sudbina je morala baš tog čoveka staviti preda me! Ah! Šta ću reći kardinalu?

— Reći ćete mu, gospodine, — odgovori mu jedan glas koji je natkriljavao bojno polje — da je protiv mene poslao jedina dva čoveka koji su bili u stanju da obore četvoricu, da se bez poraza bore prsa u prsa sa grofom od La Fera i vitezom d’Erbleom, i da se predaju samo četi od pedeset ljudi.

— Princ! — rekoše istovremeno Atos i Aramis, učinivši jedan pokret da otkriju vojvodu od Bofora, dok D’Artanjan i Portos ustuknuše po korak unazad.

— Pedeset konjanika! — promrmljaše d’Artanjan i Portos.

— Pogledajte oko sebe, gospodo, ako sumnjate — reče vojvoda.

D’Artanjan i Portos pogledaše oko sebe; bili su, doista, potpuno opkoljeni jednom četom konjanika.

— Po buci vaše borbe mislio sam da vas je dvadeset ljud, — reče vojvoda — i vratio sam se sa svom svojom pratnjom, jer mi je dosadilo da stalno bežim i jer sam želeo da i sam malo potegnem mač; a vas je samo dvojica.

— Da, gospodaru, — reče Atos — ali, kao što ste sami rekli, dvojica koja vrede koliko dvadeset drugih.

— Ded’, gospodo, vaše mačeve — reče vojvoda.

— Naše mačeve! — reče d’Artanjan podigavši glavu i dolazeći k sebi — Naše mačeve! Nikad!

— Nikad! — reče Portos. Nekoliko ljudi se pokrete.

— Jedan trenutak, gospodaru, — reče Atos — samo dve reči.

I priđe princu koji se naže k njemu i kome tiho reče nekoliko reči.

— Kako hoćete, grofe — reče princ. — Suviše ste me zadužili da bih vam prvu molbu odbio. Udaljite se, gospodo, — reče ljudima iz svoje pratnje. — Gospodine d’Artanjane i g. od Valona, slobodni ste.

Zapovest odmah izvršiše i d’Artanjan i Portos se nađoše u sredini jednog prostranog kruga.

— A sada, d’Erbleu, — reče Atos — sjašite s konja i hodite.

Aramis sjaha i priđe Portosu, dok je Atos prilazio d’Artanjanu. Tada se sva četvorica nađoše na okupu.

— Prijatelji, — reče Atos — žalite li još što niste prolili našu krv?

— Ne, — reče d’Artanjan — žalim što vidim da smo jedni protiv drugih, mi koji smo uvek bili tako složni, žalim što smo se sreli u dva protivnička tabora. Ah! Ništa nam više neće poći za rukom.

— Oh! Bože moj! Ne, to je svršeno — reče Portos.

— Pa dobro! Onda pređite nama — reče Aramis.

— Mir, d’Erbleu, — reče Atos — takvi se predlozi ne čine ljudima kao što su ova gospoda. Ako su ušli u Mazarenovu stranku, znači da ih je na tu stranu odvela njihova savest, kao što je nas naša nagonila na stranu prinčeva.

— A sada, eto, neprijatelji smo, — reče Portos — sto mu muka! Ko bi ikada to pomislio?

D’Artanjan ništa ne reče, ali uzdahnu. Atos ih pogleda i uze njihove ruke u svoje.

— Gospodo, — reče — ovo je ozbiljna stvar i moje srce pati kao da ste ga skroz proboli. Da, mi smo razdvojeni, to je velika, to je tužna istina, ali još nismo jedni drugima objavili rat, može biti da će biti izvesnih ograničenja; poslednji dogovor je neophodan.

— Što se mene tiče, ja ga zahtevam — reče Aramis.

— Ja ga primam — reče d’Artanjan ponosito. Portos klimnu glavom u znak pristanka.

— Dogovorimo se, dakle, o mestu sastanka, — nastavi Atos, koje bi bilo na domak sviju nas, i na tom poslednjem sastanku odredimo svoj uzajamni položaj i ponašanje koga se svi moramo pridržavati jedni prema drugima.

— Dobro! — rekoše ostala trojica.

— Vi se, dakle, slažete s mojim mišljenjem? — upita Atos.

— Potpuno.

— Pa lepo! A mesto?

— Da li vam odgovara Kraljev trg? — upita d’Artanjan.

— U Parizu?

— Da.

Atos i Aramis se pogledaše. Aramis klimnu glavom potvrdno.

— Dobro, Kraljev trg, neka bude! — reče Atos.

— A kada?

— Sutra uveče, ako hoćete.

— Hoćete li se vratiti?

— Da.

— U koliko sati?

— U deset sati uveče, da li vam je to zgodno?

— Vrlo dobro.

— Iz toga će proizići mir ili rat, — reče Atos — ali bar će naša čast, prijatelji, biti spasena.

— Nažalost! — promrmlja d’Artanjan — Naša vojnička čast jo propala.

— D’Artanjane, — reče ozbiljno Atos — kunem vam se da mi zadajete bol kad na to mislite, dok ja mislim samo na jednu stvar, a to je da smo nas dvojica ukrstili mačeve. Da, — nastavi on mašući tužno glavom — da, vi ste i sami rekli; teško nama: hodite Aramise.

— A mi, Portose, — reče d’Artanjan — vratimo se da kardinalu odnesemo svoju sramotu.

— I naglasite mu naročito, — doviknu jedan glas — da još nisam suviše star za čoveka od akcije.

D’Artanjan poznade Rošforov glas.

— Mogu li što učiniti za vas, gospodo? — upita princ.

— Da posvedočite da smo učinili sve što smo mogli, gospodaru.

— Budite bez brige, to će biti učinjeno. Zbogom, gospodo, za neko vreme ćemo se opet videti, nadam se, pod Parizom, a možda čak i u Parizu i tada ćete moći sve ovo nadoknaditi.

Kod tih reči vojvoda pozdravi rukom, pusti konja u galop i iščeze sa svojom pratnjom, koja se izgubi u noći a njen topot u prostoru.

D’Artanjan i Portos se nađoše sami na pustom drumu s jednim čovekom koji je držao dva konja u povodu.

Oni pomisliše da je to Musketon i priđoše.

— Šta vidim? — uzviknu d’Artanjan — Ti si to, Grimo?

— Grimo! — reče Portos.

Grimo dade znak dvojici prijatelja da se nisu prevarili.

— A čiji su konji? — upita d’Artanjan.

— Ko nam ih daje? — upita Portos.

— G. grof od La Fera.

— Atose, Atose, — promrmlja d’Artanjan, vi na sve mislite i zaista ste plemić.

— U dobri čas! — reče Portos, bojao sam se da ću ceo prostor morati preći pešice.

I skoči u sedlo. D’Artanjan već beše uzjahao.

— A kuda ćeš ti, Grimo? — upita d’Artanjan — Zar napuštaš svoga gospodara?

— Da, — reče Grimo — idem vikontu od Braželona, u flandrijsku vojsku.

Pređoše ćuteći nekoliko koraka širokim putem, idući ka Parizu, ali odjednom čuše jauke koji kao da dolažahu iz jednog jarka.

— Šta je to? — upita d’Artanjan.

— To, — reče Portos — to je Musketon.

— Eh, da, gospodine, ja sam — reče jedan glas jadikujući, dok se nešto kao senka izdizalo na obronku puta.

Portos pritrča svome intendantu koga je stvarno voleo.

— Da nisi opasno ranjen, dragi moj Mustone? — reče.

— Mustone!? — reče Grimo razrogačivši oči.

— Ne, gospodine, ne verujem; ali sam vrlo nezgodno ranjen.

— Znači da ne možeš uzjahati konja?

— Ah, gospodine, šta mi vi to predlažete!

— Možeš li ići pešice?

— Trudiću se do prve kuće.

— Kako ćemo? — reče d’Artanjan — Moramo se međutim vratiti u Pariz.

— Ja ću se postarati za Musketona — reče Grimo.

— Hvala, dobri moj Grimo! — reče Portos. Grimo sjaha i pruži ruku svome starom prijatelju, koji ga dočeka sa suzama u očima, a Grimo nije mogao tačno znati da li suze dolaze od zadovoljstva što njega opet vidi ili od bola koji mu je zadavala rana.

Što se tiče d’Artanjana i Portosa, oni ćutke nastaviše put ka Parizu.

Posle tri sata ih preteče nekakav glasnik, sav prašnjav, to je bio čovek koga je poslao vojvoda i koji je kardinalu nosio pismo u kome je princ, kao što beše obećao, iznosio sve što su počinili Portos i d’Artanjan.

Mazaren je vrlo rđavo proveo noć i tada dobi pismo u kome mu je sam princ javljao da je u slobodi i da će s njim ratovati na život i smrt.

Kardinal ga pročita dva do tri puta, zatim ga savi i stavljajući ga u džep, reče:

— Što me teši, kad je već izmakao d’Artanjanu, to je što je bar, jureći za njim, pregazio Brusela. Doista je Gaskonjac dragocen čovek, i koristan mi je čak i kad je nespretan.

Kardinal je mislio na onog čoveka koga je d’Artanjan oborio u Parizu na uglu groblja Sen-Žan, i koji nije bio niko drugi nego savetnik Brusel.

XXIX

ČETIRI STARA PRIJATELJA SE SPREMAJU
DA SE SASTANU

— Pa! — reče Portos, sedeći u dvorištu hotela kod Kozica, d’Artanjanu koji se pokunjena i natmurena lica vraćao iz palate Kardinal — Pa! Rđavo vas je dočekao, dobri moj d’Artanjane?

— Vere mi, jeste! Odista, taj čovek je gadna životinja! Šta to jedete, Portose?

— Eh, kao što vidite, umačem biskvit u čašu španskog vina. Učinite i vi to isto.

— Imate pravo. Gemblu, jednu čašu!

Momak, koga je tim zvučnim imenom pozvao, donese traženu čašu i d’Artanjan sede pored svoga prijatelja.

— Kako je prošla cela stvar?

— Vraga! Jasno vam je da se stvar nije mogla reći na dva načina. Ušao sam, on me je pogledao popreko; ja sam slegao ramenima i rekao mu:

„— Pa eto, monsenjeru, nismo bili jači.

— Da, to sve znam; ali ispričajte mi pojedinosti.”

— Jasno vam je, Portose, da pojedinosti nisam mogao ispričati a da ne imenujem naše prijatelje; a imenovati ih, značilo bi upropastiti ih.

— Pa dabome!

„— Monsenjeru, — rekao sam — njih je bilo pedeset a nas dvojica.

„— Da, — rekao je — ali to ne smeta da je bilo pucanja iz pištolja, kako sam čuo.

„— Činjenica je da je i sa jedne i s druge strane izgorelo nekoliko naboja baruta.

„— I mačevi su ugledali svetlost dana? — dodade on.

„— To jest noći, monsenjeru — odgovorio sam ja.

„— Ah, tako! — nastavi kardinal — Ja sam mislio da ste Gaskonjac, dragi moj?

„— Gaskonjac sam samo kad uspem, monsenjeru.”

„Odgovor mu se dopao jer se stade smejati.

„— To će me naučiti, — rekao je — da naredim da se mojim stražarima daju bolji konji; jer da su vas oni mogli pratiti i da je svaki od njih učinio koliko vi i vaš prijatelj, vi biste održali reč i doveli mi ga živa ili mrtva.”

— Pa, čini mi se da to nije rđavo — nastavi Portos.

— Eh! Bože moj, ne, dragi moj, ali način kojim je to rečeno. Neverovatno je, — prekide d’Artanjan — koliko ovi biskviti upijaju vina. To su pravi sunđeri. Gemblu, novu bocu.

Momak je doneo bocu brzinom koja je pokazivala stepen uvažavanja koje je d’Artanjan uživao u preduzeću. On nastavi:

— I tako se htedoh povući kad me on pozva natrag.

„— Tri su vam konja koje pobijena, koje osakaćena? — upita me. — Da, monsenjeru. — Koliko su vredela?”

— Ali, — reče Portos — to je dosta dobar pokret, čini mi se?

„— Hiljadu pistola — odgovorio sam.”

— Hiljadu pistola! — reče Portos — Oh! Oh! To je mnogo i ako se razume u konje morao se cenjkati.

— Vere mi, to je i hteo, cicija, jer je strašno poskočio i pogledao me. I ja sam njega isto tako pogledao; tada je shvatio i, gurnuvši ruku u nekakav orman, izvukao iz njega novčanice lionske banke.

— Za hiljadu pistola?

— Za hiljadu pistola! Tačno toliko, cicija jedna, ni jedne jedine više.

— I sad su kod vas?

— Evo ih.

— Vere mi! Nalazim da se to zove uljudno postupati — reče Portos.

— Uljudno! A ljudima koji ne samo da su svoju kožu izložili opasnosti, no su mu još učinili i ogromnu uslugu?

— Ogromnu uslugu, a koju? — upita Portos.

— Vraga! Izgleda da sam mu pregazio jednog savetnika parlamenta.

— Kako! Onaj crni čovečuljak koga ste oborili na uglu groblja Sen-Žan?

— Baš taj, dragi moj. E pa, taj mu je smetao. Nažalost, nisam ga sasvim smrvio. Izgleda da će ozdraviti i da će mu opet dosađivati.

— Gle! — reče Portos — A ja sam sprečio svoga konja koji je hteo preći baš preko njega! To ćemo ostaviti za drugi put.

— Trebalo je da mi plati savetnika, sitničar jedan!

— Vraga, ukoliko nije sasvim pregažen…

— Ah! G. od Rišeljea bi rekao: „Pet stotina talira za savetnika!” Najzad, ne govorimo više s tome. Koliko vas koštaju vaše životinje, Portose?

— Ah, prijatelju, kad bi jadni Musketon bio ovde, kazao bi vam to u paru, groš i marjaš.

— Svejedno! Recite samo približno, deset talira više ili manje.

— Vulkan i Bajar me koštaju, otprilike svaki po dvesta pistola i ako stavimo za Febusa sto i pedeset, mislim da bismo približno došli do sume.

— Onda, znači da ostaje četiri stotine i pedeset pistola — reče d’Artanjan priličio zadovoljan.

— Da, — reče Portos — ali postoji i oprema.

— To je bogme istina. Koliko košta oprema?

— Ako stavimo sto pistola za sve tri…

— Neka bude sto pistola — reče d’Artanjan. — Onda ostaje tri stotine i pedeset pistola.

Portos klimnu glavom u znak odobravanja.

— Da damo gazdarici pedeset pistola za naš trošak, — reče d’Artanjan — a da podelimo tri stotine ostalih.

— Podelimo — reče Portos.

— Mršava posla! — promrmlja d’Artanjan stavljajući svoje novčanice u džep.

— Hm! — reče Portos — Ipak je nešto. Ali recite mi?

— Šta?

— Zar nije baš ni reči rekao o meni?

— Ah! Kako da ne! — uzviknu d’Artanjan, koji se bojao da ne ubije volju svome prijatelju, rekavši mu da kardinal o njemu nije rekao ni reči — Naravno, rekao je…

— Rekao je? — nastavi Portos.

— Čekajte, hoću da se setim baš njegovih vlastitih reči; rekao je: „Što se tiče vašeg prijatelja, recite mu da bezbrižno spava”.

— Dobro! — reče Portos — To znači, jasno kao dan, da još uvek misli da me načini baronom.

Na obližnjoj crkvi u taj mah izbi devet časova. D’Artanjan se trže.

— Ah, istina je, — reče Portos — eto gde izbija devet časova, a u deset, kao što se sećate, imamo sastanak na trgu Roajal.

— Ah, nemojte, Portose, ćutite! — uzviknu d’Artanjan sa pokretom nestrpljenja — Ne podsećajte me na to, jer sam još od juče zle volje zbog toga. Neću ići.

— A zašto? — upita Portos.

— Jer je za mene vrlo bolno da opet vidim ta dva čoveka zbog kojih je naš poduhvat propao.

— Pa ipak, — nastavi Portos — nijedan od njih nije pobedio. Ja sam imao još jedan napunjen pištolj, a vi ste stajali jedan prema drugome s mačem u ruci.

— Da, — reče d’Artanjan — ali ako se iza toga sastanka nešto krije…

— Oh! — reče Portos — Ni sami u to ne verujete, d’Artanjane.

To je bilo tačno. D’Artanjan nije verovao da je Atos u stanju da upotrebi kakvo lukavstvo, ali je tražio izgovor da ne ode na taj sastanak.

— Moramo otići, — nastavi veličanstveni gospodar od Brasijea — oni bi mogli pomisliti da smo se uplašili. Eh, dragi prijatelju, prkosili smo četi od pedeset ljudi na otvorenom drumu; prkosićemo vala i dvojici prijatelja na trgu Roajal.

— Da, da, — reče d’Artanjan — to znam; ali su se oni opredelili za prinčeve a da nas o tome nisu ni izvestili: ali Atos i Aramis su se igrali sa mnom na način koji me uznemiruje. Juče smo otkrili istinu. Zašto bismo išli danas da saznamo još štogod?

— Zar stvarno nemate poverenja? — reče Portos.

— U Aramisa, nemam, otkako je postao opat. Ne možete zamisliti, dragi moj, kakav je postao. On nas vidi kako mu prečimo put koji treba da ga dovede do biskupskog položaja, i možda mu ne bi bilo krivo da nas ukloni.

— Ah, od Aramisove strane, to je već druga stvar — reče Portos — i to me ne bi začudilo.

— Pa i sam g. od Bofora može pokušati da nas uhvati.

— Eh, kad nas je već imao u rukama pa nas pustio. Uostalom, budimo na oprezi, naoružajmo se i povedimo Planšea s njegovim karabinom.

— Planše je fronder — reče d’Artanjan.

— Dođavola s građanskim ratovima! — reče Portos — Čovek više ne može računati ni na svoje prijatelje, ni na svoje sluge. Ah! Da je jadni Musketon tu! Taj me nikad neće napustiti.

— Da, dogod budete bogati. Eh, dragi moj, ne razdvajaju nas građanski ratovi; već to što nikome od nas nije više dvadeset godina, to što su se pošteni zanosi mladosti izgubili i ustupili mesto šaputanju interesa, dahu slavoljublja, savetima sebičnosti. Da, u pravu ste, da odemo, Portose, ali da odemo dobro naoružani. Kad ne bismo otišli, oni bi rekli da nas je strah.

— Hej! Planše! — viknu d’Artanjan.

Planše se pojavi.

— Naredite da osedlaju konje i uzmite svoj karabin.

— Ali, gospodine, pre svega protiv koga krećemo!

— Ne krećemo ni protiv koga,— reče d’Artanjan — to je obična mera predostrožnosti za slučaj da budemo napadnuti.

— Znate li, gospodine, da su hteli ubiti onog čestitog savetnika Brusela, tog narodnog oca?

— Ah! Zaista? — reče d’Artanjan.

— Da, ali su ga dobro osvetili, jer ga je narod na svojim rukama odneo kući. Od juče mu se kuća nikako ne prazni. Obišli su ga: biskupov pomoćnik, g. od Longvila i princ od Kontija. Gospođa od Ševreza i gospođa od Vandoma su se upisale u knjigu poseta u njegovoj kući i sada, kad bude hteo…

— Pa šta, kad bude hteo?

Planše poče pevušiti:

Vetar fronde

od jutros duva;

mislim da duva

protiv Mazarena.

Vetar fronde,

od jutros duva.

— Ne čudi me više — reče tiho d’Artanjan Portosu — što bi Mazaren više voleo da sam mu sasvim pregazio njegovog savetnika.

— Razumete, dakle, gospodine, da ja, ako me molite da uzmem karabin za kakav poduhvat kao što je onaj protiv g. Brusela…

— Ne, budi bez brige; ali otkuda ti sve te pojedinosti?

— Oh, iz dobrog izvora, gospodine. Čuo sam ih od Frikea.

— Od Frikea? — reče d’Artanjan — To mi je ime poznato.

— To je sin služavke g. Brusela, momak koji u pobuni, jemčim vam, ne bi svoj deo prepustio psima.

— Da nije on ministrant u Bogorodičinoj crkvi? — upita d’Artanjan.

— Da, tako je; Bazen ga štiti.

— Ah! Ah! Sad znam — reče d’Artanjan. — I momak za šankom u krčmi u ulici Kalandr?

— Tačno.

— Šta vas se tiče taj balavac? — reče Portos.

— Hm! — reče d’Artanjan — Već mi je jednom dao dobra obaveštenja i, u datoj prilici, može mi ih opet dati.

— Vama, koji umalo niste pregazili njegovog gospodara?

— A ko će mu to reći?

— Stvarno.

U tome istom trenutku Atos i Aramis su ulazili u Pariz kroz predgrađe sv. Antoan. Za vreme puta se behu potkrepili i sada su žurili da ne propuste sastanak. Pratio ih je samo Bazen. Grimo, kao što se sećamo, beše ostao da neguje Musketona, a odatle je trebalo da ode pravo mladome vikontu od Braželona, koji je bio na putu za flandrijsku vojsku.

— A sada, — reče Atos — moramo ući u kakvu krčmu da obučemo građansko odelo i ostavimo pištolje i mačeve, i da razoružamo svoga slugu.

— Oh, nikako, dragi grofe, i u tome pogledu ćete mi dopustiti ne samo da ne budem vašeg mišljenja nego još i da pokušam da vas pridobijem za svoje.

— A zbog čega to?

— Zbog toga što idemo na ratni sastanak.

— Šta hoćete time da kažete, Aramise?

— Da je trg Roajal samo nastavak puta u Vandomoa, i ništa drugo.

— Kako! Naši prijatelji…

— Postali su naši najopasniji neprijatelji, Atose; budimo nepoverljivi, a naročito vi budite nepoverljivi.

— Oh! Dragi moj d’Erbleu!

— Ko vam kaže da d’Artanjan nije bacio krivicu za svoj poraz na nas i obavestio kardinala? Ko vam kaže da se kardinal neće koristiti ovim sastankom da nas uhvati?

— Eh šta! Zar vi mislite, Aramise, da će d’Artanjan, da će Portos potpomoći takvu podlost?

— Među prijateljima bi to bila podlost, dragi Atose, tu imate pravo; ali među neprijateljima to je samo lukavstvo.

Atos prekrsti ruke, a njegova lepa glava klonu na grudi.

— Šta ćete, Atose, — reče Aramis — takvi su ljudi i nije im uvek dvadeset godina. Mi smo grozno povredili, kao što znate, ono d’Artanjanovo samoljublje koje slepo rukovodi svim njegovim postupcima. Bio je pobeđen. Zar ga niste čuli kako očajava na putu? Što se tiče Portosa, njegova baronija je možda zavisila od uspeha te stvari. Pa lepo! Na svome putu je naišao na nas i ovog puta još neće postati baron. Ko vam kaže da to čuveno baronstvo ne zavisi od našeg večerašnjeg sastanka? Budimo na oprezi, Atose!

— Ali ako oni doću bez oružja? Kakva sramota za nas, Aramise!

— Oh! Budite bez brige, dragi moj, jemčim vim da neće biti tako. Uostalom, mi imamo opravdanje, dolazimo s puta i buntovnici smo.

— Opravdanje, mi! Moramo da predvidimo slučaj kad će nam trebati opravdanje prema d’Artanjanu, prema Portosu! Oh! Aramise, Aramise, — nastavi Atos mašući tužno glavom — duše mi, činite da sam najnesrećniji čovek. Razočaravate jedno srce koje nije bilo sasvim umrlo za prijateljstvo! Vidite, Aramise, gotovo isto toliko bih voleo, kunem vam se, da mi ga iščupaju iz grudi. Idite na sastanak kako hoćete, Aramise. Što se mene tiče, ići ću bez oružja.

— Nikako, jer vas ja neću pustiti da tako odete. Tom slabošću nećete izdati jednog čoveka, ni Atosa, ni grofa od La Fera; već čitavu jednu stranku kojoj pripadate i koja na vas računa.

— Neka bude kao što kažete — odgovori tužno Atos.

I nastaviše put.

Tek što su ulicom Mazginog koraka sgigli do ograda pustog trga, kad pod arkadama, pri izlazu iz ulice svete Katarine, spaziše tri konjanika.

To su bili d’Artanjan i Portos koji su išli umotani u svoje ogrtače, koje su mačevi zadizali. Iza njih je išao Planše, s puškom k nozi.

Spazivši d’Artanjana i Portosa, Atos i Aramis sjahaše.

Ovi učiniše to isto. D’Artanjan primeti da su tri konja, umesto da ih drži Bazen, bila vezana za prstenove na arkadama. On naredi Planšeu da učini isto što i Bazen. Tada priđoše jedni drugima, dva i dva, u pratnji slugu, i učtivo se pozdraviše.

— Gde želite da razgovaramo, gospodo? — reče Atos, koji primeti da je nekoliko osoba stalo i gleda u njih, kao da se radi o jednom od onih čuvenih dvoboja koji su još bili živi u sećanju Parižana, a naročito onih koji su stanovali na trgu Roajal.

— Ograda je zatvorena, — reče Aramis — ali ako ova gospoda vole svežinu ispod drveća i neprikosnovenu samoću, uzeću ključ iz palate Roan, i biće nam vrlo dobro.

D’Artanjan upre pogled u mrak na trgu, a Portos provuče glavu između dve gvozdene poluge da bi ispitao tamu.

— Ako više volite kakvo drugo mesto, gospodo, — reče Atos svojim plemenitim i ubedljivim glasom — izaberite sami.

— Ovo mesto, ako g. d’Erble može da dobije ključ, biće, mislim, najbolje.

Aramis se odmah udalji, opominjući Atosa da ne ostaje tako sam na domaku d’Artanjanu i Portosu; ali onaj kome je on davao taj savet samo se prezrivo osmehnu i koraknu jednom prema svojim starim prijateljima koji ostadoše na svojim mestima.

Aramis je zaista zakucao na vrata palate Roan i uskoro se pojavi s jednim čovekom koji mu je govorio:

— Vi mi se kunete na to, gospodine?

— Uzmite — reče Aramis, pružajući mu jedan zlatnik.

— Ah! Vi nećete da se zakunete, plemiću! — govoraše vratar odmahujući glavom.

— Eh! Zar se čovek može u ma šta zakleti — reče Aramis. — Tvrdim vam samo da su ova gospoda, ovoga časa, naši prijatelji.

— Da, svakako, — rekoše hladno Atos, d’Artanjan i Portos.

D’Artanjan beše čuo razgovor i razumeo sve.

— Vidite li? — reče on Portosu.

— Šta da vidim?

— Da nije hteo da se zakune.

— Da se zakune, zašto?

— Ovaj čovek je tražio od Aramisa da mu se zakune da nismo pošli na trg Roajal u nameri da se borimo.

— A Aramis nije hteo da se zakune?

— Ne.

— Onda, budimo pažljivi. Atos nije gubio iz vida ovu dvojicu dok su razgovarali.

Aramis otvori vrata i skloni se u stranu da bi d’Artanjan i Portos mogli ući. Ulazeći, d’Artanjan zakači dršku svoga mača o zgradu i morade razgrnuti ogrtač. Razgrnuvši ogrtač on otkri sjajne kundake svojih pištolja, od kojih se odbi jedan mesečev zrak.

— Vidite li, — reče Aramis dodirujući Atosovo rame jednom rukom a drugom mu pokazujući oružje koje je d’Artanjan nosio o pojasu.

— Nažalost, da — reče Atos, duboko uzdahnuvši.

I uđe treći. Aramis uđe poslednji i zatvori ogradu za sobom. Dvojica slugu ostadoše napolju; ali kao da su i oni bili nepoverljivi jedan prema drugome, te ostadoše na rastojanju.

XXX

TRG ROAJAL

Išli su ćuteći svo do sredine trga; ali kako je tog trenutka mesec izišao iza jednog oblaka, pomisliše da bi ih na tome otvorenom mestu lako mogli videti, te odoše pod lipe, gde je mrak bio gušći.

Klupe su bile razmeštene na izvesnom odstojanju jedna od druge; četiri šetača zastadoše pred jednom od njih. Atos dade znak, d’Artanjan i Portos sedoše. Atos i Aramis ostadoše stojeći pred njima.

Posle jednog trenutka ćutanja, za vreme kog je svaki od njih bio zbunjen i nije znao kako da otpočne objašnjenje, Atos reče:

— Gospodo, naš dolazak na ovaj sastanak je dokaz o snazi našeg starog prijateljstva; nijedan nije izostao, znači da nijedan nije imao šta sebi da prebaci.

— Slušajte, gospodine grofe, — reče d’Artanjan — umesto da jedni drugima činimo komplimente, koje možda ne zaslužujemo ni jedni ni drugi, bolje je da se objasnimo kao iskreni ljudi.

— Pa i ja ne tražim ništa više, — odgovori Atos — ja sam iskren; govorite sasvim iskreno: imate li šta da mi prebacite, meni ili g. opatu d’Erbleu?

— Imam — reče d’Artanjan. — Kada sam imao čast da vas vidim u zamku Braželon, podneo sam predloge koje ste razumeli; umesto da mi kao prijatelju odgovorite, vi ste me izigrali kao kakvog dečka, i prijateljstvo koje vi hvalite, nije se raskinulo juče ukrštanjem naših mačeva, nego vašom dvoličnošću u vašem zamku.

— D’Artanjane — reče Atos tonom blagog prekora.

— Vi ste od mene tražili iskrenost, — reče d’Artanjan — eto vam je: vi me pitate šta mislim, a ja vam to kazujem. A sada, imam da kažem vama to isto, gospodine opate d’Erbleu. Isto tako sam postupio i sa vama, a vi ste me takođe prevarili.

— Vi ste zaista čudni, gospodine; — reče Aramis — vi ste došli k meni da mi učinite izvesne predloge, ali jeste li mi ih učinili? No, vi ste me samo ispitivali, i to je sve. Pa lepo! Šta sam vam ja rekao? Da je Mazaren hulja i da ne bih želeo da služim Mazarenu. I to je sve. Jesam li vam rekao da ne bih služio i koga drugog? Naprotiv, dao sam vam na znanje, čini mi se, da sam uz prinčeve. Čak smo se, ako se ne varam, vrlo prijatno šalili sa verovatnim slučajem kada bi vam kardinal postavio zadatak da me uhapsite. Jeste li vi bili partijski čovek? Jeste, nesumnjivo. Pa lepo! Pa zašto ne bismo i mi sami bili partijski ljudi? Vi ste imali svoju tajnu, kao i mi svoju; nismo ih izmenjali, tim bolje; to dokazuje da svoje tajne umemo čuvati.

— Ja vam ništa ne prebacujem, gospodine, — reče d’Artanjan — samo ispitujem vaše postupke zato što je g. grof od La Fera poveo razgovor o prijateljstvu.

— I šta nalazite u mojim postupcima?— upita Aramis s visine.

D’Artanjanu odmah pojuri krv u lice, on ustade i odgovori:

— Nalazim da su to zaista postupci jednog jezuitskog vaspitanika.

Videći da je d’Artanjan ustao, Portos ustade takođe. Četiri čoveka se nađoše stojeći i u pretećem stavu jedni prema drugima.

Kod d’Artanjanovog odgovora, Aramis učini pokret kao da je hteo da prinese ruku maču.

Atos ga zadrža.

— D’Artanjane,— reče — vi ste došli večeras ovde još gnevni zbog jučerašnjeg događaja. D’Artanjane, smatrao sam da ste dovoljno širokogrudi da bi se kod vas prijateljstvo od dvadeset godina suprotstavilo porazu samoljublja od četvrt časa. Ded’, recite mi to. Mislite li da imate nešto da mi prebacite? Ako sam što pogrešio, d’Artanjane, priznaću svoju pogrešku.

Ovaj ozbiljni i zvučni Atosov glas je na d’Artanjana još imao svoj stari uticaj, dok ga je dražio Aramisov glas, koji je u trenucima rđavog raspoloženja postajao oštar i piskav. Stoga odgovori Atosu:

— Mislim, gospodine grofe, da je trebalo da mi u zamku Braželon učinite jedno poverljivo saopštenje, a da je gospodin, — nastavi pokazujući na Aramisa — trebalo to isto da učini u svome manastiru; tada ne bih uleteo u avanturu u kojoj je trebalo da mi vi preprečite put; međutim, ne treba me smatrati za glupa zbog toga što sam bio diskretan. Da sam hteo da produbljujem razliku između osoba koje g. d’Erble prima lestvicama od užeta i onih koje prima drvenim, zaista bih ga primorao da govori sa mnom.

— U šta se vi to mešate? — uzviknu Aramis, sav bled od ljutine pri pomisli da ga je možda d’Artanjan, vrebajući ga, video s gospođom od Longvila.

— Mešam se u ono što me se tiče, a umem da se pravim kao da nisam video ono što me se ne tiče; ali mrzim licemere, i u tu kategoriju ubrajam musketare koji postaju opati i opate koji se prave musketarima, i, — dodade okrećući se Portosu — evo i gospodin je mog mišljenja.

Portos, koji dotle ne beše progovorio, odgovori samo jednom reči i jednim pokretom.

On reče „da” i uze mač u ruku.

Aramis skoči unazad i izvuče svoj. D’Artanjan se saže, gotov da napada ili da se brani.

Tada Atos ispruži ruku uzvišenim zapovedničkim pokretom koji je samo njemu bio svojstven, povuče lagano svoj mač u koricama, prebi oštricu u kaniji udarivši ih o koleno i oba dela baci desno od sebe.

Zatim okrećući se Aramisu, reče:

— Aramise, prebijte svoj mač.

Aramis oklevaše.

— Potrebno je — reče Atos.

Zatim reče tišim i blažim glasom:

— Ja tako hoću.

Tada Aramis, još bleđi, ali savladan tim pokretom, pobeđen tim glasom, prebi u svojim rukama vitko sečivo, zatim skrsti ruke i čekaše, drhteći od besa.

Od toga pokreta d’Artanjan i Portos ustuknuše: d’Artanjan ne izvuče svoj mač. Portos svoj vrati u kaniju.

— Nikada, — reče Atos, podižući lagano desnu ruku nebu — nikada, kunem se pred Bogom koji nas posmatra i sluša u svečanoj tišini ove noći, nikad moj mač neće dodirnuti vaše, nikad moje oko neće za vas imati ijedan pogled gneva, nikad moje srce otkucaj mržnje. Živeli smo zajedno, mrzeli i voleli zajedno; prolivali smo i izmešali svoju krv i može biti, dodaću još, da postoji među nama jedna veza silnija od prijateljstva, može biti da postoji veza u zločinu; jer smo sva četvorica sudili, osudili i pogubili jedno ljudsko biće, koje može biti nismo imali prava uklanjati sa ovog sveta, mada je izgleda ono pre pripadalo paklu no ovom svetu. D’Artanjane, uvek sam vas voleo kao sina, Portose, deset godina smo spavali jedan pored drugog; Aramis je vaš brat kao što je i moj, jer vas je Aramis voleo kao što vas ja još volim, kao što ću vas uvek voleti. Šta za nas može značiti kardinal od Mazarena, nama koji smo savlađivali mišicu i srce čoveka kao što je bio Rišelje? Šta može za nas da znači ovaj ili onaj princ, nama koji smo učvrstili krunu na glavi jedne kraljice? D’Artanjane, molim vas za oproštaj što sam juče ukrstio svoj mač s vašim; Aramis to isto čini u odnosu na Portosa. A sada, mrzite me ako možete, ali ja, kunem vam se da ću, i pored vaše mržnje, gajiti samo ljubav i poštovanje prema vama. Sad, ponovite moje reči, Aramise, pa onda, ako hoćete, i ako vi to hoćete, napustimo zauvek svoje stare prijatelje.

Nastupi trenutak svečanog ćutanja koje prekide Aramis.

— Kunem se, — reče mirnog i poštenog pogleda, ali glasom u kojem je treperio zadnji drhtaj uzbuđenja — kunem se da ne osećam više mržnje prema onima koji su bili moji prijatelji; žalim što sam dodirnuo vaš mač, Portose. Kunem vam se, da ne samo da svoj mač neću više upraviti na vaše grudi, nego da u osnovi svoje najskrivenije pomisli neće u buduće ostati ništa što bi bilo slično neprijateljskom osećanju prema vama. Hodite, Atose.

Atos učini pokret da pođe.

— Oh, ne, ne! Ne odlazite! — uzviknu d’Artanjan, ponet jednim od onih neodoljivih zanosa koji su odavali vrelinu njegove krvi i urođenu pravičnost njegove duše — Ne odlazite; jer i ja treba da položim jednu zakletvu; kunem se da bih dao i poslednju kap svoje krvi, i poslednji komad svoga mesa da sačuvam poštovanje čoveka kao što ste vi, Atose, prijateljstvo čoveka kao što ste vi, Aramise.

I polete u zagrljaj Atosu.

— Sine moj! — reče Atos, pritiskujući ga na svoje srce.

— A ja, — reče Portos — ne kunem se ni u šta, ali se, dođavola, evo gušim. Da je trebalo da se borim protiv vas, mislim da bih se dao skroz probosti, jer sem vas nisam nikad nikoga voleo na svetu.

I pošteni Portos stado grcati u suzama, bacajući se u naručje Aramisu.

— Prijatelji, reče Atos, eto čemu sam se nadao, eto šta sam očekivao od dva srca kao što su vaša; da, rekao sam i ponavljam, naše sudbine su nerazlučivo povezane, mada idemo različitim putevima. Poštujem vaše mišljenje, d’Artanjane, poštujem vaše ubeđenje, Portose; ali mada se borimo za ostvarenje suprotnih ideja, ostanimo i nadalje prijatelji; ministri, prinčevi, kraljevi će proći kao bujica, građanski rat kao plamen, ali mi, hoćemo li mi ostati? Imam predosećanje da hoćemo.

— Da, — reče d’Artanjan — budimo uvek musketari, zadržimo kao jedinu zastavu onaj slavni ubrus sa utvrđenja Sen-Žerve, na kome je veliki kardinal dao da se izvezu tri krinova cveta.

— Da, — reče Aramis — kardinalisti ili fronderi, šta nas se to tiče! Nađimo opet svoje verne sekundante u dvobojima, svoje odane prijatelje u ozbiljnim poslovima, svoje vesele drugove u uživanjima.

— I kad god se budemo sreli u metežu borbe, — reče Atos — na ovu jednu reč: trg Roajal, premestimo mačeve u levu ruku a jedan drugome pružimo desnicu, pa ma to bilo i usred pokolja!

— Divno govorite — reče Portos.

— Vi ste najveći čovek na svetu, — reče d’Artanjan — a što se nas tiče, prevazilazite nas za deset lakata.

Atos se smešio osmehom neiskazane radosti.

— Zaključeno je, dakle — reče on. — Ded’, gospodo, pružite ruke, jeste li pomalo hrišćani?

— Dabome! — reče d’Artanjan.

— U ovoj prilici ćemo to biti, da bismo ostali verni svojoj zakletvi — reče Aramis.

— Ah! Spreman sam da se zakunem čime god hoćete, — reče Portos — pa i Muhamedom! Neka me đavo nosi ako sam ikad bio tako srećan kao u ovom trenutku.

I dobri Portos je još uvek brisao vlažne oči.

— Ima li neko od vas kakav krst? — upita Atos.

Portos i d’Artanjan se zgledaše mašući glavom, kao ljudi koje su uhvatili na delu.

Aramis se osmehnu i izvuče sa svojih prsiju krst od dijamanata, koji mu je visio o vratu na nisci bisera.

— Evo krsta — reče on.

— Dobro! — nastavi Atos — Zakunimo se na ovom krstu, koji je i pored svoje materije ipak krst, zakunimo se da ćemo biti sjedinjeni uprkos svima i svemu; i neka bi ta zakletva vezala ne samo nas nego i naše potomke. Da li vam ta zakletva odgovara?

— Da — rekoše svi jednoglasno.

— Ah, izdajniče, — reče sasvim tiho d’Artanjan nagnuvši se na uvo Aramisu — naterali ste nas da se zakunemo na krstu jedne fronderke.

XXXI

SKELA NA RECI OAZI

Nadamo se da čitalac nije sasvim zaboravio mladog putnika koga smo ostavili na putu za Flandriju.

Izgubivši iz vida svoga zaštitnika, koji je ostao ispred kraljevske katedrale i ispraćao ga pogledom, Raul obode mamuzama svoga konja, pre svega da bi umakao svojim tužnim mislima, a zatim i da bi od Olivena sakrio uzbuđenje koje se jasno ocrtavalo na njegovom licu.

Međutim, hod od jednog časa razagna uskoro sve one tužne misli koje su žalostile onako bogatu mladićevu uobrazilju. Ovo je njemu dotle bilo nepoznato zadovoljstvo da je slobodan, zadovoljstvo koje ima svojih čari čak i za one kojima nikada nije bila teška njihova zavisnost, Raulu je ukrašavalo nebo i zemlju, a naročito onaj daleki i plavičasti životni horizont koji zovemo budućnošću.

Međutim, posle nekoliko obnovljenih pokušaja da zapodene razgovor sa Olivenom, primeti, da bi dugi dani koje bi na taj način proveo bili vrlo tužni i grofove reči, onako blage, onako ubedljive i zanimljive, padoše mu na um, povodom gradova kroz koje su prolazili i o kojima mu niko nije mogao dati ona dragocena obaveštenja koja bi dobio od Atosa, najobrazovanijeg i najzabavnijeg vodiča na svetu.

Još je jedna uspomena rastuživala Raula: došli su u grad Luvr, gde je video jedan mali zamak skriven iza zaklona od jablanova, što ga je tako jako podsetio na zamak La Valijer, da se zaustavio skoro deset minuta da bi ga posmatrao, i nastavio svoj put uzdišući, čak i ne odgovarajući Olivenu, koji ga je učtivo zapitao za razlog te pažnje. Spoljni izgled stvari tajanstven je sprovodnik koji je u vezi sa strujama našeg pamćenja i katkad ih budi i protiv naše volje; kad jednom ta struna zatreperi, ona nas, kao Arijadnin konac vodi u lavirint misli u kome se čovek izgubi idući za onom senkom prošlosti, koju zovemo uspomena. A pogled na taj zamak je Raula bacio pedeset milja prema zaladu i učinio da je unatrag prešao sav svoj nekadašnji život od trenutka kad se oprostio sa malom Lujzom, pa do onoga kada ju je prvi put video i svaki hrastov šumarak, svaki vetrokaz koji bi spazio na vrhu krova popločanog škriljcem, sve to ga je podsećalo da on, umesto da se vraća svojim prijateljima iz detinjstva, sa svakim trenutkom se od njih sve više udaljava, a možda ih i zauvek ostavlja.

Stegnuta srca, teške glave, naredi Olivenu da odvede konje u jednu malu krčmu koju je opazio na putu, otprilike na jedno pola puškometa od mesta do koga behu došli. Što se njega tiče, on sjaha, zastade ispod jedne grupe kestenova u cvetu, oko kojih je zujalo bezbroj pčela, i reče Olivenu da naruči krčmaru da mu donese hartije i mastila, i da sve stavi na jedan sto, koji je tu izgleda stajao pripremljen za pisanje.

Oliven posluša i nastavi put, dok Raul sede, nalaktivši se na taj sto, lutajući neodređeno pogledom po tom divnom predelu punom zelenih polja i šumaraka, i s vremena na vreme otresajući s kose cvat koji je po njoj padao kao sneg.

Raul je tu bio otprilike deset minuta, a već pet kako je utonuo u sanjarije, kada vide kako se u krugu koji je obuhvatao svojim rasejanim pogledom, kreće neko crveno lice s jednim ubrusom oko tela, jednim u ruci i belom kapom na glavi, i kako mu se primiče, noseći hartiju, pero i mastilo.

— Ah! ah! — reče pojava — vidi se da svi plemići imaju iste misli, jer nema ni četvrt časa kako je jedan mladi gospodin, na dobrom konju kao i vi, otmenog izgleda kao i vi i otprilike vaših godina zastao pred ovom grupom drveta, naredio da se donesu ova stolica i ovaj sto i tu je ručao s jednim starim gospodinom, koji izgleda da je njegov vaspitač. Pojeli su jednu pastetu od koje nisu ostavili ni komada, i popili bocu starog vina iz Makona od koje nisu ostavili ni kapi; ali srećom imamo još istog vina i takvih istih pasteta, i ako gospodin hoće da poruči…

— Ne, prijatelju, — reče Raul smešeći se — trenutno su mi potrebne samo stvari koje sam vam tražio; samo bih bio vrlo zadovoljan ako bi mastilo bilo crno a pero dobro; pod tim uslovom ću platiti pero kao bocu vina, a mastilo kao pastetu.

— Dobro, gospodine, — reče krčmar — daću pastetu i bocu vašem slugi i na taj način ćete pero i mastilo dobiti besplatno.

— Uradite kako god hoćete, — reče Raul, koji je tek počeo da dolazi u dodir sa ovom posebnom društvenom klasom koja se, u doba kada je bilo lopova po drumovima, udruživala s njima, a koja ih je, otkad ih nema, uspešno zamenila.

Umiren što se tiče računa, krčmar stavi na sto hartiju, pero i mastilo. Slučajno je pero bilo toliko dobro da se može podneti i Raul stade pisati.

Krčmar beše zastao pred njim i sa nehotičnim divljenjem posmatrao je to divno lice, tako ozbiljno i tako blago u isti mah. Lepota je uvek bila, i uvek će biti kraljica.

— Ovo nije gost kao onaj od maločas, — reče krčmar Olivenu, koji se beše vratio Raulu da vidi da mu nije štogod potreban — i vaš mladi gospodar nema apetita.

— Gospodin je imao apetita još pre tri dana, ali šta ćete, od prekjuče ga je izgubio.

I Oliven i krčmar pođoše ka krčmi. Oliven, prema običaju lakeja zadovoljnih svojim položajem, pričajući krčmaru sve što je mislio da može reći o mladome plemiću.

A Raul je pisao:

Gospodine,

Zaustavljam se da vam pišem, posle četiri časa hoda, jer mi u svakome trenutku nedostajete i uvek sam spreman da okrenem glavu kako bih vam odgovorio, kao nekada kada ste mi se obraćali. Bio sam tako ošamućen vašim odlaskom i tako obuzet tugom zbog našeg rastanka da sam vam nedovoljno izrazio svu ljubav i zahvalnost koju osećam prema vama. Vi ćete me izviniti, gospodine, jer imate tako plemenito srce da ste razumeli sve što se u mome odigravalo. Pišite mi, gospodine, molim vas, jer su vaši saveti jedan deo moga života; a zatim, ako vam smem reći, učinilo mi se da se i sami pripremate na opasan pohod, o kome se nisam usudio da vas pitam jer mi vi sami o njemu niste ništa rekli. Kao što vidite, dakle, vrlo mi je potrebno da dobijem vesti o vama. Otkako vas više nemam uza se, bojim se svakog časa da što ne pogrešim. Vi ste me silno podržavali, gospodine, i kunem vam se da se danas osećam vrlo usamljen.

Hoćete li biti tako dobri, gospodine, ako dobijete vesti iz Bloa, da mi pošaljete nekoliko reči o mojoj maloj prijateljici, gospođici od La Valijera, čije je zdravlje, kao što znate, u vreme našeg polaska, moglo zadavati nešto brige? Vi pojmite, gospodine i dragi zaštitniče, koliko su mi uspomene iz vremena koje sam proveo s vama dragocene i neophodne. Nadam se da ćete pokatkad i vi misliti na mene i ako vam se u izvesnim časovima učini da vam nedostajem, ako zbog moje odsutnosti osetite nešto nalik na tugu, ja ću biti presrećan pri pomisli da ste vi osetili moju naklonost i odanost prema vama i da sam umeo da učinim da to osetite u vreme kada sam bio tako srećan da živim kraj vas.

Pošto završi ovo pismo, Raul oseti da je mirniji; on pogleda da ga Oliven i krčmar ne posmatraju iz prikrajka i spusti poljubac na tu hartiju, nemo i dirljivo milovanje koje je Atosovo srce bilo u stanju da oseti kad otvori pismo.

Za to vreme je Oliven popio bocu vina i pojeo pastetu; konji se isto tako behu osvežili. Raul dade znak krčmaru da priđe, baci talir na sto, pojaha opet konja i u Senliju baci pismo na poštu.

Odmor koji su i konjanici i konji iskoristili, dozvoljavao im je da nastave putovanje bez zadržavanja. U Verberiu Raul naredi Olivenu da se raspita o onom mladom plemiću koji je išao ispred njih; videli su ga da je prošao pre nepuna tri četvrti časa, ali je imao dobrog konja, kao što je već rekao krčmar, i išao je brzo.

— Potrudimo se da dostignemo tog plemića, — reče Raul Olivenu — on ide u vojsku kao i mi i to će nam biti prijatan saputnik.

Bilo je četiri časa posle podne kad Raul stiže u Kompijenj; tu je dobro ručao i opet se raspitao za mladog plemića koji je išao ispred njega; i on se kao i Raul, bio zaustavio u hotelu kod Zvona i Boce, koji je bio najbolji u Kompijenju i nastavio put, rekavši da hoće da prenoći u Noajonu.

— Hajdemo i mi na prenoćište u Noajon — reče Raul.

— Gospodine, — odgovori s puno poštovanja Oliven — dozvolite mi da vam napomenem da smo ovog jutra već mnogo zamorili konje. Bilo bi dobro, mislim, da prenoćimo ovde i da krenemo sutra zorom. Osamnaest milja je dovoljno za prvu etapu.

— G. grof od La Fera želi da požurim, — odgovori Raul — i da stignem g. Princa četvrtog dana do podne: terajmo, dakle, do Noajona, to će biti etapa ravna onoj koju smo već prešli, idući od Bloa do Pariza. Stići ćemo u osam časova. Konji će imati celu noć za odmor, a sutra, u pet časova, krenućemo dalje na put

Oliven se ne smede protiviti toj odluci, ali ga je pratio gunđajući.

— Dobro, dobro, — govorio je kroz zube — isterajte sav bes prvog dana; sutra, umesto puta od dvadeset milja, preći ćete deset, prekosutra pet, a kroz tri dana bićete u postelji. Bićete primorani da se u njoj odmorite. Svi ti mladi ljudi su prave hvališe.

Vidi se da Oliven nije bio vaspitan u školi kroz koju su prošli Planše i Grimo.

Raul se doista osećao umoran; ali je želeo da okuša svoju snagu, i odgajen po Atooovim načelima, uveren da ga je često slušao da govori o dnevnim etapama od dvadeset i pet milja, nije hteo da zaostane iza svog uzora. D’Artanjan, taj gvozdeni čovek koji izgledaše da je od samih živaca i mišića, beše ga zadivio.

Išao je, dakle, dalje, sve više i više podstičući svoga konja, i pored Olivenovih opomena, išao je divnim, uzanim putem koji je vodio ka jednoj skeli i, kako su ga uveravali, za čitavu milju skraćivao put, kada, došavši na vrh jednog brega, opazi pred sobom reku. Jedna mala gomila konjanika je stajala na obali i bila spremna da se ukrca na skelu. Raul je bio uveren da je to plemić sa svojom pratnjom; on povika kako bi ih dozvao, ali je bio još suviše daleko da bi ga čuli; tada, i pored toga što mu je konj bio umoran, Raul ga nagna u galop, ali talasasto zemljište mu uskoro zakloni putnike i kad opet stiže na vis, skela beše odmakla od obale i plovila je ka drugoj strani.

Videći da ne može stići na vreme da bi prešli skelom istovremeno s putnicima, Raul zastade da sačeka Olivena.

U taj mah se začu krik koji kao da je dolazio s reke. Raul se okrete na onu stranu otkuda je dolazio krik i, stavljajući ruku pred oči koje je zasenjivalo sunce na zahodu, viknu:

— Olivene! Šta ja to vidim tamo?

Odjeknu drugi krik, još oštriji od prvog.

— Eh! gospodine, — reče Oliven — uže od skele se prekinulo i ona plovi niz vodu. Ali šta to vidim u vodi? To se otima.

— Eh! nesumnjivo, — uzviknu Raul, upravivši pogled ka jednoj tački na reci koju sunčevi zraci sjajno osvetljavahu, jedan konj, jedan konjanik.

— Tonu, — povika sad i Oliven.

To je bilo istina i Raul je bio tvrdo uveren da se dogodila nesreća i da se jedan čovek davi. On popusti uzde svome konju, obode ga i životinja, podstaknuta bolom i osećajući pred sobom slobodan prostor, preskoči preko ograde koja je oivičavala mesto za iskrcavanje i pade u reku pljuskajući na daleko čitave talase pene.

— Ah! gospodine, — uzviknu Oliven — ta šta to radite, za ime boga!

Raul je svoga konja gonio ka jadniku koji je bio u opasnosti. To je, uostalom, za njega bila obična stvar. Odrastao na obalama Loare, njega su takoreći odnjihali njeni talasi; stotinu puta je preplivao na konju a hiljadu puta sam. Predviđajući vreme kad će vikont postati vojnik, Atos ga je osposobio za sve ove poduhvate.

— Oh! Bože moj! — nastavljaše očajno Oliven — šta bi rekao g. grof, kad bi vas video?!

— G. grof bi učinio isto što i ja — odgovori Raul, goneći snažno svoga konja.

— Ali ja! Ali ja! — vikaše Oliven, bled i očajan, trčeći tamo-amo po obali, kako ću ja preći?

— Skoči, kukavico! — povika Raul stalno plivajući.

Zatim, obraćajući se putniku koji se batrgao na dvadeset koraka od njega, reče:

— Hrabro, gospodine, hrabro, dolazi vam pomoć.

Oliven priđe reci, ustuknu, natera konja da se propne, obrnu se s njime u krug, i najzad, do srca ponižem stidom, baci se u reku; kao što je i Raul učinio, ali gunđajući: „Poginuću, propali smo!”

Međutim, skela je išla brzo nizvodu nošena maticom, i čulo se kako viču oni koji su se na njoj nalazili.

Jedan prosed čovek beše skočio sa skele u reku i snažno je plivao ka licu koje se davilo; ali je sporo napredovao jer je bio primoran da pliva uz vodu.

Raul je nastavljao svoj put i primetno se primicao; ali konj i konjanik, koje nije ispuštao iz vida, očigledno su tonuli; konju su još samo nozdrve bile nad vodom, a konjanik, koji je ispustio uzde batrgajući se, pružao je ruke zabacujući glavu unazad. Još jedan trenutak i svega bi nestalo.

— Hrabro, — povika Raul — hrabro!

— Suviše dockan, — promrmlja mladić — suviše dockan!

Voda mu pređe preko glave i preseče mu glas.

Raul se baci sa svoga konja, koga ostavi da se sam spasava, i u tri do četiri poteza rukom stiže do plemića. Odmah zgrabi konja za vođice i izdiže mu glavu iznad vode; životinja tada poče slobodnije da diše i udvoji napore, kao da je shvatila da joj dolazi pomoć. Raul istovremeno zgrabi mladićevu ruku i dovede je do konjske grive koju ona zgrabi s upornošću čoveka koji se davi. Uveren tada da je konjanik neće više ispustiti, Raul se postara samo za konja koga uputi ka suprotnoj obali, pomažući mu da preseca vodu i hrabreći ga rečima.

Odjednom životinja udari nogom u dno i stade na pesak.

— Spasen! — uzviknu čovek prosede kose, stupajući i sam nogom na zemlju.

— Spasen — mahinalno promrmlja plemić ispuštajući grivu i padajući sa sedla Raulu u naručje.

Raul je bio samo na deset koraka od obale; odnese tamo onesvešćenog plemića, položi ga na travu, odreši mu vrpce oko vrata i raskopča mu kopče na prsniku.

Posle jednog minuta prosedi čovek je bio kraj njega.

Najzad je i Oliven izišao na obalu, pošto se mnogo puta prekrstio, a ljudi sa skele su vozili što su bolje mogli ka obali, služeći se jednom čakljom koja se slučajno zatekla na skeli.

Malo-pomalo, zahvaljujući nezi Raula i čoveka koji je pratio mladog konjanika, život se opet ukaza na bledim obrazima samrtnikovim, koji najpre otvori dva krupna unezverena oka ali ih ubrzo upravi na svog spasioca.

— Ah! gospodine, — uzviknu — vas sam tražio: bez vas bih bio mrtav, zauvek mrtav.

— Ali se može i vaskrsnuti, gospodine, kao što vidite, — reče Raul — i za nas će se sve svršiti jednim kupanjem.

— Ah! gospodine, koliko sam vam zahvalan! — uzviknu prosedi čovek.

— Ah! vi ste to, dobri moj d’Armenžu! Zadao sam vam grozan strah, zar ne? Ali ste sami za to krivi; bili ste moj učitelj, zašto niste preduzeli mere da me nauče da bolje plivam?

— Ah! gospodine grofe, — reče starac — da vam se dogodila nesreća, ne bih nikad smeo izići na oči maršalu.

— Ali kako se cela stvar dogodila? — zapita Raul.

— Ah! gospodine, na najjednostavniji način — odgovori onaj koga su oslovili: grofe — Bili smo otprilike na trećini reke kad se prekinulo uže koje drži skelu. Od vike i pokreta skeledžija, moj se konj poplašio i skočio u vodu. Ja rđavo plivam i nisam smeo skočiti u reku. Umesto da pomažem pokrete svoga konja, ja sam ih paralizovao, i bio sam na putu da se na najotmeniji način udavim, kada ste vi baš stigli da me izvučete iz vode. Stoga, gospodine, ako hoćete, da odsada budemo prijatelji na život i smrt.

— Gospodine, — odgovori Raul poklonivši se — uveravam vas da vam u svemu stojim na službi.

— Zovem se grof od Giša, — nastavi konjanik — moj otac je maršal od Gramona. A sad, kad znate ko sam, hoćete li mi učiniti čast, da mi kažete ko ste vi?

— Ja sam vikont od Braželona, — reče Raul, pocrvenevši što ne može imenovati svoga oca kao što je go učinio grof od Giša.

— Vikonte, vaše lice, vaša dobrota i vaša hrabrost me privlače k vama; već imate moju potpunu zahvalnost. Poljubimo se, molim vas za vaše prijateljstvo.

— Gospodine, — reče Raul i sam grleći grofa, — ja vas već volim od sveg srca; raspolažite, dakle, sa mnom, molim vas, kao s odanim prijateljem.

— A sada, kuda idete, vikonte? — upita Giš.

— U vojsku g. Princa, grofe.

— I ja isto, — uzviknu mladić s izlivom radosti — Ah! tim bolje, zajedno ćemo se ogledati u prvim mecima iz pištolja.

— To je dobro, volite se, reče vaspitač; mladi obojica, nesumnjivo da imate istu zvezdu vodilju, i morali ste se sresti.

Dva mladića se osmehnuše sa samopouzdanjem mladosti.

— A sada, — reče vaspitač — potrebno je da promenite odelo; vaše sluge, kojima sam izdao naredbe kad su izišli iz skele na obalu, mora da su već stigli u gostionicu. Rublje i vino se već greju, hodite.

Mladići nisu imali šta da kažu protiv tog predloga, naprotiv, nađoše da je odličan; pojahaše, dakle, odmah konje, pogledajući se i diveći se jedan drugome; behu to zaista dva elegantna konjanika, tankog i vitkog stasa, dva plemenita lica visoka čela, blaga i ponosna pogleda, časna i tanana osmeha. Gišu je moglo biti osamnaest godina, ali nije bio viši od Raula kome je bilo samo petnaest.

Spontanim pokretom pružiše jedan drugom ruku i, poteravši svoje konje, pređoše jedan uz drugoga put od gostionice, jedan nalazeći da je lep i veseo ovaj život koji zamalo nije izgubio, drugi zahvaljujući bogu, što je već dosta živeo da bi mogao da učini nešto što će biti prijatno njegovom zaštitniku.

Što se Olivena tiče, on je bio jedini koga ovo lepo delo njegovog gospodara nije potpuno zadovoljilo. Cedio je rukave i skute svog kaputa, pomišljajući kako bi ga zadržavanje u Kompijenju spaslo ne samo nezgode kojoj je umakao, nego i zapaljenja pluća i reumatizma koji su morali doći kao prirodna posledica.

XXXII

ČARKA

U Noajonu se nisu dugo zadržali, svi su spavali dubokim snom. Raul je naredio da ga probude ako stigne Grimo, ali Grimo ne dođe.

I konji su nesumnjivo cenili osam časova potpunog odmora i dobre hrane koju su im dali. Došavši da mu poželi dobro jutro, Raul probudi grofa od Giša u pet časova. Doručkovaše na brzinu i oko šest časova već behu prešli dve milje.

Razgovor s mladim grofom bio je Raulu vrlo zanimljiv. Stoga je Raul samo slušao a mladi grof neprestano pričao. Odrastao je u Parizu, u kome je Raul bio svega jednom, na dvoru, koji Raul nikad nije video; njegove ludorije kad je bio paž, dva dvoboja koje je već umeo da izazove uprkos ukaza, a naročito protiv volje svoga vaspitača, sve je to Raulu bilo vrlo zanimljivo. Raul je bio samo kod g. Skarona; on imenova Gišu ličnosti koje je tamo video. Giš je poznavao ceo svet: gospođu od Nejana, gospođicu d’Obinje, gospođicu od Skiderija, gospođicu Pole, gospođu od Ševreza. Celome svetu se podsmevao vrlo duhovito: Raul se plašio da se ne podsmeva i gospođi od Ševreza, prema kojoj je osećao duboku i istinsku simpatiju, ali bilo nagonski, bilo da je i sam osećao naklonost prema vojvotkinji od Ševreza, Giš je o njoj govorio što je lepše mogao. Usled tih pohvala Raulovo se prijateljstvo prema grofu udvostruči.

Zatim dođe na red pričanje o udvaranjima i ljubavima. Vikont od Braželona je i o tome imao mnogo više da sluša no da priča. Slušao je, dakle i učinilo mu se da je kroz tri do četiri dosta providne avanture nazreo da grof, kao i on krije neku tajnu na dnu srca.

Giš je, kao što smo rekli, odrastao na dvoru, i bile su mu poznate intrige celog tog dvora. To je bio dvor o kome je Raul toliko slušao od grofa od La Fera: samo je dvor mnogo promenio izgled od onog vremena kad ga je Atos gledao. Cela priča grofa od Giša bila je dakle nova za njegovog saputnika. Mladi grof, duhovit i peckalo, pretrese ceo taj svet; pričao je stare ljubavi gospođe od Longvila s Kolinjijem, i dvoboj ovoga na trgu Roajal, dvoboj koji je bio koban po njega i koji je gospođa od Longvila posmatrala kroz šalone na prozoru; njenu novu ljubav s princem od Marsijaka, koji je, vele, zbog nje bio toliko ljubomoran, da je hteo pobiti ceo svet pa čak i njenog ispovednika opata d’Erbleja; ljubav g. princa Galskog s gospođicom, koju su kasnije nazvali Velika Gospođica, koja je, posle stupanja u tajni brak s Lozenom, postala tako slavna. Ni sama kraljica nije bila pošteđena, a Mazaren je isto tako dobio svoje.

Dan prođe brzo kao jedan čas. Grofov vaspitač, veseljak, svetski čovek, veoma obrazovan kao što to govoraše njegov učenik, u nekoliko mahova podseti Raula na duboku obrazovanost i duhovitu i zajedljivu Atosovu podrugljivost; ali što se tiče ljupkosti, delikatnosti i plemenitosti, u tom se pogledu niko nije mogao meriti sa grofom od La Fera.

Konji, koje su više štedeli no prošlog dana, zastadoše oko četiri sata popodne u Arasu. Primicali su se poprištu rata i odlučiše da se u tome gradu zadrže do sutra, jer su odeljenja Španaca koristila po koji put noćni mrak i upadala sve do u okolinu Arasa.

Francuska vojska je držala položaje od Pont-a-Marka do Valensijena, naslanjajući se na Due. Govorilo se da je sam g. Princ u Betunu.

Neprijateljska vojska beše zaposela sve od Kasela do Kurtreja, i kako je vršila sve vrste pljačke i nasilja, siromašno stanovništvo s granice napuštalo je svoje usamljene kuće i dolazilo da se skloni u utvrđene gradove koji su im obećavali zaštitu.

Govorilo se o skoroj bici koja je trebalo da bude presudna, jer je g. Princ dotle samo manevrisao očekujući pojačanja, koja su najzad stigla. Mladi ljudi su bili oduševljeni što stižu upravo na vreme.

Oni večeraše zajedno i legoše da spavaju u istoj sobi. Bili su u godinama u kojima se brzo zaključuju prijateljstva, izgledalo im je kao da se poznaju od rođenja i da bi im bilo nemoguće rastati se.

Veče im prođe u razgovorima o ratu; lakeji očistiše oružje; mladići napuniše pištolje za slučaj kakve čarke; i probudiše se očajni, jer su obojica sanjali da su stigli suviše dockan da bi uzeli učešća u bici.

Ujutru se pronese glas da je princ od Kondea napustio Betun, da bi se povukao na Karvin, ostavljajući ipak nešto posade u tom prvom gradu. Ali kako u toj vesti nije bilo ničeg pouzdanog, mladi ljudi odlučiše da nastave svoj put ka Betunu, makar morali s puta skrenuti u desno i poći ka Karvinu.

Vaspitač grofa od Giša odlično je poznavao taj kraj; stoga predloži da udare prečicom koja je išla sredinom između puta za Lans i puta za Betun. U Ablenu će se raspitati. Za Grimoa ostaviše plan puta.

Krenuše na put oko sedam časova izjutra.

Giš, koji je bio mlad i plah, govoraše Raulu:

— Evo nas, tri gospodara i tri sluge; sluge su nam dobro naoružane, a vaš mi izgleda dosta tvrdoglav.

— Nikada ga nisam video na delu, — odgovori Raul — ali je Bretonac, a to mnogo obećava.

— Da, da, — nastavi Giš — i uveren sam da bi u datoj prilici ispalio pušku; što se mene tiče, imam dva pouzdana čoveka koji su ratovali s mojim ocem; znači da predstavljamo šest boraca; ako naiđemo na kakvu četicu neregularne vojske koja bi po broju bila revna našoj, pa i mnogobrojnija, zar ne bismo napali, Raule?

— Svakako, gospodine, — odgovori vikont.

— Oho! Mladići, oho! — reče vaspitač, umešavši se u razgovor — Kako to brzo odlučujete, bogamu! A moja uputstva, gospodine grofe? Zar zaboravljate da mi je naređeno da vas zdravog i čitavog odvedem gospodinu Princu? Kad se jednom nađete u vojsci, pustite neka vas ubiju, ako vam to čini zadovoljstvo; ali vas obaveštavam da ja, u svojstvu glavnokomandujućeg, zasada naređujem povlačenje i okrećem leđa prvoj perjanici koju ugledam.

Giš i Raul se pogledaše ispod oka, osmehnuvši se. Predeo je postajao šumovit i, s vremena na vreme, nailazili su na grupice seljaka koji su se povlačili, goneći pred sobom svoju stoku i vukući na kolima, ili noseći u rukama, najdragocenije predmete.

Do Ablena stigoše bez ikakvih nezgoda. Tu se obavestiše i saznadoše da je g. Princ zaista napustio Betun i da se nalazi između Kambrena i Ventije. Tada, opet ostavivši obaveštenje Grimou, nastaviše jednim poprečnim putem koji za pola sata hoda dovede malu družinu na obalu potočića koji utiče u reku Lis.

Kraj je bio divan, ispresecan dolinama, zelenim kao smaragd. S vremena na vreme bi nailazili na šumice, kroz koje ih je vodila staza kojom su išli. Kod svake od tih šumica, iz predostrožnosti zbog zaseda, vaspitač je naređivao dvojici grofovih lakeja da jašu ispred njih, kako bi obrazovali prethodnicu. Vaspitač i dva mladića predstavljahu glavni deo vojske, a Oliven, s karabinom preko krila, otvarajući četvore oči, motrio je na pozadinu.

Već od nekog vremena se na horizontu ukazivala dosta gusta šuma; kad su stigli na jedno stotinu koraka od te šume, g. d’Armenž preduze uobičajene mere predostrožnosti i posla napred dva grofova lakeja.

Lakeji se izgubiše ispod drveća, a mladići i vaspitač, smejući se i razgovarajući, išli su na jedno stotinu koraka iza njih. Oliven ih je pratio na isto tolikom odstojanju, kad odjednom odjeknu pet do šest puščanih pucnjeva. Vaspitač povika da se stane, mladići poslušaše i zaustaviše svoje konje. U istom trenutku ugledaše kako se dva lakeja vraćaju u galopu.

Dva mladića, nestrpljivi da saznaju uzrok tog puškaranja, pojuriše ka lakejima. Vaspitač je išao za njima.

— Jesu li vas zaustavljali? — upitaše živo dva mladića.

— Ne, — odgovoriše lakeji — čak je verovatno da nas nisu ni videli: puščani pucnji su ispaljeni na jedno sto koraka ispred nas, otprilike na najgušćem mestu u šumi, a mi smo se vratili da vas upitamo za mišljenje.

— Moje mišljenje, — reče g. d’Armenž — a po potrebi i moje naređenje, je da se povučemo: u toj šumi možda se krije kakva zaseda.

— Zar niste ništa videli? — upita grof lakeje.

— Učinilo mi se, — reče jedan od njih — da sam video konjanike u žutom odelu koji se krišom uvlače u korito potoka.

— To je, — reče vaspitač — naišli smo na odeljenje Španaca. Natrag, gospodo, natrag!

Dva mladića se dogovoriše pogledom. U tom trenutku se začu pucanj iz pištolja, posle koga odjeknuše dva do tri uzvika za pomoć.

Dva mladića se poslednjim pogledom sporazumeše da nijedan nije voljan da odstupi i, kako je vaspitač već okrenuo svog konja, obojica pojuriše napred, Raul vičući:

— Za mnom, Olivene!

A grof od Giša:

— Za mnom Urbane i Blanše!

I pre no što se vaspitač osvestio od iznenađenja, njih već nestade u šumi.

Istovremeno kad obodoše konje, dva mladića uzeše pištolje u ruku.

Za pet minuta stigoše na mesto sa koga je izgledalo da dolazi buka. Tada usporiše hod, nastupajući oprezno.

— Pst! — reče Giš — konjanici.

— Da, trojica na konjima i trojica koji su sjahali.

— Šta rade? Vidite li?

— Da, čini mi se da pretresaju nekog mrtvog ili ranjenog čoveka.

— To je neko podlo ubistvo, — reče Giš.

— Pa ipak su ovo vojnici, — nastavi Braželon.

— Da, ali neregularna vojska, to jest drumski razbojnici.

— Napadnimo ih! — reče Raul.

— Napadnimo! — reče Giš.

— Gospodo! — uzviknu jadni vaspitač — Gospodo, za ime božje.

Ali mladići ni da čuju. Poleteli su, pretičući jedan drugog, i rezultat vaspitačevih uzvika bio je to što su opomenuli Špance.

Tri pljačkaša smesta pojuriše u susret mladićima, dok su ostala trojica dovršavala pljačkanje dvojice putnika; jer, približivši se, mladići spaziše dva tela umesto jednog.

Na odstojanju od deset koraka, Giš opali prvi i promaši protivnika; Španac koji je dolazio u susret Raulu opali takođe, i Raul oseti u levoj ruci bol kao da ga je neko ošinuo korbačem. Na četiri koraka on opali i Španac, pogođen posred grudi, raširi ruke i pade nauznak na sapi svoga konja, koji se okrete i odnese ga.

U tom trenutku Raul kao kroz maglu opazi kako se u njega upravi puščana cev. Atosov savet mu pade na um, pokretom brzim kao munja natera svoga konja da se propne, pucanj odjeknu.

Konj odskoči u stranu, noge ga izdadoše i on pade, pritisnuvši Raulovu nogu pod sobom.

Španac jurnu, zgrabivši svoju pušku za cev da kundakom razmrska Raulu glavu.

Na nesreću, u položaju u kome se Raul nalazio, nije mogao ni potegnuti mač iz korica, niti izvući pištolj iz kuburlije; on vide zamahnut kundak nad glavom i protiv volje htede zatvoriti oči, kad Giš jednim skokom dojuri do Španca i podnese mu pištolj pod grlo.

— Predajte se, — reče mu — ili ćete poginuti!

Puška ispade iz vojnikovih ruku i on se odmah predade.

Giš pozva jednog svog lakeja, predade mu zarobljenika na čuvanje s naređenjem da mu odmah prosvira metak kroz glavu ako i najmanjim pokretom pokuša bekstvo, skoči sa svog konja i priđe Raulu.

— Vere mi, gospodine, — reče Raul smejući se, mada je njegovo bledilo odavalo uzbuđenje koje je neizbežno pri prvom sukobu — vi brzo plaćate svoje dugove i niste hteli da mi dugo ostanete obavezni. Bez vas, bio bih mrtav, sasvim mrtav.

— Moj neprijatelj, davši se u bekstvo, — reče Giš — ostavio mi je punu slobodu da vam priteknem u pomoć; ali, jeste li ozbiljno ranjeni, vidim da ste ogrezli u krvi?

— Mislim, — reče Raul — da imam neku ogrebotinu na ruci. Pomozite mi da se izvučem ispod konja i, nadam se, da nam ništa neće smetati da nastavimo put.

G. d’Armenž i Oliven behu već sjahali i podizali su konja koji se trzao u samrtnom ropcu. Raul uspe da izvuče stopalo iz uzengije a nogu ispod konja i za čas se nađe na nogama.

— Ništa nije prebijeno? — reče Giš.

— Vere mi, nije, hvala bogu — odgovori Raul — Ali šta je bilo s jadnicima koje su ovi pljačkaši ubijali?

— Stigli smo suviše dockan, mislim da su ih ubili i da su pobegli odnoseći svoj plen, moja dva lakeja su kraj leševa.

— Hajdemo da vidimo da li su mrtvi i da li im se može ukazati pomoć, — reče Raul — Oli vene, nasledili smo dva konja, ali sam ja izgubio svoga: uzmite boljeg od ova dva za sebe a meni dajte svoga.

I priđoše mestu na kom su ležale žrtve.

XXXIII

KALUĐER

Dva čoveka behu opružena na zemlji: jedan nepomičan, licem okrenut ka zemlji, sa tri metka u telu i ogrezao u svojoj krvi… taj je bio mrtav.

Drugi, koga su dva lakeja prislonila uz jedno drvo, očiju uprtih u nebo i sklopljenih ruku, toplo se molio Bogu… njega je pogodio metak koji mu je smrskao gornji deo bedra.

Mladići prvo priđoše mrtvome i začuđeno se pogledaše.

— To je sveštenik, — reče Braželon — ima tonzuru. Oh! prokletnici! Digli su ruku na slugu božjeg!

— Hodite ovamo, gospodine, — reče Urban, stari vojnik koji je bio u svim ratovima s kardinalom-vojvodom — hodite ovamo… tome se više ne može pomoći, dok ovoga možda još možemo spasti.

Ranjenik se tužno osmehnu.

— Da me spasete! Ne, — reče on — ali da mi pomognete da umrem, da.

— Jeste li sveštenik? — upita Raul.

— Ne, gospodine.

— To pitam stoga što izgleda da je vaš nesrećni drug pripadao crkvi — nastavi Raul.

— To je sveštenik iz Betuna, gospodine; nosio je da skloni na sigurno mesto sveto posuđe svoje crkve i manastirsku blagajnu; jer je g. Princ juče napustio naš grad, a sutra će možda ući Španci; pa, kako se znalo da neprijateljska odeljenja krstare po polju i, kako je zadatak bio opasan, niko se nije usudio da ga prati, te sam se tada ja ponudio.

— I ti bednici su vas napali, ti bednici su pucali na sveštenika!

— Gospodo, — reče ranjenik gledajući oko sebe — imam jake bolove a ipak bih želeo da me prenesete u kakvu kuću.

— Gde bi vam se mogla ukazati pomoć? — reče Giš

—Ne, gde bih motao da se ispovedim.

— Ali možda niste ranjeni tako ozbiljno kao što mislite? — reče Raul.

— Gospodine, — reče ranjenik — verujte mi, nema vremena za gubljenje; metak je razmrskao zglob butne kosti i prodro u creva.

— Jeste li lekar? — upita Giš.

— Ne, — reče samrtnik — ali se pomalo razumem u rane, a moja je smrtonosna. Gledajte, dakle, da me prenesete negde gde bih mogao naći kakvog sveštenika, ili se potrudite da mi jednog ovde dovedete, a Bog će vas nagraditi za to milosrdno delo; moju dušu valja spasti, što se mog tela tiče, ono je izgubljeno.

— Umreti čineći dobro delo, to je nemoguće! A bog će vam pomoći.

— Gospodo, za ime božje! — reče ranjenik skupljajući svu svoju snagu da bi ustao — ne gubimo vreme u praznim razgovorima: ili mi pomozite da stignem do obližnjeg sela, ili mi se zakunite spasom svoje duše da ćete mi ovamo poslati prvog kaluđera, prvog sveštenika, prvog duhovnika koga budete sreli. Ali, dodade glasom punim očajanja, možda niko neće smeti da dođe, jer se zna da Španci krstare poljem i ja ću umreti bez oproštaja grehova. Bože moj! Bože moj! — dodade ranjenik glasom punim užasa od koga zadrhtaše mladići — Ti nećeš to dopustiti, zar ne? To bi bilo užasno!

— Gospodine, umirite se, — reče Giš — kunem vam se da će vam biti pružena uteha koju tražite. Recite nam samo gde ima kakva kuća u kojoj bismo mogli zatražiti pomoć i selo u koje bismo mogli otići po sveštenika.

— Hvala, i neka vas bog nagradi! Na pola milje odavde idući ovim putem, nalazi se jedna krčma, a na jednu milju dalje od krčme naići ćete na selo Greni. Idite po sveštenika; ako sveštenik nije kod kuće, uđite u manastir Avgustinaca, to je poslednja kuća u selu, s desne strane, i dovedite mi jednog od braće, svejedno, kaluđera ili sveštenika, glavno je da je dobio od naše svete crkve moć oproštaja grehova in artisulo mortis¹⁵

— Gospodine d’Armenže, — reče Giš — ostanite kraj ovog nesrećnika i postarajte se da ga na što blaži način prenesu. Napravite nosila od granja, bacite na njih sve naše ogrtače; naša dva lakeja će ga nositi, dok će treći biti spreman da zameni onoga koji se umori. Mi, vikont i ja, idemo da potražimo kakvog sveštenika.

— Idite, gospodine grofe, — reče vaspitač — ali za ime božje, ne izlažite se opasnosti.

— Budite bez brige. Uostalom, za danas smo spaseni; poznat vam je aksiom: Non bis in idem.¹⁶

— Hrabro, gospodine, — reče Raul ranjeniku — ispunićemo vašu želju.

— Bog neka vas blagoslovi, gospodo! — odgovori samrtnik, a u glasu mu je zvučala neopisiva zahvalnost.

I dva mladića pojuriše galopom u naznačenom pravcu, dok je vaspitač grofa od Giša nadgledao kako pripremaju nosila,

Posle deset minuta hoda dva mladića ugledaše krčmu.

Ne silazeći s konja, Raul pozva gostioničara, obavesti ga da će mu dovesti jednog ranjenika i zamoli ga da dotle spremi sve što je potrebno za njegovo previjanje, to jest postelju, zavoje, češljanicu, moleći ga, između ostalog, ako zna u okolini kakvog lekara, vidara ili operatora, da odmah pošalje po njega, uzimajući na sebe da nagradi glasnika.

Gostioničar, koji vide dva bogato odevena mlada gospodina, obeća sve što su oni od njega tražili, a naša dva konjanika, pošto su videli da su otpočele pripreme za doček ranjenika, krenuše opet ka Greniu živo mamuzajući konje.

Prevalili su više od milje i već su razaznavali prve seoske kuće, čiji su se krovovi od crvenih crepova oštro ocrtavali prema zelenilu drveća koje ih je okruživalo, kad primetiše kako im ide u susret, jašući na mazgi, nekakav siromašni kaluđer, koga su po njegovom širokom šeširu i mantiji od sure vune smatrali za kakvog brata avgustinca. Ovog puta izgledalo je da im je slučaj slao baš ono što su tražili.

Oni priđoše kaluđeru.

To je bio čovek od svojih dvadeset i dve do dvadeset i tri godine, ali koji je izgledao stariji usled asketskog načina života. Bio je bled, ne onim ujednačenim bledilom koje je jedna vrsta lepote, nego žut kao od žutice; kratka kosa, koja mu je jedva virila ispod šešira, bila je bledo plava, a oči, otvoreno plave, izgledale su kao da su lišene pogleda.

— Gospodine, — reče Raul sa svojom uobičajenom učtivošću — jeste li duhovnik?

— Zbog čega me to pitate? — reče stranac gotovo neučtivo hladnokrvno.

— Da bismo znali — reče grof od Giša sa visine.

Stranac munu mazgu petom i nastavi put. Giš se u jednom skoku nađe pred njim i prepreči mu put.

— Odgovorite, gospodine! — reče on — upitali smo učtivo, a svako pitanje traži odgovor.

— Slobodan sam, pretpostavljam, da kažem ili da ne kažem ko sam prvoj dvojici ljudi kojima padne na um da me to pitaju.

Giš s teškom mukom savlada strašnu želju koju je osećao da kaluđeru polomi kosti.

— Na prvom mestu, — reče on savlađujući se — mi nismo ma koje dve osobe na koje nailazite; ovaj moj prijatelj je vikont od Braželona, a ja sam grof od Giša. Najzad, mi vam ne upućujemo to pitanje tek onako; jer tamo je jedan čovek, ranjen i na umoru, koji traži pomoć crkve. Ako ste sveštenik, pozivam vas u ime čovečnosti, da pođete sa mnom u pomoć tome čoveku; ako to niste, onda je druga stvar. Opominjem vas u ime učtivosti, o kojoj vi kao da nemate pojma, da ću vas kazniti za vaš bezobrazluk.

Kaluđerovo bledilo postade modro i on se osmehnu na tako čudnovat način da Raul, koji ga nije ispuštao iz očiju, oseti kako mu se od tog osmeha srce steže kao od uvrede.

— To je kakav španski ili flamanski špijun, reče stavljajući ruku na kundak svojih pištolja.

Jedan pogled, nalik na munju i pun pretnje, odgovori Raulu.

— Pa, gospodine, — odgovori Giš — hoćete li odgovoriti?

— Ja sam sveštenik, gospodo — reče mladić.

I njegovo lice opet uze svoj nepokretni izraz.

— Onda, oče, — reče Raul spustivši pištolje u kuburlije i dajući svojim rečima naglasak koji nije dolazio iz srca — onda, ako ste sveštenik, naći ćete, kao što vam je već rekao moj prijatelj, priliku da izvršite svoju dužnost; jedan nesrećni ranjenik ide nam u susret i treba da se zaustavi u obližnjoj krčmi; on traži pomoć jednog božjeg sluge; naši ga ljudi prate.

— Idem tamo — reče kaluđer. I udari mazgu petom.

— Ako ne odete tamo, gospodine, — reče Giš — verujte da naši konji mogu stići vašu mazgu, i da imamo dovoljno ugleda da vas damo uhapsiti ma gde bili; a u tom slučaju, kunem vam se, suđenje će vam biti kratko: ima svuda drveća i užadi.

Kaluđerovo oko ponovo zablista, ali to je bilo sve; on ponovi rečenicu: „Idem tamo” i krenu.

— Pođimo za njim, — reče Giš — to će biti najsigurnije.

— Baš sam to hteo da vam predložim, — reče Braželon.

I dva mladića nastaviše put, podešavajući svoj hod prema kaluđerovom hodu, koga su na taj način pratili na dometu pištolja.

Posle pet minuta, kaluđer se osvrte da bi se uverio da li ga prate ili ne.

— Vidite li, — reče Raul— da smo dobro učinili.

— Da gadnog lica u ovog kaluđera! — reče grof od Giša.

— Užasno, — odgovori Raul — a naročito njegov izraz; ona žuta kosa, one mutne oči, one usne, koje se gube kod najmanje reči koju izgovori…

— Da, da, — reče Giš, kome su te pojedinosti manje upale u oči no Raulu, jer je Raul posmatrao dok je Giš govorio — da, čudno lice; ali se ti kaluđeri podvrgavaju patnjama Koje ponižavaju čoveka: od posta im dolazi bledilo, udarci koje zbog discipline trpe čine od njih licemere, a njihove oči postaju mutne oplakujući blagodeti života koje su izgubili a koje mi uvažavamo.

— Na kraju krajeva, — reče Raul — onaj jadni čovek će dobiti sveštenika; ali, tako mi boga, pokajnik kao da ima mirniju savest od svoga ispovednika. Što se mene tiče, priznajem da sam navikao da gledam sasvim drukčije sveštenike.

— Ah! — reče Giš — shvatite li? Ovo je jedan od one skitničke braće, koji idu proseći po drumovima do onog dana kad im nagrada dođe s neba; to su većinom stranci: Škotlanđani, Irci, Danci. Pokatkad su mi ih pokazivali.

— Tako ružne?

— Ne, ali ipak dovoljno gadne.

— Kakva šteta za onog jadnog ranjenika što će umreti u rukama takvog mantijaša!

— Ah! — reče Giš — Oproštaj grehova ne dolazi od onoga koji ga daje, nego od boga. Međutim, hoćete li da vam kažem: pa lepo, radije bih umro bez pokajanja, nego što bih imao posla s ovakvim ispovednikom. Slažete se sa mnom, zar ne, vikonte? I video sam kako ste milovali kundak svog pištolja, kao da imate nameru da mu razbijete glavu.

— Da, grofe, čudna je to stvar i iznenadiće vas, kad sam ugledao tog čoveka osetio sam neiskazanu grozu. Jeste li kadgod na putu naišli na zmiju?

— Nikada — reče Giš.

— Pa lepo, meni se to dešavalo u našim šumama u Bloa, i sećam se da sam ja, kad sam prvu spazio kako me gleda svojim bezizraznim očima, savijena u klupče, mašući glavom i palacajući jezikom, ostao na mestu kao prikovan, omađijan i bled, sve do trenutka dok grof od La Fera…

— Vaš otac? — upita Giš.

— Ne, moj tutor — odgovori Raul pocrvenevši.

— Dobro.

— Sve do trenutka dok mi grof od La Fera ne reče: „Hajde, Braželone, istrgnite mač”. Tek tada sam potrčao ka gmizavcu i presekao ga na dvoje, u trenutku kad se on šišteći odupro o rep da bi i sam pojurio na mene. E, pa, kunem vam se da sam imao isto osećanje kad sam ugledao tog čoveka kad je rekao: „Zašto me to pitate?” i kad me je pogledao.

— Znači da prebacujete sebi što ga niste presekli na dvoje kao onu zmiju?

— Vere mi, skoro da je tako — reče Raul. U taj mah stigoše na dogled krčmi i spaziše s one druge strane kako se s ranjenikom primiče mala povorka koju je predvodio d’Armenži. Dva čoveka su nosila samrtnika, a treći je vodio konje.

Mladići obodoše konje.

— Eno ranjenika, — reče Giš prolazeći kraj brata avgustinca — budite ljubazni pa se malo požurite, gospodine kaluđeru.

Što se tiče Raula, on se od sveštenika udalji za svu širinu puta i prođe pored njega s gnušanjem okrećući glavu.

Tada su mladići išli ispred kaluđera, umesto da idu za njim. Oni odoše pred ranjenika i javiše mu tu dobru vest. Ovaj se izdiže da bi pogledao u naznačenom pravcu, vide kaluđera kako se približava žureći svoju mazgu, i pade na nosila lica ozarena radosnim osmehom.

— A sada, — rekoše mladići — učinili smo za vas sve što smo mogli, pa kako se žurimo da stignemo u vojsku g. Princa, nastavićemo put; vi ćete nas izviniti, zar ne, gospodine? Govori se da će uskoro biti borbe, i ne bismo želeli da stignemo kad se ona svrši.

— Idite, mladi moji vitezovi, — reče ranjenik — i neka vas obojicu bog blagoslovi za vaše milosrđe. Vi ste zaista, kao što ste i samo rekli, učinili za mene sve što ste mogli učiniti; a ja vam mogu samo još jednom reći: neka vas bog čuva, vas i one koji su vam dragi!

— Gospodine, — reče Giš svome vaspitaču — mi idemo napred, vi ćete nas stići na putu za Kambrin.

Krčmar je stajao na pragu i beše sve pripremio, postelju, zavoje i češljanice, a jedan konjušar beše otišao po lekara u Lans, koji je bio najbliži grad.

— Dobro, — reče krčmar — biće učinjeno kao što želite; ali, zar nećete zastati, gospodine, da previjete svoju ranu? — nastavi, obraćajući se Braželonu.

— Oh! Moja rana nije ništa, — reče vikont — i ima kad da se njome pozabavim na prvom odmorištu; samo, budite ljubazni, ako vidite da naiđe jedan konjanik i ako vas taj konjanik upita za jednog mladića koji jaši na alatu i koga prati sluga, da mu kažete da ste me videli, ali da sam nastavio iut i da nameravam da ručam u Mazengarbu i da prenoćim u Kambrinu. Taj konjanik je moj sluga.

— Ne bi li bilo bolje, radi veće sigurnosti, da ga upitam za njegovo ime i da mu kažem vaše? — odgovori gostioničar.

— Ništa ne stoji na putu da time povećamo opreznost, — reče Raul — ja se zovem vikont od Braželona, a on Grimo.

U taj mah je ranjenik stizao s jedne strane a kaluđer s druge; dva mladića uzmakoše da bi propustili nosila; što se kaluđera tiče, on sjaha s mazge i naredi da je odvedu u konjušnicu ne rasedlavajući je.

— Gospodine kaluđeru, — reče Giš — ispovedite dobro ovog čestitog čoveka i ne brinite se o iznosu računa za sebe i svoju mazgu: sve je već plaćeno.

— Hvala, gospodine, — reče kaluđer s jednim od onih osmeha koji su Braželona naterivali da zadrhti.

— Hodite, grofe, — reče Raul, koji izgledaše kao da nagonski ne može da podnese prisustvo avgustinca — hodite, osećam se neprijatno ovde.

— Još jednom vam hvala, moji lepi mladi vitezovi, — reče ranjenik — i ne zaboravite me u svojim molitvama.

— Budite bez brige, — reče Giš, poteravši konja da bi stigao Braželona, koji već bešo odmakao za dvadeset koraka.

U taj mah su dva lakeja s nosilima ulazili u kuću. Gostioničar i njegova žena, koja beše dotrčala, stajahu na stepenicama. Jadni ranjenik je izgleda trpeo užasne bolove: a ipak se brinuo jedino o tome da li kaluđer ide za njim.

Spazivši ovog bledog i okrvavljenog čoveka, žena živo zgrabi muža za ruku.

— No! šta je? — upita ovaj — Da ti nije slučajno zlo?

— Nije, ali pogledaj! — reče gostioničarka pokazujući mužu na ranjenika.

— Vraga! — odgovori ovaj — izgleda mi veoma bolestan.

— Nisam na to mislila, — odgovori žena drhteći — pitam te da li si ga poznao?

— Tog čoveka? Čekaj malo.

— Ah! vidim da si ga poznao, reče žena, jer si sada i ti prebledeo.

— Stvarno! — uzviknu gostioničar — Nesreća je na našoj kući, to je nekadašnji dželat iz Betuna.

— Nekadašnji dželat iz Betuna, — promrmlja mladi kaluđer zastajući i pokazujući na licu osećanje odvratnosti koje mu je ulivao njegov pokajnik.

G. d’Armenž, koji je stajao na vratima, opazi njegovo oklevanje.

— Gospodine kaluđeru, — reče — iako je sada, ili je bio nekada dželat, taj jadnik je ipak čovek. Učinite mu dakle poslednju uslugu koju od vas traži, i zasluga će vaša biti utoliko veća.

Kaluđer ne odgovori već ćuteći nastavi put ka prizemnoj sobi u kojoj su dva lakeja već spustila samrtnika na postelju.

Videći božjeg čoveka da pristupa ranjenikovom uzglavlju, oba lakeja izađoše, zatvarajući vrata i ostavljajući kaluđera i samrtnika.

D’Armenž i Oliven ih čekahu; oni opet pojahaše konje i sva četvorica pođoše kasom, idući putem na čijem kraju beše nestalo Raula i njegovog druga.

U trenutku kad i sam vaspitač i njegova pratnja iščezoše, jedan novi putnik se zaustavi pred vratima krčme.

— Šta želi gospodin? — reče gostioničar, još uvek bled i uzdrhtao od onog što je otkrio.

Putnik učini pokret kao kad čovek pije i, sjahavši, pokaza svoga konja učinivši pokret čoveka koji ga senja.

— Ah, dođavola! — reče u sebi gostioničar — izgleda da je ovaj nem.

— A gde želite piti?

— Ovde, — odgovori putnik, pokazujući na sto.

— Prevario sam se, — reče gostioničar — nije sasvim nem.

Pokloni se i ode da potraži bocu vina i biskvite koje stavi pred svog ćutljivog gosta.

— Želite li još šta, gospodine? — upita on.

— Želim — odgovori putnik.

— A šta želite, gospodine?

— Da saznam da li ste videli jednog mladog plemića od petnaest godina da je prošao, jašući na alatu i u pratnji jednog lakeja.

— Vikont od Braželona? — reče gostioničar.

— Upravo.

— Onda ste vi g. Grimo.

Putnik potvrdi glavom.

— Pa, — reče gostioničar — vaš mladi gospodar je bio ovde pre četvrt časa; ručaće u Mazengarbu a noćiti u Kambrinu.

— Koliko ima odavde do Mazengarba?

— Dve i po milje.

— Hvala.

Grimo se umiri, uveren da će naći svog mladog gospodara pre no što prođe dan, obrisa čelo od znoja i nali sebi čašu vina koju ispi ćuteći.

Tek što je spustio svoju čašu na sto i spremao se da je po drugi put nalije, kad jedan strahovit krik odjeknu iz sobe u kojoj su bili kaluđer i samrtnik.

Grimo se uspravi koliko je dug.

— Šta je to, — reče — i otkuda dolazi taj krik?

— Iz ranjenikove sobe — reče gostioničar.

— Kakvog ranjenika? — upita Grimo.

— Nekadašnji dželat iz Betuna, koga su ranili španski pljačkaši i koga su ovde doneli i koji se u ovaj mah ispoveda jednom bratu avgustincu: izgleda da ima grozne bolove.

— Nekadašnji dželat iz Betuna? — promrmlja Grimo dozivajući svoje uspomene u sećanje… — čovek svojih pedeset i pet do šezdeset godina, visok, snažan, opaljen od sunca, crne kose i brade?

— Sasvim tako, osim što mu je brada proseda i kosa sasvim osedela. Poznajete li ga? — upita gostioničar.

— Video sam ga jednom, — reče Grimo, čije se čelo naoblači pred slikom koju je ta uspomena izazivala.

Žena je dojurila, sva uzdrhtala.

— Jesi li čuo? reče ona svome mužu.

— Jesam, odgovori gostioničar, pogledajući uznemireno ka vratima.

U taj mah odjeknu drugi krik, slabiji od prvog, ali propraćen tužnim i dugim ječanjem. Sve tri osobe se pogledaše, uzdrhtavši.

— Valja videti šta se dešava — reče Grimo.

— Izgleda kao krik čoveka kota kolju — promrmlja gostioničar.

— Isuse! — reče žena prekrstivši se. Ako je Grimo malo govorio, znamo da je brzo delao. On pojuri vratima i snažno ih zatrese, ali na njima beše iznutra namaknuta reza.

— Otvorite! — viknu gostioničar — otvorite; gospodine kaluđeru, otvorite smesta!

Niko ne odgovori.

— Otvorite ili ću razvaliti vrata, — reče Grimo.

Isto ćutanje.

Grimo pogleda oko sebe i ugleda jednu ćuskiju koja se slučajno nalazila u uglu; on polete k njoj i, pre no što je gostioničar stigao da se usprotivi njegovoj nameri, utera vrata unutra.

Soba je bila preplavljena krvlju koja je tekla kroz dušek, ranjenik nije više govorio i krkljao je; kaluđera beše nestalo.

— Kaluđer? — uzviknu gostioničar — gde je kaluđer?

Grimo jurnu ka jednom otvorenom prozoru koji je gledao na dvorište.

— Biće da je ovuda pobegao, — uzviknu.

— Mislite? — reče zaprepašćeni gostioničar — Momče, vidite da li je kaluđerova mazga u konjušnici.

— Nema mazge! — povika onaj kome je to pitanje bilo upućeno.

Grimo se namršti, gostioničar sklopi ruke i pogleda nepoverljivo oko sebe. Što se tiče žene, ona se nije usudila da uđe u sobu i onako preplašena, stajala je na pragu.

Grimo priđe ranjeniku i gledaše u njegove krute i oštre crte koje ga podsećahu na jednu užasnu uspomenu.

Najzad, posle jednog trenutka nemog i mračnog posmatranja reče:

— Nema više sumnje, to je zaista on.

— Je li još živ?— upita gostioničar.

Grimo, ne odgovarajući, raskopča mu prsnik da bi mu opipao srce, dok je i sam gostioničar prilazio; ali odjednom obojica ustuknuše, gostioničar uzviknuvši od užasa, Grimo prebledevši.

Sečivo jedne kame bilo je do drške zariveno u levu stranu dželatovih grudi.

—Pohitajte za pomoć, — reče Grimo — a ja ću ostati kraj njega.

Gostioničar izađe iz sobe sav zbunjen; što se tiče žene, ona beše pobegla čuvši uzvik koji se oteo njenom mužu.

XXXIV

OPROŠTAJ GREHOVA

Evo šta se dogodilo.

Videli smo da kaluđer nije po svojoj želji, nego baš naprotiv dosta preko srca, dopratio ranjenika, koji mu je na tako čudan način preporučen. Možda bi pokušao da pobegne da je imao mogućnosti za to; ali pretnje dvojice plemića, njihova pratnja koja je za njima ostala i koja je nesumnjivo dobila uputstva šta da učini, i najzad, da bismo sve rekli, i samo razmišljanje je nagonilo kaluđera da do kraja odigra svoju ulogu ispovednika, ne pokazujući suviše zlovolje i, kad je već jednom ušao u sobu, pristupio je ranjenikovom uzglavlju.

Onim brzim pogledom koji je svojstven samrtnicima koji prema tome nemaju vremena za gubljenje, dželat ispita lice onoga koji je trebalo da bude njegov utešitelj; on se iznenađeno trže i reče:

— Vi ste vrlo mladi, oče?

— Ljudi koji nose moje odelo nemaju godina, — reče osorno sveštenik.

— Ah! govorite blaže, oče, — reče ranjenik — meni je u poslednjim trenucima potreban prijatelj.

— Patite mnogo? — upita kaluđer.

— Da, ali duševno mnogo više nego telesno.

— Spašćemo vašu dušu, — reče mladić — ali jeste li vi zaista dželat iz Betuna, kao što kažu ovi ljudi?

— Upravo, — nastavi živo ranjenik, koji se nesumnjivo plašio da ta reč „dželat” ne udalji od njega, poslednju pomoć koju je tražio — upravo bio sam to, ali više nisam; ima petnaest godina kako sam drugom ustupio svoje mesto. Još prisustvujem pogubljenjima, ali lično ja ne udaram, oh ne!

— Vi se, dakle, grozite svog poziva?

Dželat duboko uzdahnu.

— Sve dok sam nanosio udarce samo u ime zakona i pravosuđa, — reče — mirno sam spavao i pored svog zanata, jer su me zaklanjali pravosuđe i zakon; ali od one užasne noći kad sam poslužio kao oruđe jednoj ličnoj osveti i kad sam s mržnjom digao mač na jedno božje stvorenje, od onoga dana…

Dželat zastade, klimajući glavom i s izrazom očajanja.

— Govorite, — reče kaluđer, koji beše seo na postelju kraj ranjenikovih nogu i koga počinjaše da interesuje priča započeta na tako neobičan način.

— Ah! — uzviknu ranjenik s izlivom dugo savlađivanog bola koji najzad ipak izbije — Ah! ipak sam pokušao da ugušim tu grižu savesti sa dvadeset godina dobročinstava; odbacio sam od sebe ono zversko osećanje koje je prirodno ljudima koji prolivaju krv; u svim prilikama sam izlagao svoj život opasnosti da bih spasao one koji su u opasnosti i sačuvao sam u životu ljudska stvorenja u zamenu za ono kome sam oduzeo život. To nije sve: dobra koja sam stekao vršeći svoj zanat razdelio sam siromasima, stalno sam išao u crkve, ljudi koji su od mene bežali, navikli su se da me vide. Svi su mi oprostili, nekolicina me je čak i volela; ali verujem da mi bog nije oprostio, jer me uspomena na to pogubljenje neprekidno proganja i čini mi se da svake noći vidim kako se preda mnom uzdiže avet te žene.

— Žene! Znači da ste jednu ženu ubili? — uzviknu kaluđer.

— Zar i vi! — uzviknu dželat — i vi se služite tom reči koja odzvanja u mojim ušima: Ubili! Znači da sam je ubio a ne pogubio! Znači da sam ubica a ne izvršilac pravosuđa.

I jeknuvši, on sklopi oči.

Kaluđer se bez sumnje uplaši da će ovaj umreti ne rekavši ništa više, te živo dodade:

— Nastavite, ja ne znam ništa, i tek kad budete završili ispovest, tek onda ćemo bog i ja presuditi.

— Oh, oče! — nastavi dželat ne otvarajući oči, kao da se plašio da će, ako ih otvori, opet ugledati kakav grozan predmet — taj užas koji nisam mogao savladati udvostručuje se naročito noću, kad prelazim kakvu reku; tada mi se čini kao da mi ruka postaje teža, kao da je moja sablja još u njoj; da voda postaje krvava, i da svi glasovi prirode šuštanje drveća, šum vetra, žubor talasa, da se sve to stapa i obrazuje jedan uplakani, očajni, užasni glas, koji mu dovikuje: „Pustite neka se izvrši pravda božja!”

— Bunilo! — promrmlja kaluđer, mašući i sam glavom.

Dželat opet otvori oči, pokrete se kao da je hteo da se okrene mladiću i zgrabi ga za ruku.

— Bunilo, — ponovi on — bunilo kažete? Oh! ne, jer je tada bilo veče, jer sam njeno telo bacio u reku, jer su to one reči koje mi griža savesti ponavlja, jer sam te reči u svojoj gordosti ja lično izgovorio: pošto sam bio oruđe ljudske pravde, mislio sam da sam postao oruđe božje pravde.

— Ali, ded’ da vidimo, kako se to odigralo? Govorite — reče kaluđer.

— To je bilo jedne večeri; neki čovek dođe po mene i pokaza mi nekakvu zapovest, ja pođoh za njim. Četiri druga plemića su me čekala. Odvedoše me pod obrazinom. Ja sam stalno za sebe zadržavao pravo da se oduprem, ako bi mi posao koji su od mene zahtevali izgledao nepravedan. Pređosmo pet do šest milja, natmureni, ćutljivi i ne progovorivši gotovo ni reči; najzad mi, kroz prozore jedne kućice pokazaše neku ženu, koja je sedela nalaktivši se na sto, i rekoše mi: „Evo one koju treba pogubiti.”

— Užasno! — reče kaluđer — I vi ste poslušali?

— Oče, ta žena je bila čudovište: otrovala je, vele, svog drugog muža, pokušala da ubije svog devera, koji se nalazio meću ovim ljudima; tek što beše otrovala jednu mladu ženu koja je bila njena suparnica, a pre nego što je napustila Englesku, udesila je da nožem ubiju kraljevog ljubimca.

— Bakingama? — uzviknu kaluđer.

— Da, Bakingama, tako je.

— Ta je žena, dakle, bila Engleskinja?

— Ne, bila je Francuskinja, ali je bila udata za Engleza.

Kaluđer preblede, obrisa čelo i ode da zatvori vrata rezom. Dželat pomisli da hoće da ga napusti i jaučući, opet pade na postelju.

— Ne, ne, evo me, — nastavi kaluđer vraćajući se živo k njemu — nastavite: ko su bili ti ljudi?

— Jedan je bio stranac, mislim Englez. Ostala četvorica bili su Francuzi i nosili musketarsko odelo.

— Njihova imena? — upita kaluđer.

— Ne znam ih. Samo, četiri ostala plemića su Engleza nazivali milordom.

— A je li ta žena bila lepa?

— Mlada i lepa! Oh! Da, naročito lepa. Još i sad je vidim kako se, klečeći kraj mojih nogu moli bogu zabacivši glavu u nazad. Otada nikako ne razumem kako samo mogao da odrubim tako lepu i tako bledu glavu.

Kaluđera kao da je potreslo neko čudno uzbuđenje. Drhtale su mu i noge i ruke; videlo se da želi da postavi jedno pitanje, ali se ne usuđuje.

Najzad, savlađujući se s velikim naporom, reče:

— Ime te žene?

— Ne znam ga. Kao što vam kažem, udavala se dva puta, kako po svemu izgleda: jednom u Francuskoj a drugi put u Engleskoj.

— I rekoste da je bila mlada?

— Dvadeset i pet godina.

— Lepa?

— Zanosna.

— Plava?

— Da.

— Duge kose, je l’ te? Koja joj je padala sve do ramena.

— Da.

— Očiju divnog izraza?

— Kad je to htela. Oh! da, sasvim je tako.

— Neobično blagog glasa?

— Otkuda vi to znate?

Dželat se nalakti na postelji i upravi svoj užasnuti pogled na kaluđera koji skoro pomodre.

— I vi ste je ubili! — reče kaluđer — vi ste poslužili kao oruđe tim podlacima koji je nisu smeli sami ubiti! Vi se niste sažalili na tu mladost, na tu lepotu, na tu slabost! Vi ste ubili tu ženu?

— Nažalost! — nastavi dželat — rekao sam vam, oče, da je ta žena pod tim nebeskim oblikom skrivala paklenu dušu i kad sam je ugledao, kad sam se setio svega zla koje je meni učinila…

— Vama? A šta je mogla ona da učini vama? Da čujem.

— Ona je zavela i upropastila mog brata, koji je bio sveštenik; zajedno sa njim je pobegla iz manastira.

— S tvojim bratom?

— Da. Moj brat je bio njen prvi ljubavnik: ona je bila uzrok smrti mog brata. Oh! Oče! oče! Ne gledajte me tako. Oh! Znači da sam kriv? Oh! Zar mi nećete oprostiti?

Kaluđer ublaži izraz lica.

— Hoću, hoću, — reče — oprostiću vam ako mi kažete sve!

— Oh! — uzviknu dželat — Sve! Sve! Sve!

— Onda odgovarajte. Ako je ona zavela vašeg brata… vi rekoste da ga je zavela, zar ne?

— Da.

— Ako je prouzrokovala njegovu smrt… vi ste rekli da je ona prouzrokovala njegovu smrt?

— Da, — ponovi dželat.

— Onda morate znati njeno devojačko ime?

— O bože moj! — reče dželat — Bože moj! Čini mi se da umirem. Oproštaj grehova, oče! oproštaj!

— Reci njeno ime! — uzviknu kaluđer — i daću ti ga.

— Zvala se… bože moj, smiluj se na mene! — promrmlja dželat.

I zavali se na svojoj postelji, bled, uzdrhtao i nalik na čoveka koji umire.

— Njeno ime! — ponovi kaluđer, naginjući se nad njim, kao da je hteo da iz njega iščupa to ime ako ovaj ne bude hteo da ga kaže — njeno ime… govori, ili nema oproštaja!

Izgledalo je kao da samrtnik prikuplja svu svoju snagu.

Kaluđerove oči su blistale.

— Ana od Beja! — promrmlja ranjenik.

— Ana od Beja! — uzviknu kaluđer ispravljajući se i dižući obe ruke nebu — Ana od Beja; ti si doista rekao Ana od Beja, zar ne?

— Da, da, tako se zvala, a sad mi oprostite grehove jer umirem.

— Ja, da ti oprostim grehove! — uzviknu sveštenik sa smehom od kog se naježi kosa na samrtnikovoj glavi — Ja da ti oprostim grehove? Ja nisam sveštenik!

— Vi niste sveštenik! — uzviknu dželat — ali ko ste vi onda?

— Bedniče, sad je na mene došao red da ti to kažem!

— Ah! Gospode! Bože moj!

— Ja sam Džon Fransis od Vintera.

— Ja vas ne poznajem! — uzviknu dželat.

— Čekaj, čekaj, upoznaćeš me: ja sam Džon Fransis od Vintera, — ponovi on — i ta žena…

— Pa! Ta žena?

— Je moja majka.

Dželat pusti onaj prvi krik, onaj onako strašni krik koji je prvi odjeknuo.

— Oh! Oprostite mi, oprostite mi, — promrmlja on — ako ne u ime božje, a ono barem u svoje ime; ako ne kao sveštenik, a ono kao sin.

— Da ti oprostim! — uzviknu lažni kaluđer — da ti oprostim! Bog će to možda učiniti, ali ja, nikad!

— Smilujte se, — reče dželat pružajući ruke k njemu.

— Nema milosti za onog koji i sam nije imao milosti; umri bez oproštaja grehova, umri očajan, umri i budi proklet!

I vadeći ispod mantije nož i zabadajući mu ga u grudi, reče:

— Na, — reče — evo mog oproštaja!

Tada se začuo onaj drugi krik, slabiji od prvog, iza koga je došlo dugo ječanje.

Dželat koji se beše pridigao, opet pade nauznak na postelju. Što se tiče kaluđera, on pojuri ka prozoru i ne izvadivši kamu iz rane, otvori ga, skoči na cveće nekog malog vrta, uvuče se u konjušnicu, uze svoju mazgu, izađe na, zadnja vrata, otrča do obližnjeg šumarka; tu sa sebe zbaci mantiju, izvuče iz svoga sanduka potpuno viteško odelo, obuče ga, ode pešice do najbliže poštanske postaje, uze konja pod najam i najvećom brzinom nastavi put ka Parizu.

XXXV

GRIMO GOVORI

Grimo beše ostao sam kraj dželata: gostioničar je otrčao da potraži pomoć; žena se molila bogu.

Trenutak docnije, ranjenik otvori oči.

— Pomoć, — promrmlja — pomoć! O bože moj, bože moj! Zar neću naći ni jednog prijatelja na ovom svetu, koji bi mi pomogao da živim ili da umrem.

I s naporom prinese ruku grudima, ruka mu naiđe na dršku kame.

— Ah! — reče — kao čovek koji se priseća. I ruka mu opet pade kraj tela.

— Budite hrabri, — reče Grimo — već su otišli da potraže pomoć.

— Ko ste vi? — upita bolesnik, pogledavši Grimoa razrogačenim očima.

— Jedan stari poznanik, reče Grimo.

— Vi?

Ranjenik pokuša da se seti lika onoga koji mu je tako govorio.

— A u kakvoj smo se prilici sreli? — upita.

— Pre dvadeset godina, jedne noći; moj gospodar vas je iz Betuna odveo u Armantijer.

— Sad vas doista poznajem, — reče dželat — vi ste jedan od četvorice lakeja.

— Tako je.

— Odakle dolazite?

— Prolazio sam putem; zastao sam u krčmi da bih odmorio konja. Pričali su mi da je dželat iz Betuna ranjen, kad ste vi dva puta viknuli. Kod prvog krika smo dojurili, kod drugog razvalili vrata.

— A kaluđer, — reče dželat — jeste li videli kaluđera?

— Kog kaluđera?

— Kaluđera koji se bio zatvorio sa mnom?

— Ne, već je iščezao; izgleda da je utekao kroz ovaj prozor. Je li vas to on udario kamom?

— Jeste — reče dželat.

Grimo učini pokret kao da hoće da izađe,

— Šta hoćete da učinite?— upita ranjenik.

— Treba ga goniti.

— Toga se dobro čuvajte!

— Zbog čega?

— On se osvetio, i dobro je uradio. Sad se nadam da će mi bog oprostiti, jer sam okajao.

— Izjasnite se potpunije — reče Grimo.

— Ona žena, koju ste mi naredili da ubijem, vi i vaši gospodari…

— Miledi?

— Da, miledi, zaista, tako ste je zvali…

— Čega imaju zajedničkog miledi i kaluđer?

— To je njegova majka.

Grimo posrnu i pogleda u samrtnika tupim i gotovo unezverenim pogledom.

— Njegova majka? — ponovi on.

— Da, njegova majka.

— Ali on, dakle, zna tu tajnu?

— Smatrao sam da je kaluđer, i otkrio sam mu je, ispovedajući se.

— Nesrećniče! — uzviknu Grimo, kome izbi znoj po čelu pri samoj pomisli na posledice koje je ovakvo otkriće moglo imati — Nesrećniče! Nadam se da niste rekli ničije ime?

— Nisam izgovorio ni jedno ime, jer nijedno ime nisam ni znao, izuzev devojačkog imena njegove majke, a on je po tom imenu poznao; ali on zna da je njegov stric bio među sudijama.

I iznemogao klonu. Grimo mu htede pomoći i prinese ruku dršci kame.

— Ne dodirujte me, — reče dželat — ako izvučete ovu kamu, odmah ću izdahnuti.

Grimo ostade ispružene ruke, zatim odjednom, pljesnuvši se šakom po čelu, reče:

— Ah! ako taj čovek ikad sazna ko su ostali, onda je moj gospodar propao.

— Žurite, žurite! — uzviknu dželat — obavestite ga, ako je još u životu; obavestite njegove prijatelje; verujte da moja smrt neće biti jedini rasplet tog užasnog događaja.

— Kuda je on išao? — upita Grimo.

— Ka Parizu.

— Ko ga je zaustavio?

— Dva mlada plemića koji su odlazili u vojsku, od kojih se jedan zove, čuo sam to kad je izgovorio njegov drug, vikont od Braželona.

— I taj mladić vam je doveo ovog kaluđera?

— Da.

Grimo podiže oči k nebu.

— Znači da je to bila božja volja? — reče.

— Svakako, — reče ranjenik.

— Onda je to strašno, — promrmlja Grimo — a ta je žena, međutim, zaslužila svoju sudbinu.

Zar to nije više i vaše mišljenje?

— Kada je čovek na samrti, — odgovori dželat — onda mu tuđi zločini izgledaju vrlo sitni u poređenju sa sopstvenima.

I klonu iznuren, sklapajući oči.

Grimo se kolebao između sažaljenja koje mu nije dozvoljavalo da ovog čoveka napusti bez pomoći, i straha koji mu je nalagao da odmah krene kako bi tu vest odneo grofu od La Fera, kada ču neki šum u hodniku i ugleda gostioničara kako se vraća s lekarom koga su najzad pronašli.

Za njima je išlo nekoliko radoznalaca koje je privukao događaj: počinjao je da se širi glas o čudnom događaju.

Lekar pristupi samrtniku koji izgledaše kao da je bez svesti.

— Pre svega treba izvući kamu iz grudi, — reče on značajno mašući glavom.

Grimo se seti ranjenikovog proročanstva i okrete glavu.

Lekar razdrlji prsnik, razdera košulju i razgoliti grudi.

Sečivo je, kao što smo već rekli, bilo zabodeno do drške.

Lekar uhvati za kraj drške; koliko ga je privlačio sebi, ranjenik je sve više otvarao oči i gledao strahovito ukočenim pogledom. Kad je potpuno izišlo iz rane, crvenkasta pena oboji ranjenikove usne, zatim, u trenutku kad udahnu, mlaz krvi šiknu kroz otvor rane; sa čudnim izrazom, samrtnik upre ukočen pogled u Grimoa, potmulo zakrklja i izdahnu.

Tada Grimo s poda podiže kamu svu krvavu koje su se svi grozili, dade znak gostioničaru da pođe za njim, plati račun s velikodušnošću dostojnom svog gospodara i opet uzjaha.

Grimo prvo pomisli da se odmah vrati pravo u Pariz, ali se seti uznemirenosti koju bi njegov duži izostanak izazvao kod Raula; seti se da se Raul nalazi na svega dve milje od mesta na kom je i sam i da za četvrt časa može stići do njega i da mu odlazak, povratak i objašnjenje neće oduzeti više od jednog časa; on pusti konja u trk i posle deset minuta sjaha kod Ovenčane Mazge, jedine krčme u Mazengarbu.

Pri prvim rečima koje je izmenjao s gostioničarem, bio je uveren da je stigao onog koga je tražio.

Raul je bio za stolom s grofom i njegovim vaspitačem, ali je sumorni jutrošnji događaj zamračio njihova mlada čela tugom koju nikako nije mogla razagnati ni veselost g. d’Armenža, koji je, odavno navikavši na ovakve prizore, bio veći filozof od njih.

Odjednom se otvoriše vrata i na njima se pojavi Grimo, bled, prašnjav i još poprskan krvlju nesrećnog ranjenika.

— Grimo, dobri moj Grimo, — uzviknu Raul — najzad si stigao. Izvinite me, gospodo, to nije sluga, to je prijatelj.

I ustade i trčeći mu u susret, nastavi:

— Kako je g. grof? Žali li pomalo za mnom? Jesi li ga video otkako smo se rastali? Odgovaraj, ta i ja imam sa svoje strane mnoge stvari da ti kažem. Vidiš, za ova tri dana zbili su se mnogi događaji; ali šta ti je, što si bled? Krv! Otkuda ta krv?

— Zaista, ima krvi! — reče grof ustajući. Jeste li ranjeni, prijatelju?

— Ne, gospodine, — reče Grimo — ta krv nije moja.

— Ali čija je?— upita Raul.

— To je krv onog jadnika, koga ste ostavili u krčmi, a koji je umro na mojim rukama.

— Na tvojim rukama! Taj čovek! Ali znaš li ti ko je on?

— Znam, — reče Grimo.

— Ta to je nekadašnji dželat iz Betuna.

— Znam.

— I ti si ga poznavao?

— Poznavao sam ga.

— I umro je?

— Da.

Dva mladića se zgledaše.

— Šta ćete, gospodo, — reče d’Armenž — to je opšti zakon od koga nisu izuzeti ni dželati. Čim sam video njegovu ranu, nije mi se nimalo dopala; a i on je, kao što znate, bio toga mišljenja, čim je tražio duhovnika.

Kod reči „duhovnik” Grimo preblede.

— Dobro, dobro, za sto! — reče d’Armenž, koji, kao svi ljudi tog doba, a naročito njegovih godina, nije trpeo raznežavanje između dva jela.

— Da, gospodine, imate pravo — reče Raul — Ded’, Grimo, naredi da postave i za tebe; naređuj, zapovedaj, pa ćemo razgovarati kad se budeš potkrepio.

— Ne, gospodine, ne, — reče Grimo — ne mogu da se zadržavam ni trenutka, moram odmah opet da krenem za Pariz.

— Kako, da opet kreneš za Pariz? Varaš se, Oliven će krenuti, ti ostaješ.

— Naprotiv, Oliven ostaje a ja odlazim. Naročito sam i došao zbog toga da vas obavestim.

— Ali otkuda ta promena?

— To vam ne mogu reći.

— Izjasni se.

— Ne mogu da se izjašnjavam.

— Koješta, kakva je to šala?

— Vama je poznato, gospodine vikonte, da se ja nikad ne šalim.

— Da, ali isto tako znam da je g. grof od La Fera rekao da ćete uz mene ostati vi, a da će se Oliven vratiti u Pariz. Ja ću se povinovati naredbama g. grofa.

— Ne u ovoj prilici, gospodine.

— Da nećete, slučajno, da mi odreknete poslušnost?

— Da, gospodine, jer je to potrebno.

— Znači, ostajete pri svome?

— Znači, odlazim; neka vas sreća prati, gospodine vikonte.

I Grimo pozdravi i okrete se vratima da izađe. Raul, u isti mah besan i uznemiren, potrča za njim i zadrža ga uhvativši ta za ruku.

— Grimo! — uzviknu Raul — Ostanite, ja tako hoću!

— Znači, — reče Grimo — hoćete da pustim da ubiju g. grofa.

Grimo se pokloni i spremaše sa da izađe.

— Grimo, prijatelju, — reče vikont — ne možete otići tako, nećete me ostaviti s takvom brigom. Grimo, govori, govori, za ime božje!

I Raul, posrćući pade u jednu naslonjaču.

— Mogu vam reći samo jednu stvar, gospodine, jer tajna o kojoj me pitate ne pripada meni. Vi ste sreli jednog kaluđera, zar ne?

— Da.

Dva mladića se pogledaše s užasom.

— Vi ste ga odveli ranjeniku?

— Da.

— Znači da ste imali dovoljno vremena da ga zagledate?

— Da.

— I možda biste ga poznali, kad biste ga opet sreli?

— Oh! da, kunem se — reče Raul.

— I ja takođe — reče Giš.

— Pa dobro! Ako ga ikada opet sretnete, — reče Grimo — ma gde bilo, na drumu, na ulici, u crkvi, ma gde se našao on a i vi, zgazite ga nogom i smrvite bez sažaljenja, bez milosti, kao što biste učinili sa zmijom, s otrovnicom, sa škorpijom; zgazite ga i ne napuštajte ga dok ne bude mrtav; život petorice ljudi je, po mome mišljenju, u opasnosti dogod je on živ.

I ne dodajući više ni reči, Grimo iskoristi začuđenost i strah u koje je bacio one koji su ga slušali, i jurnu iz sobe.

— Pa, grofe, — reče Raul okrećući se Gišu — zar vam nisam rekao da je taj kaluđer na mene ostavljao utisak zmije!

Posle dva minuta drumom odjeknu konjski galop. Raul otrča do prozora.

To se Grimo vraćao za Pariz. On pozdravi vikonta mašući šeširom i ubrzo se izgubi na zavoju puta.

Na putu Grimo razmisli o dvema stvarima: prvo, da ga konj ovom brzinom kojom ga je terao, neće odneti ni deset milja.

Drugo, da nema novaca.

Ali je Grimo bio utoliko dovitljiviji, ukoliko je manje govorio.

Kod prve postaje na koju je naišao, on prodade svog konja i, s novcem koji je od prodaje dobio, krenu poštanskim kolima.

XXXVI

UOČI BITKE

Raula trže iz mračnih razmišljanja krčmar, naglo ušavši u sobu u kojoj se odigrao ovaj prizor što smo ga opisali, vičući:

— Španci! Španci!

Taj uzvik je bio dovoljno ozbiljan da bi svaka druga zabrinutost ustupila mesto onoj koju je on morao izazvati. Mladići zatražiše neka obaveštenja i saznadoše da se neprijatelj zaista primiče preko Udina i Betuna.

Dok je g. d’Armenž izdavao naređenje da se konji koji su se odmarali pripreme za polazak, mladići se popeše do najviših prozora na kući s kojih se mogla pregledati okolina i zaista ugledaše kako od Marsena i Lansa izbijaju mnogobrojne trupe pešadije i konjice. Ovoga puta to više nije bila skitnička četa neregularne vojske, to je bila čitava armija.

Nije bilo drugog rešenja nego poslušati mudra uputstva g. d’Armenža i povući se.

Mladići brzo siđoše. G. d’Armenž je već bio na konju. Oliven je konje mladih ljudi držao za uzde, a lakeji grofa od Giša brižljivo su između sebe čuvali zarobljenika Španca koji je jahao na kljusetu što su ga za njega kupili. Ruke su mu bile vezane radi još veće predostrožnosti.

Mala četa krenu kasom putem za Kambren, gde su mislili da će naći princa; ali se on nije više nalazio tamo još od sinoć i beše se povukao u La Base, jer je dobio lažnu vest da će neprijatelj preći preko reke Lis kod Estera.

Zaista, pošto su ga prevarili tim obaveštenjima, princ je povukao svoje trupe iz Betuna, sve svoje snage je koncentrisao između Stare Kapele i Vintije, a on lično posle izviđanja koje je na celoj liniji izvršio o maršalom od Gramona, vratio se i seo za sto, i počeo da ispituje oficire koji su sedeli pored njega o obaveštenjima koja je svakome od njih naredio da pribavi; ali niko nije imao pouzdanih vesti. Neprijateljske vojske kao da je nestalo za poslednjih četrdeset i osam časova i kao da je u zemlju propala.

A neprijateljska vojska nikad nije tako blizu, i prema tome tako opasna, kao kad je potpuno nestane. Princ je, dakle, protivno ovome običaju, bio zlovoljan i zabrinut, kad jedan od dežurnih oficira uđe i javi maršalu od Gramona, da neko želi da govori s njim.

Vojvoda od Gramona pogledom zatraži odobrenje od princa, pa izađe.

Princ ga isprati pogledom i pogled mu ostade uprt u vrata, jer niko nije smeo govoriti iz straha da ne prekine tok njegovih misli.

Odjednom odjeknu potmuli tutanj; princ hitro ustade i pruži ruku u pravcu iz kog je dolazio tutanj. Taj mu je tutanj bio dobro poznat: to je bio topovski pucanj.

Svi behu poustajali.

U tom trenutku se vrata otvoriše.

— Gospodaru, — reče maršal od Gramona blistajući od radosti — hoće li Vaše visočanstvo dozvoliti da moj sin, grof od Giša, i njegov saputnik, vikont od Braželona, uđu i donesu vam vesti o neprijatelju koga mi tražimo, a koga su oni našli?

— Kako, — reče živo princ — da li dozvoljavam! Ne samo da dozvoljavam, nego i želim to. Neka uđu.

Maršal propusti ispred sebe dva mladića koji se nađoše pred princem.

— Govorite, gospodo, — reče princ pozdravljajući ih — govorite pre svega; posle toga ćemo izmeniti uobičajene komplimente. Sada je za sve nas najhitnije da znamo gde je neprijatelj i šta radi.

Prirodno je bilo da Giš uzme reč; ne samo da je bio stariji, nego ga je princu predstavio njegov otac, Uostalom, on je već odavno poznavao princa, dok ga je Raul sad video prvi put.

On, dakle, ispriča princu šta su videli iz krčme u Mazengarbu.

Za to vreme je Raul posmatrao tog mladog vojvodu, koji se već beše toliko proslavio bitkama kod Rokroa, Friburga i Notlingena.

Luj od Burbona, princ od Kondea, koga su od smrti Anrija od Burbona, njegovog oca, radi kratkoće i po tadanjem običaju zvali gospodin princ, bio je mlad čovek od svojih dvadeset i šest do dvadeset i sedam godina, orlovskog pogleda, agl’ osshi grifani¹⁷, kako to kaže Dante, kukastog nosa, duge kose čiji su se uvojci talasali, srednjeg stasa ali lepo građen, i koji je imao sve osobine velikog ratnika, to jest brzo prosuđivanje, brzo donošenje odluka, basnoslovnu hrabrost, što mu nije smetalo da istovremeno bude elegantan i duhovit čovek, tako da je osim revolucije u veštini ratovanja koju je proizveo unošenjem novih pogleda, izvršio i revoluciju u Parizu među mladim, dvorskim plemićima kojima je bio prirodni vođa i koje su nazivali gizdavcima, nasuprot elegantnim ljudima pređašnjeg dvora kojima su kao primer služili Basompjer, Belgard i vojvoda od Angulema.

Već od prvih reči grofa od Giša i prema pravcu iz kog je dopirala tutnjava topa, princ je sve razumeo. Neprijatelj je morao preći reku Lis kod Sen-Venana i napredovati ka Lansu, nesumnjivo u nameri da se dočepa tog grada i da Francusku vojsku otcepi od Francuske. Ti topovski pucnji koji su se čuli, čije su detonacije s vremena na vreme nadjačavale ostale, bili su iz topova velikog kalibra koji su odgovarali na špansku i lorensku pucnjavu.

Ali kolike su bile snage kojima je ta vojska raspolagala? Da li je to bilo odeljenje koje je trebalo da izvrši običnu diverziju, da li je to bila celokupna vojska?

To je bilo poslednje pitanje prinčevo, na koje Giš nije mogao odgovoriti.

A kako je to pitanje bilo najvažnije, princ je baš na njega želeo tačan, jasan i pouzdan odgovor.

Raul tada savlada sasvim prirodnu stidljivost za koju je osećao da ga i nehotice obuzima pred princem i prilazeći mu reče:

— Gospodaru, hoćete li mi dopustiti da u tom pogledu kažem nekoliko reči koje će vas, može biti, izvući iz zabune?

Princ se okrete i izgledalo je kao da je jednim pogledom obuhvatio celog mladića; on se osmehnu kad u njemu poznade dete od jedva petnaest godina.

— Svakako, gospodine, govorite, — reče ublažujući svoj oštri i odlučni glas kao da se obraća kakvoj ženi.

— Gospodaru, — odgovori Raul pocrvenevši — mogli biste da ispitate zarobljenog Španca,

— Vi ste zarobili jednog Španca? — uzviknu princ.

— Da, gospodaru.

— Ah! istina je, — odgovori Giš — na to sam sasvim zaboravio.

— To je potpuno jasno jer ste ga vi zarobili, grofe, — odgovori Raul s osmehom.

Stari maršal se okrete vikontu, zahvalan što mu je pohvalio sina, dok princ uzviknu:

— Mladić je u pravu, neka dovedu zarobljenika.

Za to vreme princ uze Giša na stranu i ispitivaše ga o načinu na koji je zarobljenik uhvaćen, i upita ga ko je ovaj mladić.

— Gospodine, — reče princ vraćajući se Raulu — znam da imate pismo od moje sestre, gospođe od Longvila, ali vidim da ste više voleli da se sami preporučite dajući mi dobar savet.

— Gospodaru, — reče Raul pocrvenevši — nisam hteo da prekidam Vaše visočanstvo u razgovoru toliko važnom kao što je onaj koji ste započeli s gospodinom grofom. Ali evo pisma.

— U redu, — reče princ — daćete mi ga docnije. Evo zarobljenika, mislimo na ono što je preče.

Zaista, dovodili su pljačkaša. To je bio jedan od onih avanturista kakvih je još bilo u to doba, što su prodavali svoju krv svakome ko je hteo da je kupi i koji su ostareli u lukavstvima i pljački. Otkako su ga uhvatili nije progovorio ni reči; tako da ni oni koji su ga uhvatili nisu znali koje je narodnosti.

Princ ga pogleda s izrazom neiskazanog nepoverenja.

— Koje si narodnosti? — upita princ. Zarobljenik odgovori nekoliko reči na nekom stranom jeziku.

— Ah! ah! izgleda da je Španac. Govorite li španski, Gramone?

— Vere mi, gospodaru, vrlo slabo.

— A ja nimalo, — odgovori princ smejući se — gospodo, — dodade okrećući se onima koji su ga okruživali — ima li među vama koga koji govori španski i koji bi hteo da mi bude tumač?

— Ja, gospodaru, — reče Raul.

— Ah! vi govorite španski?

— Dovoljno, mislim, da bih izvršio zapovesti vašeg visočanstva u ovoj prilici.

Za sve to vreme zarobljenik je ostao miran I kao da uopšte ne razume o čemu je reč.

— Gospodar mi je rekao da vas pitam koje ste narodnosti, — reče mladić na najčistijem kastiljanskom.

— Ish bin ein Deutssher¹⁸, — odgovori zarobljenik.

— Šta kaže, kog đavola? — upita princ — i kakav je to nov nerazumljiv govor?

— Kaže da je Nemac, gospodaru, — nastavi Raul — međutim ja sumnjam u to, jer mu je naglasak rđav, a izgovaranje pogrešno.

— Vi govorite dakle i nemački? — upita princ.

— Da, gospodaru, — odgovori Raul.

— Dovoljno da biste ga na tom jeziku ispitivali?

— Da, gospodaru. — Ispitujte ga, onda.

Raul otpoče s ispitivanjem, ali činjenice potvrdiše njegovo mišljenje. Zarobljenik nije razumevao, ili se pravio kao da ne razume ono što ga Raul pita, a Raul je sa svoje strane opet rđavo razumevao njegove odgovore u kojima su se mešali flamanski i elzaški. Međutim, usred svih zarobljenikovih napora da se izvuče od sistematskog ispitivanja, Raul poznade prirodni naglasak tog čoveka.

— Non siete Sragnuolo, — reče — non siete Tedesso, siete Italiano¹⁹.

Zarobljenik se trže i ugrize se za usnu.

— Ah! to i ja savršeno razumem, — reče princ od Kondea — i pošto je Italijan, to ću sam nastaviti ispitivanje. Hvala, vikonte, — nastavi princ smejući se — postavljam vas od ovog časa za svog tumača.

Ali kao što nije želeo da odgovara na drugim jezicima, zarobljenik isto tako nije hteo da odgovara ni na italijanskom, on je samo želeo da izbegne pitanja. I tako nije znao ništa, ni broj neprijatelja, ni imena njegovih komandanata, ni nameru vojnog pohoda.

— U redu, — reče princ koji shvati uzrok ovog neznanja — ovaj čovek je uhvaćen u pljački i ubistvu; mogao je da otkupi svoj život da je hteo da govori, on ne želi da govori, odvedite ga i streljajte.

Zarobljenik preblede, dva vojnika koji su ga doveli uzeše ga za ruke i povedoše ka vratima dok je princ, okrećući se maršalu od Gramona, izgledao kao da je već zaboravio na naređenje koje je izdao.

Stigavši do praga, zarobljenik zastade; vojnici koji su znali samo za svoje naređenje htedoše ga naterati da ide dalje.

— Jedan čas, — reče zarobljenik na francuskom — gospodaru, spreman sam da govorim.

— Ah! ah! — reče princ smejući se — znao sam da će se tako svršiti. Znam za čudesnu tajnu, kojom se razrešuje jezik; mladići, koristite se ovim kad vi budete komandovali.

— Ali pod uslovom da mi se Vaše visočanstvo zakune da će mi poštedeti život.

— Tako mi plemićke časti, — reče princ.

— Onda ispitujte, gospodaru.

— Na kome mestu je vojska prešla Lis? — Između Sen-Venana i Era.

— Ko komanduje njome?

— Grof od Fuonslenda, general Bek i sam nadvojvoda lično.

— Koliko je u njoj ljudi?

— Osamnaest hiljada ljudi i trideset i šest topova.

— I ide?

— Na Lans.

— Vidite li, gospodo! — reče princ, okrećući se pobednički maršalu od Gramona i ostalim oficirima.

— Da, gospodaru, — reče maršal — vi ste pogodili sve što je ljudski duh u stanju da pogodi.

— Zovite natrag Le Plesija, Belijevra, Vilekijea i d’Erlaka, — reče princ — vratite sve trupe koje su s one strane Lisa, neka budu spremne za pokret noćas: sutra ćemo po svoj prilici napasti neprijatelja.

— Ali, gospodaru, — reče maršal od Gramona — razmislite o tome da ćemo, kad budemo iskupili sve ljude kojima raspolažemo, imati jedva trinaest hiljada ljudi.

— Gospodine maršale, — reče princ s onim; sjajnim pogledom koji je samo njemu bio svojstven, malim vojskama se dobijaju velike bitke.

A zatim okrećući se zarobljeniku, reče.

— Neka odvedu ovog čoveka i neka ga ne ispuštaju iz oka. Njegov život zavisi od obaveštenja koja nam je dao: ako su ona tačna, biće slobodan; ako su lažna, biće streljan.

Zarobljenika odvedoše.

— Grofe od Giša, — nastavi princ — odavno se niste videli s ocem, ostanite s njim. Gospodine, — nastavi obraćajući se Raulu — ako niste suviše umorni, pođite sa mnom.

— Do na kraj sveta, gospodaru, — uzviknu Raul, osećajući prema tom mladom vojvodi, koji mu izgledaše tako dostojan svoje slave, oduševljenje za kakvo dosad nije znao.

Princ se osmehnu; on je prezirao laskavce ali je veoma cenio ljude koji se umeju oduševiti.

— Dobro, gospodine, — reče — vi ste dobar savetodavac, to se maločas pokazalo; sutra ćemo videti kakvi ste na delu.

— A ja, gospodaru, — reče maršal — šta ja da činim?

— Ostanite da dočekate trupe; ja ću se, ili sam po njih vratiti, ili ću vam poslati glasnika da ih k meni dovedete. Dvadeset gardista s najboljim konjima, to je sve što mi je potrebno kao pratnja.

— To je vrlo malo, reče maršal.

— To je dovoljno. — reče princ — Imate li dobrog konja gospodine od Braželona?

— Moga su ubili jutros, gospodaru, i privremeno jašem konja svoga lakeja.

— Zatražite i izaberite sami u mojim konjušnicama konja koji vam se bude svideo. Bez lažnog stida, uzmite konja koji vam se učini najbolji. Može vam još večeras za. trebati, a sutra sigurno.

Raul ne dopusti da mu se dva puta kaže; znao je da je najveća učtivost prema starijima, a naročito kad su ti stariji prinčevi, pokoravati se bez odlaganja i bez razmišljanja; on siđe u konjušnice, izabra jednog andaluškog kulaša, osedla ga i zauzda sam, — jer mu je Atos savetovao da u trenucima opasnosti to ne poverava nikome — i pridruži se princu, koji je u tom trenutku uzjahivao.

— A sada, gospodine, — reče on Raulu — hoćete li mi predati pismo koje mi donosite?

Raul pruži pismo princu.

— Budite uz mene, gospodine — reče ovaj.

Princ obode konja, zakači uzdu za unkaš na sedlu kao što je obično radio kad je želeo da mu ruke budu slobodne, otpečati pismo gospođe od Longvila i pođe galopom putem za Lans, imajući uza se Raula, a za sobom svoju pratnju; dok su glasnici, s naređenjem da se trupe vrate, odlazili trkom u raznim pravcima.

Princ je čitao jureći.

— Gospodine, — reče posle jednog trenutka — o vama mi govore sve najlepše; imam samo jedno da vam kažem, a to je da ja, prema onome što sam video i čuo, o vama mislim još i bolje no što mi je rečeno.

Raul se pokloni. Međutim, pri svakom koraku koji je malu četu vodio ka Lansu, topovski pucnji odjekivahu sve bliže. Prinčev pogled, nepomičan kao pogled ptice grabljivice bio je upravljen ka toj pucnjavi. Čovek bi rekao da ima moć da prodre kroz zaklon od drveća koji se prostirao pred njim i zatvarao horizont.

S vremena na vreme bi se prinčeve nozdrve širile, kao da je želeo da što pre udahne miris baruta, a dahtao je kao i njegov konj.

Najzad se top čuo tako blizu, da je bilo očigledno da su od bojnog polja udaljeni samo za jednu milju. Zaista, na zavojici puta, videlo se seoce One.

Seljaci su bili u velikoj zabuni; beše se proneo glas o španskim zverstvima i svako se plašio; žene već behu pobegle, povlačeći se prema Vitriju; ostalo je samo nekoliko ljudi.

Kad ugledaše princa, oni dotrčaše; jedan od njih ga poznade.

— Ah! gospodaru, — reče on — dolazite li da rasterate ove španske lupeže i lorenske pljačkaše?

— Da, — reče princ — ako hoćeš da mi budeš vodič.

— Vrlo rado, gospodaru; Vaše visočanstvo, kuda želite da vas vodim?

— Na kakvo uzvišenje, odakle bih mogao pregledati Lans i okolinu.

— U tom slučaju imam baš ono što vam je potrebno.

— Mogu li da se oslonim na tebe, ti si dobar Francuz?

— Gospodaru, ja sam stari vojnik, još iz bitke kod Rokroa.

— Na, — reče princ dajući mu svoju kesu — evo ti za Rokroa. A sada, hoćeš li konja, ili više voliš da ideš pešice?

— Pešice, gospodaru, pešice, ja sam uvek služio u pešadiji. Uostalom imam nameru, da provedem Vaše visočanstvo putevima na kojima ćete morati i sami sjašiti.

— Hajdemo, dakle, — reče princ — i ne gubimo vreme.

Seljak pođe trčeći pred prinčevim konjem; zatim, na stotinu koraka od sela, udari jednom zabačenom stazom koja se nalazila na dnu lepe doline. Jedno pola milje su išli tako ispod svoda od drveća, a topovska pucnjava je odjekivala tako blizu da bi kod svakog pucnja čovek rekao da će čuti i zviždanje zrna. Najzad nađoše jednu stazu koja se odvajala od puta i pela uz padinu planine. Seljak udari stazom, pozivajući princa da pođe za njim. Ovaj sjaha, naredi jednom od svojih ađutanata i Raulu da to isto učine a ostalima da čekaju na njegova naređenja, da se čuvaju i budu na oprezi, i poče da se penje stazom.

Za deset minuta stigoše do ruševina nekog starog zamka; te razvaline su se nalazile na vrhu jednog brežuljka s koga se mogla pregledati cela okolina. Na nepunih četvrt milje video se Lans u očajnom položaju, a pred Lansom celokupna neprijateljska vojska.

Jednim jedinim pogledom princ obuhvati ceo prostor koji se pružao pred njegovim očima, sve od Lansa do Vimija. Za jedan tren u njegovom duhu se razvi ceo plan bitke, koja je trebalo da sutradan po drugi put spase Francusku od tuđinske najezde. On uze olovku, otcepi jedan list iz svoje beležnice i napisa:

Dragi moj maršale,

Lans će kroz jedan sat biti u neprijateljskim rukama. Dođite da mi se pridružite; dovedite sobom celokupnu vojsku. Ja ću biti u Vendenu da bih je rasporedio po položajima. Sutra ćemo povratiti Lans i potući neprijatelja.

Zatim, okrećući se Raulu, reče:

— Idite, gospodine, krenite trkom i ovo pismo predajte g. od Gramona.

Raul se pokloni, uze hartiju, siđe brzo niz brdo, baci se na konja i odjuri u galopu.

Četvrt časa kasnije bio je kod maršala.

Jedan deo vojske beše već stigao, ostatak su očekivali svakog časa.

Maršal od Gramona se stavi na čelo celokupne pešadije i konjice kojom je raspolagao i pođe putem za Venden, ostavljajući vojvodu od Šatiljona da sačeka i dovede ostalu vojsku.

Celokupna artiljerija je bila spremna za pokret i krete odmah.

Bilo je sedam časova uveče kad maršal stiže na sastanak. Tu ga je očekivao princ. Kao što on beše predvideo, Lans je pao u ruke neprijatelju odmah posle Raulovog odlaska. Uostalom, prestanak topovske paljbe je objavio taj događaj.

Sačekaše noć. Ukoliko je padao mrak, trupe koje je princ pozvao stizale su jedne za drugima. Bilo je naređeno da ni u jednoj od njih ne udara doboš, niti da se svira u trube.

U devet časova se beše već sasvim smrklo. Međutim poslednji večernji suton još je obasjavao dolinu. Kretoše bez šuma, princ je vodio kolonu.

Stigavši s druge strane Onea, vojska ugleda Lans; dve do tri kuće behu u plamenu i do vojnika dopiraše potmuli žagor koji je naglašavao agoniju grada koji je neprijatelj zauzeo na juriš.

Princ odredi svakome mesto: maršal od Gramona je trebalo da drži krajnje levo krilo naslanjajući se na Merikur; vojvoda od Šatiljona je obrazovao centar; najzad princ, koji je činio levo krilo, trebalo je da ostane ispred Onea.

Bojni poredak za sutrašnji dan trebalo je da ostane isti kao položaji koji su zauzeti uoči tog dana. Probudivši se, svako bi se našao na položaju na kome je trebalo da se kreće.

Kretanje se izvrši u najdubljoj tišini, i s najvećom tačnošću. U deset časova svako beše zauzeo svoj položaj, u pola jedanaest princ obiđe sve položaje i izdade naređenja za sutrašnji dan.

Tri stvari behu naročito preporučene starešinama i oni su morali da paze da ih se vojnici najtačnije pridržavaju. Prvo, da sva odeljenja idu na dogled jedna drugima, kako bi konjica i pešadija bile na istoj liniji i da svako održava rastojanje.

Drugo, da se na juriš ide korakom.

Treće, da se neprijatelju pusti da prvi puca.

Princ dodeli grofa od Giša njegovom ocu a Braželona zadrža uza se; ali dva mladića zatražiše da tu noć provedu zajedno, što im dozvoliše.

Uz maršalov šator razapeše jedan šator za njih. Mada je dan bio zamoran, ni jedan ni drugi ne osećahu potrebu za snom.

Uostalom, noć uoči bitke je čak i za stare vojnike teška i ozbiljna stvar; utoliko pre za dva mladića koji će taj strašni prizor videti prvi put.

Uoči bitke čovek misli na hiljadu stvari koje je dotle zaboravio a koje se sada vraćaju u sećanje. Uoči bitke ljudi koji su jedni drugima ravnodušni postaju prijatelji, prijatelji postaju braća.

Samo se po sebi razume da čovek ako na dnu srca ima kakvo nežnije osećanje, onda to osećanje, sasvim prirodno, dostiže najviši stepen egzaltiranosti do kog može dostići.

Moramo pomisliti da je svaki od ta dva mladića imao po neko takvo osećanje, jer posle jednog trenutka svaki od njih sede u jedan kutak šatora i stade pisati na kolenu.

Pisma su bila duga, četiri stranice se jedna za drugom ispuniše sitnim i zbijenim slovima. S vremena na vreme mladići bi se pogledali osmehujući se. Razumevali su se bez reči; te dve elegantne i simpatične prirode bile su stvorene da se bez reči razumeju.

Kad završiše pisma, svaki stavi svoje u dva omota, tako da niko nije mogao pročitati ime osobe kojoj je pismo upućeno a da ne razdere prvi omot; zatim obojica priđoše jedan drugome i izmeniše pisma s osmehom.

— Ako bi mi se desila kakva nesreća — reče Braželon.

— Ako bih poginuo — reče Giš.

— Budite bez brige — rekoše obojica.

Zatim se zagrliše kao braća, uviše se svaki u svoj ogrtač i zaspaše onim slatkim snom kojim spavaju ptice, cveće i deca.

XXXVII

JEDNA VEČERA KAO NEKAD

Drugi sastanak nekadašnjih musketara nije bio tako ukočen i pun pretnje kao prvi. Atos je, svojim uvek višim razumom smatrao, da će sto biti centar oko koga će se najbrže i najpotpunije zbližiti; i u trenutku kada se njegovi prijatelji, koji su se plašili njegove otmenosti i umerenosti, nisu usuđivali da govore o jednoj od onih veselih nekadašnjih večera koje su pojeli bilo kod Šišarke bilo kod Parpajoa, on prvi predloži da se sastanu oko dobro postavljenog stola i da se svako, bez ustručavanja, prepusti svome karakteru i svojim običajima, onoj slobodi u ponašanju usled čega su se onako dobro međusobno razumevali, što je nekada učinilo da ih zovu nerazdvojnim.

Predlog se svideo svima, a naročito d’Artanjanu, koji je bio željan da opet nađe ono dobro raspoloženje i veselost njihovih mladićkih sastanaka; jer je njegov tanani i veseli duh već odavno nailazio samo na nepotpuna zadovoljstva, gadnu ispašu, kako je sam govorio. Portos, u trenutku kad je trebalo da postane baron, beše oduševljen što mu se pružila prilika da kod Atosa i Aramisa proučava ton i načine ponašanja otmenih ljudi. Aramis je želeo da preko d’Artanjana i Portosa sazna vesti iz Pale Roajala i da za svaki slučaj sačuva tako odane prijatelje koji su nekad podržavali njegove svađe tako brzim i nepobedivim mačevima.

Što se Atosa tiče, jedino on nije imao šta da očekuje ni da dobije od ostalih i njega je pokretalo samo osećanje proste velikodušnosti i čistog prijateljstva.

Dogovoriše se, dakle, da svako da svoju sasvim pouzdanu adresu i ako nekom od drugova ustreba, da se sastanak sazove kod čuvenog gostioničara u ulici Mone, kod firme Ermitaž. Prvi sastanak je zakazan za iduću sredu, tačno u osam časova uveče.

I zaista, tog dana četiri prijatelja stigoše tačno u zakazano vreme i svi sa raznih strana. Portos je išao da isproba jednog novog konja, d’Artanjan se beše smenio sa straže u Luvru, Aramis je obišao neku svoju pokajnicu u toj četvrti, a Atos, koji se nastanio u ulici Genego, bio je gotovo na licu mesta. Iznenadiše se, dakle, kad se sretoše na vratima Ermitaža, Atos izbijajući preko Novog mosta, Portos iz ulice Rul, d’Artanjan iz ulice Fose-Sen-Žermen-l-Okseroa, Aramis iz ulice Betizi.

Prve reči koje su četiri prijatelja izmenjala, baš zbog usiljenosti koju je svako unosio u svoje iskaze prijateljstva, behu, dakle, malo ukočene, pa i sam ručak otpoče nekom vrstom hladnoće. Videlo se da se d’Artanjan usiljava da se smeje, Atos da pije, Aramis da priča a Portos da ćuti. Atos primeti tu zabunu pa da bi joj brzo našao lek, naredi da se donesu četiri boce šampanja.

Pri tom naređenju, koje je Atos izdao svojom uobičajenom mirnoćom, moglo se videti kako se Gaskonjčevo lice razvedri a Portosovo čelo blista.

Aramis se iznenadi. On je znao da Atos ne samo da više ne pije, nego i da oseća izvesnu odvratnost prema vinu.

To čuđenje se udvostruči kad Aramis ugleda kako Atos naliva sebi punu čašu vina i pije oduševljeno kao nekada. D’Artanjan napuni i odmah iskapi svoju čašu, Portos i Aramis se kucnuše svojima. Za tren oka se četiri boce isprazniše. Čovek bi rekao da se gostima žuri da se što pre oslobode svojih zadnjih misli.

U tren oka ta izvrsna tečnost rastera i najmanju senku koja se mogla zadržati na dnu njihovog srca. Četiri prijatelja stadoše glasnije govoriti ne čekajući da jedan svrši da bi drugi počeo i svaki od njih poče za stolom da zauzima svoj omiljeni položaj. Uskoro, Aramis raskopča dve kopče na svom prsniku što je za njega bilo ogromna stvar; a videći to, Portos raskopča sve svoje.

Bitke, duga putovanja, udarci primljeni i zadati, stvoriše prvu građu za razgovor. Zatim pređoše na potmule borbe koje su vodili s onim koga sad nazivahu velikim kardinalom.

— Vere mi, — reče Aramis smejući se — dosta smo hvalili mrtve, ogovarajmo malo žive. Želeo bih malo da ogovaramo Mazarena. Je li slobodno?

— Uvek, — reče d’Artanjan, prsnuvši u smeh — uvek; ispričajte svoju priču i ja ću vam pljeskati ako bude dobra.

— Mazaren, — reče Aramis — pozva jednog velikog princa, s kojim je želeo da bude u savezu, da mu pošlje spisak uslova pod kojima bi pristao da mu učini čast i opšti s njime. Princ, kome je bilo neprijatno da pregovara s takvom jednom huljom, napravi spisak preko volje i posla mu ga. U tom spisku su bila tri uslova koja se nisu svidela Mazarenu; on predloži princu da od njih odustane za deset hiljada talira.

— Ah! Ah! Ah! — uzviknuše tri prijatelja — to nije bilo skupo i nije se morao bojati da će ga uhvatiti za reč. Šta je učinio princ?

— Princ je odmah poslao Mazarenu pedeset hiljada livara, moleći ga da mu više nikad ne piše, i nudeći mu još dvadeset hiljada livara, ako se obaveže da više nikad s njim i ne govori.

— Šta je učinio Mazaren?

— Je li se naljutio? — upita Atos.

— Je li naredio da istuku glasnika? — reče Portos.

— Je li primio novac? — reče d’Artanjan.

— Pogodili ste, d’Artanjane — reče Aramis.

I svi tako glasno prsnuše u smeh da gostioničar dođe da upita da li gospodi nešto treba.

Pomislio je da se tuku. Smeh se najzad stiša.

— Može li se malo ogovarati g. od Bofora? — upita d’Artanjan — baš bih želeo.

— Izvolite — reče Aramis, koji je iz osnova poznavao taj gaskonjski duh, tako tanan i tako smeo, i koji nikad nije ni za korak ustupao ni na kom zemljištu.

— A vi, Atose? — upita d’Artanjan.

— Kunem vam se, plemićke mi časti da ćemo se smejati ako bude smešno — reče Atos.

— Počinjem, — reče d’Artanjan — g. od Bofora, razgovarajući jednog dana s jednim prijateljem g. Princa, reče mu da se jednom prepirao s gospodinom od Šavinjija oko prvih razmirica između Mazarena i parlamenta, i da ga je ovaj, videći da je veoma odan novom kardinalu, on koji je za starog kardinala bio vezan tolikim vezama, dobro „ispesničao”.

Taj prijatelj, koji je g. od Bofora znao kao čoveka koji voli da udari, nije se nimalo iznenadio zbog toga i otrčao je da to ispriča g. Princu. Stvar se proču i sve živo stade okretati leđa Šavinjiju. Ovaj stade tražiti objašnjenje toj opštoj hladnoći; svi se ustežu da mu kažu razlog; najzad se neko usudi da mu kaže kako se svi čude što je dozvolio da ga ispesniči g. od Bofora, pa neka je i princ.

— A ko je rekao da me je princ ispesničio? — upita Šavinji.

— Sam princ lično — odgovori prijatelj.

Pođoše da traže izvor i nađoše lice kome je to princ govorio, i to lice, kada su ga pozvali da na svoju časnu reč kaže istinu, sve to ponovi i potvrdi.

Šavinji, očajan zbog takve klevete koju nije nikako mogao razumeti, izjavi svojim prijateljima da će radije umreti no podneti takvu uvredu. Prema tome, posla princu dva svedoka sa zadatkom da ga upitaju da li je zaista rekao da je ispesničao g. od Šavinjija.

— Rekao sam, i ponavljam, — odgovori princ — jer je to istina.

— Gospodaru, — reče tada jedan od Šavinjijevih svedoka — udarci naneseni jednom plemiću ponižavaju isto onoliko onoga ko ih daje, koliko i onoga ko ih prima. Kralj Luj XIII nije hteo da ima plemiće za sobare, kako bi mogao da tuče svoje sobare.

— Pa dobro, ali, — upita g. od Bofora iznenađen — ko je dobio udarce i ko govori o tuči?

— Pa vi, gospodaru, koji tvrdite da ste tukli…

— Koga?

— G. od Šavinjija.

— Ja?

— Zar niste ispesničili g. od Šavinjija, bar po vašim rečima, gospodaru?

— Da.

— Pa lepo! On to poriče.

— Ah! Nije nego, — reče princ — ja sam ga tako lepo ispesničao, reče g. od Bofora sa svom onom dostojanstvenošću koja vam je kod njega poznata i evo mojih vlastitih reči:

„Dragi moj Šavinji, vi ste za osudu što potpomažete jednog lupeža kao što je Mazaren”.

— Ah! gospodaru, — uzviknu drugi — sad razumem, vi ste hteli reći „izgrditi”.

— Ispesničati, izgrditi, šta to mari? reče princ; zar to nije ista stvar? Zaista su vaši graditelji reči vrlo pedantni!

Smejali su se mnogo na račun te filološke pogreške g. od Bofora, čije su greške u tom pogledu ušle u poslovicu i dogovoriše se da se d’Artanjan i Portos mogu podsmevati prinčevima pod uslovom da Atos i Aramis mogu pesničiti Mazarena, jer je sa tih sastanaka zauvek isključen partijski duh.

— Vere mi, — reče d’Artanjan dvojici svojih prijatelja — u pravu ste što tom Mazarenu želite zla, jer kunem vam se da ni on vama ne želi dobra.

— He! zbilja? — reče Atos. — Kad bih verovao da me ta hulja poznaje po imenu, promenio bih ime iz straha da neko ne pomisli da i ja njega poznajem.

— On vas ne poznaje po imenu već po delima: on zna da su dva plemića naročito pomogla g. od Bofora da pobegne i jamčim vam da je naredio da ih živo traže.

— Ko da ih traži?

— Ja.

— Kako vi?

— Da, još jutros je poslao da me pozovu da bi me pitao imam li kakvih obaveštenja.

— O toj dvojici plemića?

— Da.

— I šta ste mu odgovorili?

— Da nemam još nikakvih obaveštenja ali da ću večerati s dve osobe koje će me o njima moći obavestiti.

— Vi ste mu to rekli! — reče Portos uz krupan smeh koji mu se rasu po licu. — Bravo! I to vas ne plaši, Atose?

— Ne, — reče Atos — ne plašim se ja Mazarenovog istraživanja.

— Vi, — reče Aramis — recite mi čega se vi plašite?

— Ničega, bar trenutno, to je istina.

— A u prošlosti? — reče Portos.

— Ah! u prošlosti, to je druga stvar, — reče Atos uzdahnuvši — u prošlosti i u budućnosti…

— Da se ne plašite za svog mladog Raula? — upita Aramis.

— Eh! — reče d’Artanjan — nikad se ne gine u prvom boju.

— Ni u drugom — reče Aramis.

— Ni u trećem. — reče Portos — Uostalom i kad se pogine, opet se oživi, a najbolji dokaz je što smo mi ovde.

— Ne, — reče Atos — ni Raul mi ne zadaje brige, nadam se da će se držati kao plemić i ako pogine, bar će hrabro poginuti; ali vidite, ako ga ta nesreća zadesi, onda...

Atos prevuče ruku preko bledog čela.

— Onda? — upita Aramis.

— Onda bih tu nesreću smatrao kao ispaštanje.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan — Znam šta hoćete da kažete.

— I ja znam, — reče Aramis — ali ne treba na to misliti, Atose; što je bilo, bilo je.

— Ne razumem, — reče Portos.

— Događaj u Armantijeru, — reče sasvim tiho d’Artanjan.

— Događaj u Armantijeru? — upita ovaj.

— Miledi…

— Ah! da, — reče Portos — što se mene tiče, ja sam je zaboravio.

Atos ga pogleda svojim dubokim pogledom.

— Vi ste to zaboravili, Portose? — reče.

— Vere mi, jesam, — reče Portos — davno je to bilo.

— Ta vam stvar dakle ne uznemiruje savest?

— Vere mi, ne — reče Portos.

— A vama, Aramise?

— Ta pokatkad mislim o njoj, — reče Aramis — kao o jednom od onih slučajeva naše savesti koji najviše daju povoda za raspravljanje.

— A vama, d’Artanjane?

— Priznajem da ja, kad se u sećanju zaustavim na tom strašnom dobu, tada vidim samo ukočeno telo one jadne gospođe Bonasije. Da, da, — promrmlja on — često sam žalio žrtvu, ali me nikad nije grizla savest zbog njenog ubistva.

Atos odmahnu glavom, kao da sumnja.

— Razmislite o tome, — reče Aramis — da je ta žena, ako priznajete božansku pravdu i njeno učešće u stvarima ovoga sveta, kažnjena po božjoj volji. Mi smo bili samo oruđe, i ništa drugo.

— A slobodna volja, Aramise?

— A šta radi sudija? i on ima svoju slobodnu volju pa ipak osuđuje bez straha. Šta čini dželat? On je gospodar svoje mišice pa ipak udara bez griže savesti.

— Dželat… — promrmlja Atos.

I moglo se videti kako zastaje kod uspomene.

— Znam da je to strašno, — reče d’Artanjan — ali kad čovek pomisli da smo ubijali Engleze, Rošelce, Špance, pa čak i Francuze koji nikad nisu učinili drugog zla sem što su nas nišanili i promašili nas, i koji nisu imali drugih grehova sem što su s nama ukrštali mačeve i nisu umeli odbiti napad dovoljno brzo, onda na časnu reč, pravdam sebe za onaj udeo koji sam imao u ubistvu te žene!

— Što se mene tiče, — reče Portos — sad kad ste me na to podsetili, Atose, vidim opet ceo prizor kao da je sad preda miom: miledi je bila tamo, gde ste vi sad (Atos preblede); ja sam bio na mestu na kom je sad d’Artanjan. Imao sam uza se mač koji je sekao kao dimiskija… Sećate li ga se, Aramise, vi ste ga uvek zvali Balizard? Pa lepo! kunem vam se svoj trojici, da se tamo nije nalazio dželat iz Betuna… Da li beše iz Betuna? Jeste, vere mi, iz Betuna… odsekao bih glavu toj bednici odjednom, pa čak i iz dva maha. To je bila opaka žena.

— A zatim, — nastavi Aramis onim tonom bezbrižne filozofije koji mu je svojstven otkako pripada crkvi i u kome je bilo mnogo više ateizma nego poverenja u boga — šta vredi misliti na sve to! Što je učinjeno, učinjeno je. Na samrtnom času ćemo ispovediti to delo i bog će mnogo bolje od nas znati da li je to zločin, pogreška ili zasluga. Da se zbog toga kajem? Reći ćete mi; vere mi, ne. Tako mi časti i krsta, kajem se jedino zato što je to bila žena.

— Ono što najviše umiruje u svemu tome, — reče d’Artanjan — to je što od svega toga nije ostalo nikakvog traga.

— Ona je imala sina — reče Atos.

— Ah! Da, to znam, — reče d’Artanjan — i vi . ste mi o njemu govorili; ali ko zna šta je bilo s njim? Kad umre zmija, propada joj i leglo? Mislite li da je Vinter, njegov stric, odgajio tu malu zmiju? Vinter je verovatno osudio sina, kao što je osudio i majku.

— U tom slučaju, — reče Atos — teško Vinteru, jer dete nije ništa krivo.

— Dete je umrlo ili neka me đavo nosi! — reče Portos — Takva je magla u toj užasnoj zemlji, bar kako veli d’Artanjan…

U trenutku kad je ovaj Portosov zaključak hteo da povrati veselost na svim licima koja se manje ili više behu natmurila, začu se šum koraka na stepenicama i neko zakuca na vratima.

— Slobodno, — reče Atos.

— Gospodo, — reče gostioničar — ima jedan momak koji se veoma žuri i koji hoće da govori s jednim od vas.

— S kojim? — upitaše četiri prijatelja.

— S onim koji se zove grof od La Fera.

— To sam ja. — reče Atos — A kako se zove taj momak?

— Grimo.

— Ah! — reče Atos prebledevši — Već se vratio? Šta li se to desilo Braželonu?

— Neka uđe, — reče d’Artanjan — neka uđe! Ali Grimo već beše prešao stepenice i čekaše na vrhu; ulete u sobu i gostioničara otpusti jednim pokretom.

Gostioničar zatvori vrata: četiri prijatelja zastadoše u očekivanju. Grimoova uzrujanost, njegovo bledilo, znoj koji mu je izbio po licu, prašina koja mu je pokrivala odelo, sve je to pokazivalo da je to glasnik koji donosi kakvu važnu i strašnu novost.

— Gospodo, — reče on — ta žena je imala dete, dete je postalo čovek; tigrica je imala mladunče, tigar je na tragu, ide ka vama, pazite se!

Atos pogleda svoje prijatelje s tužnim osmehom. Portos potraži kraj sebe svoj mač koji je visio na zidu; Aramis zgrabi svoj nož, d’Artanjan ustade.

— Šta hoćeš da kažeš, Grimo? — povika ovaj poslednji.

— Da je miledin sin napustio Englesku, da se nalazi u Francuskoj, da dolazi u Pariz, ako već nije i stigao.

— Vraga! — reče Portos — jesi li siguran?

— Siguran — reče Grimo.

Dugo ćutanje dočeka tu izjavu. Grimo je bio toliko zadihan, toliko umoran, da se sruči na jednu stolicu.

Atos napuni jednu čašu šampanjcem i prinese mu je.

— Pa dobro! Najzad,— reče d’Artanjan — čak i da je živ, čak i da dolazi u Pariz, videli smo mi i boljih delija! Neka samo dođe!

— Da, — reče Portos pogledom milujući svoj mač koji je visio na zidu — čekamo ga: neka dođe!

— Uostalom, to je samo jedno dete, — reče Aramis.

Grimo ustade.

— Dete! — reče — Znate li šta je to dete učinilo? Prerušen u kaluđera, otkrio je celu stvar ispovedajući dželata iz Betuna, i pošto ga je ispovedio, pošto je od njega sve saznao, umesto oproštaja grehova zario mu je u srce evo ovu kamu. Vidite, još je krvava i vlažna, jer nema više od trideset časova kako je izvađena iz rane.

I Grimo baci na sto kamu koju je kaluđer zaboravio u dželatovoj rani.

D’Artanjan, Portos i Aramis ustadoše i spontanim pokretom pojuriše ka svojim mačevima.

Samo Atos ostade na svojoj stolici miran i zamišljen.

— A veliš da je bio obučen kao kaluđer, Grimo?

— Da, kaluđer avgustinskog reda.

— Kakav je to čovek?

— Moje visine, po onome što mi je rekao gostioničar, mršav, bled svetlo plavih očiju i plave kose.

— I… on nije video Raula? — reče Atos.

— Naprotiv, oni su se sreli i sam ga je vikont doveo samrtnikovoj postelji.

Atos ustade bez ijedne reči i ode i sam te otkači svoj mač.

— Ah! gospodo, — reče d’Artanjan pokušavajući da se smeje — znate li da izgledamo kao slabotinje! Šta, nas četiri čoveka koji smo se ne trepnuvši suprotstavljali čitavim vojskama, evo nas gde drhtimo pred jednim detetom!

— Da, — reče Atos — ali to dete dolazi u ime božje.

I žurno izađoše iz gostionice.

XXXVIII

PISMO ČARLSA I

A sada je potrebno da čitalac s nama pređe Senu i da za nama pođe do karmelitskog manastira u ulici Svetog Žaka.

Jedanaest je časova izjutra i pobožne sestre tek što su odslužile službu za uspeh oružja Čarlsa I. Izlazeći iz crkve, jedna žena i jedna mlada devojka, obe u crnini, jedna kao udovica a druga kao siroče, vraćale su se u svoju ćeliju.

Žena kleči pred raspećem na klupici od obojenog drveta a na nekoliko koraka od nje, naslonivši se na stolicu, stoji mlada devojka i plače.

Žena je morala biti lepa, ali se vidi da je od suza ostarela. Mlada devojka je ljupka a suze je čine još lepšom. Žena izgleda kao da joj je četrdeset godina, devojci je četrnaest.

— Bože moj! — govorila je moliteljka klečeći — sačuvaj mi muža, sačuvaj mi sina, a uzmi moj život koji je tako tužan i tako bedan.

— Bože moj — govorila je devojka — sačuvaj mi majku!

— Vaša majka ne može ništa više na ovom svetu za vas da učini, Anrijeta, — reče osvrćući se ožalošćena žena koja se molila bogu. — Vaša majka nema više ni prestola, ni muža, ni sina, ni novaca, ni prijatelja; vašu majku je ceo svet napustio, jadno moje dete.

I klonuvši na ruke svoje kćeri koja je pritrčala da je prihvati, žena stade i sama plakati.

— Majko, ohrabrite se! — reče mlada devojka.

— Ah! kraljevi su nesrećni ove godine, — reče majka spuštajući glavu na detinje rame — i u celoj ovoj zemlji niko ne misli na nas jer svako misli na svoje poslove. Dogod je vaš brat bio s nama, on me je podržavao; ali vaš brat je otišao: on se sad ne može javiti ni meni ni svom ocu. Založila sam svoj poslednji nakit, prodala sve svoje i vaše haljine da bih dala platu njegovim slugama koji ga ne htedoše pratiti dok im to ne učinim. Sad smo došle dotle da živimo na račun božjih kćeri. Mi smo siromasi koje gospod pomaže.

— Ali, zašto se ne obratite kraljici, vašoj snaji? — upita devojka.

— Nažalost! — reče ojađena žena — kraljica, moja snaja, vije više kraljica, dete moje i drugi neko vlada u njeno ime. Jednog dana ćete to razumeti.

— Pa dobro, onda kralju, svome bratiću. Hoćete li da ja govorim s njim? Vi znate koliko me on voli, majko.

— Nažalost, kralj, moj bratić, još nije kralj, i on sam, vi to dobro znate jer nam je Laport to sto puta rekao, oskudeva u svemu.

— Onda se obratimo bogu — reče devojka.

I kleče kraj svoje majke.

Te dve žene koje se tako moljahu bogu na istoj klupici za molitvu, behu ćerka i unuka Anrija IV, žena i ćerka Čarlsa I, engleskog kralja.

One su dovršavale svoju dvostruku molitvu kad jedna kaluđerica blago zakuca na vrata ćelije.

— Uđite, sestro, — reče starija žena brišući suze i ustajući.

Kaluđerica s puno poštovanja odškrinu vrata.

— Vaše veličanstvo, budite dobri pa mi oprostite ako vas uznemiravam u vašim razmišljanjima, — reče ona — ali u sobi za razgovor se nalazi jedan strani gospodin koji dolazi iz Engleske i koji moli za čast da preda jedno pismo vašem veličanstvu.

— Oh! pismo! Možda pismo od kralja! Vesti o vašem ocu, svakako! Čujete li, Anrijeta?

— Da, gospođo, čujem i nadam se.

— A kakav je taj gospodin, recite?

— Plemić od svojih četrdeset i pet do pedeset godina.

— Njegovo ime? Je li rekao svoje ime?

— Milord od Vintera.

— Milord od Vintera! — uzviknu kraljica — Prijatelj mog muža! Ah, uvedite ga!

I kraljica potrča u susret glasniku čiju ruku živo zgrabi.

Lord od Vintera, ušavši u ćeliju, kleče i podnese kraljici jedno pismo u zlatnom omotu.

— Ah, milorde! — reče kraljica — Vi nam donosite tri stvari koje davno nismo videli: zlato, odanog prijatelja i pismo od kralja, našeg muža i gospodara.

Vinter opet pozdravi ali nije mogao da odgovori, toliko je duboko bio potresen.

— Milorde, — reče kraljica pokazujući pismo — vi shvatate da jedva čekam da saznam šta sadrži ova hartija.

— Ja ću se povući gospođo — reče Vinter.

— Ne, ostanite, — reče kraljica — čitaćemo pred vama. Zar ne osećate da imam hiljadu pitanja da vam postavim?

Vinter se povuče za nekoliko koraka i stajaše ćuteći.

A majka i ćerka se pak povukoše u udubljenje jednog prozora i, dok se kći oslanjala na majčinu ruku, žudno čitahu ovo pismo:

Gospođo i draga suprugo,

Eto stigosmo do kraja. Sva sredstva koja mi je bog ostavio, usredsređena su u ovom logoru u Nezbiju, odakle vam se na brzu ruku javljam. Tu očekujem vojsku svojih pobunjenih podanika i poslednji put ću se boriti protiv njih. Ako pobedim, rastegnuću borbu u nedogled, ako budem pobeđen, potpuno sam propao. Hoću, u ovom drugom slučaju (avaj, kad čovek dotera dotle dokle smo mi došli, onda valja sve predvideti), hoću da pokušam da se dohvatim francuske obale. Ali hoće li tamo moći, hoće li hteti da prihvate jednog nesrećnog kralja, koji bi u zemlju, već ionako uskomešanu građanskim neslogama doneo tako koban primer? Vaša mudrost i vaša naklonost će mi biti vodilje. Nosilac ovog pisma će vam reći, gospođo ono što ne mogu da poverim ćudi slučaja. On će vam objasniti kakav korak očekujem od vas. Predajem mu tako isto blagoslov za svoju decu i sva osećanja svoga srca za vas, gospođo i draga suprugo.

Pismo je bilo potpisano, umesto kralj Čarls, Čarls, koji je još kralj.

To tužno čitanje, čije je utiske Vinter pratio na kraljičinom licu, učini da u njenim očima ipak nada sevnu kao munja.

— Neka više ne bude kralj! — uzviknu ona — neka bude pobeđen, prognan, gonjen, samo nek živi! Avaj! Presto je u ovim vremenima isuviše opasno mesto da bih želela da na njemu ostane. Ali recite mi, milorde, — nastavi kraljica — nemojte ništa kriti od mene, kako stoji kraljeva stvar? Da li je njegov položaj zaista toliko očajan kao što on to misli?

— Nažalost gospođo, očajniji no što on i misli. Njegovo veličanstvo je toliko dobro po srcu da ne shvata mržnju: toliko pošteno da ne sluti izdaju. Englesku je obuhvatila vrtoglavica koja će se, bojim se ugasiti samo u krvi.

— Ali lord Montros? — odgovori kraljica — Čula sam da se govorilo o velikim i brzim uspesima, o bitkama koje su dobijene kod Inverlašija, Oldona, Alfora i Kilzita. Čula sam da ide ka granici da se pridruži svome kralju.

— Da, gospođo, ali je na granici sreo Leslija. On je već i samu pobedničku sreću zamorio tolikim nadčovečanskim poduhvatima: pobeda ga je napustila. Potučen kod Filipofa, Montros je morao raspustiti ostatke svoje vojske i pobeći prerušen kao lakej. On je u Bergenu u Norveškoj.

— Neka ga bog čuva! — reče kraljica — Bar je neka uteha kad znamo dasu u bezbednosti oni koji su toliko puta zalagali svoj život za nas. A sada, milorde, pošto vidim kraljev položaj onakav kakav je, to jest očajan, recite mi ono što imate da mi kažete od strane mog kraljevskog supruga.

— Pa, gospođo, — reče Vinter — kralj želi da pokušate la proniknete kakav će biti kraljev i kraljičin stav prema njemu.

— Nažalost, vi to znate, — odgovori kraljica — kralj je još samo dete, a kraljica je žena, i to vrlo slaba: g od Mazarena je sve.

— Da ne želi da u Francuskoj igra ulogu koju Kromvel igra u Engleskoj?

— Oh! Ne. To je okretan i lukav Italijan koji možda sanja o zločinu ali koji nikad neće imati smelosti da ga i učini, i, suprotno Kromvelu koji raspolaže sa oba Doma, Mazaren se u svojoj borbi protiv parlamenta oslanja samo na kraljicu.

— Razlog više da štiti jednog kralja koga gone parlamenti.

Kraljica gorko odmahnu glavom.

— Ako sudim po onome što osećam, milorde, — reče ona — kardinal neće za nas učiniti ništa, a možda će čak biti i protiv nas. Moj boravak i boravak moje ćerke u Francuskoj su mu već na teretu

— Utoliko pre kraljev, Milorde, — dodade Anrijeta tužno se osmehujući — žalosno je i skoro je sramota reći, ali smo provele zimu u Luvru bez novaca, bez rublja, skoro bez hleba, i često nismo ustajale jer nije bilo vatre.

— Užasno! — povika Vinter — Ćerka Anrija IV, sestra Luja XIII, žena kralja Čarlsa. Zašto se, gospođo, niste obratili prvome od nas?

— Eto takvo je gostoprimstvo koje jednoj kraljici ukazuje onaj ministar od koga kralj treba da ga traži.

— Ali čuo sam da se govori o braku između gospodara Galskog princa i gospođice od Orleana? — reče Vinter.

— Da, i ja sam se za trenutak tome nadala. Deca su se volela; ali kraljica koja je u početku odobravala tu ljubav promenila je mišljenje; ali je g. vojvoda od Orleana, koji je podržavao početke njihovog zbližavanja, zabranio svojoj ćerki da dalje misli na tu vezu. Ah, milorde, — nastavi kraljica i ne pomišljajući više da briše suze — bolje je boriti se, kao što se kralj bori, i umreti kao što će on možda umreti, nego živeti proseći kao što ja to činim.

— Budite hrabri, gospođo, — reče Vinter — budite hrabri. Ne očajavajte. Interesi francuske krune, koja je tako uzdrmana u ovaj mah, sastoje se u tome da se bori protiv pobune najbližeg naroda. Mazaren je državnik i shvatiće tu potrebu.

— Ali da li ste sigurni, — reče kraljica sumnjajući — da vas nisu pretekli?

— Ko? — upita Vinter.

— Ta Džojs, Pridž i Kromvel.

— Jedan krojač! Jedan kočijaš! Jedan pivar! Ah! nadam se, gospođo da kardinal ne bi stupio u savez s takvim ljudima.

— Eh! A šta je on sam? — upita gospođa Anrijeta.

— Ali radi kraljeve časti, radi kraljičine

— Dobro, nadajmo se da će za tu čast štogod učiniti. — reče gospođa Anrijeta — Prijatelji su tako rečiti, milorde, da me vi umirujete Dajte mi dakle ruku i hajdemo kod ministra.

— Gospođo, — reče Vinter klanjajući se — tolika čast me zbunjuje.

— Ali najzad, ako bi odbio, — reče gospođa Anrijeta zastajkujući — i ako kralj izgubi bitku?

— Tada će se Njegovo veličanstvo skloniti u Holandiju, gde sam čuo da se nalazi gospodin Galski princ.

— A da li Njegovo veličanstvo može, u svom bekstvu računati na mnoge takve sluge kao što ste vi?

— Nažalost ne, gospođo, — reče Vinter — ali to smo predviđali i došao sam da potražim saveznike u Francuskoj.

— Saveznike! — reče kraljica odmahujući glavom

— Gospođo, — odgovori Vinter — samo da opet nađem stare prijatelje koje sam nekad imao, onda ja jemčim za sve.

— Hajdemo, dakle, milorde, — reče kraljica sa onom jezivom sumnjom ljudi koji su dugo bili nesrećni — hajdemo dakle, i neka vas bog čuje.

Kraljica se pope u svoje kočije a Vinter je, u pratnji dvojice lakeja pratio jašući pored vrata na kolima.

XXXIH

KROMVELOVO PISMO

U trenutku kada je gospođa Anrijeta napuštala karmelitski manastir da bi otišla u Pale Roajal, jedan konjanik sjaha pred tim kraljevskim boravištem i reče stražarima da ima nešto vrlo važno da saopšti kardinalu Mazarenu

Mada se kardinal često bojao, ali kako su mu još češće bili potrebni saveti i obaveštenja, do njega je bilo lako doći. Na pravu teškoću se nije nailazilo kod prvih vrata, čak je i na druga bilo prilično lako proći, ali je kod trećih, osim stražara i vratara, bdeo verni Bernuen, kerber koga nikakva reč nije mogla umilostiviti, nikakva grančica, ma bila i od zlata, očarati.

Znači da je kod trećih vrata onaj koji je molio ili tražio audijenciju morao da izdrži pravo ispitivanje.

Pošto ostavi svoga konja, vezavši ga za ogradu u dvorištu, konjanik se pope velikim stepeništem i obraćajući se stražarima u prvoj dvorani reče:

— G. kardinal od Mazarena?

— Prolazite, — odgovoriše stražari na dižući glave, jedni iznad karata, drugi iznad kockica, jer im je bilo milo da pokažu kako oni ne vrše lakejsku službu.

Konjanik uđe u drugu dvoranu. Ovu su čuvali musketari i vratari.

Konjanik ponovi svoje pitanje.

— Imate li pismo za audijenciju? — upita jedan vratar prilazeći moliocu.

— Imam jedno, ali ne od kardinala Mazarena.

— Uđite i zatražite g. Bernuena — reče vratar i otvori vrata treće sobe.

Bilo slučajno, bilo zato što se nalazio na svom uobičajenom mestu, Bernuen je stajao iza tih vrata i sve je čuo.

— Ja sam onaj koga tražite, gospodine. — reče on — Od koga je pismo koje donosite njegovoj preuzvišenosti?

— Od generala Olivera Kromvela, — reče novodošavši — budite ljubazni i recite to ime njegovoj preuzvišenosti i dođite da mi javite može li me primiti ili ne.

I ostade stojeći u ozbiljnom i ponositom stavu svojstvenom puritancima.

Pošto je ispitivačkim pogledom prešao preko cele ličnosti mladog čoveka, Bernuen uđe u kardinalov kabinet kome saopšti glasnikove reči.

— Čovek koji donosi pismo od Olivera Kromvela? — reče Mazaren — a kako izgleda taj čovek?

— Kao pravi Englez, monsenjeru; riđe plave kose, više riđe no plave; sivo plavih očiju, više sivih no plavih; što se ostalog tiče sama oholost i ukočenost.

— Neka preda svoje pismo.

— Gospodar traži pismo, — reče Bernuen vrativši se iz kabineta u predsoblje.

— Gospodar neće videti pismo bez donosioca, — odgovori mladić — ali da bih vas uverio da sam zaista donosilac pisma, pogledajte, evo ga.

Bernuen pogleda pečat, pa videći da je pismo zaista od generala Olivera Kromvela, spremi se da se vrati Mazarenu.

— Dodajte, — reče mladić — da ja nisam običan glasnik, nego izvanredni izaslanik.

Vrativši se u kabinet i izašavši iz njega posle nekoliko sekundi, Bernuen reče:

— Uđite, gospodine — reče on držeći vrata otvorena.

Mazarenu su sva ova izlaženja i ulaženja bila potrebna da bi se povratio od uzbuđenja koje je u njemu izazvalo ovo pismo, ali ma koliko da je bio pronicljivog duha, uzalud je tražio kakvim se razlogom mogao rukovoditi Kromvel da s njim stupi u vezu.

Mladić se pojavi na pragu njegovog kabineta; šešir je držao u jednoj ruci a pismo u drugoj.

Mazaren ustade.

— Vi, gospodine, imate jedno akreditivno pismo za mene?

— Evo ga, monsenjeru — reče mladić. Mazaren uze pismo, otpečati ga i pročita.

G. Mordaunt, jedan od mojih sekretara, predaće ovo akreditivno pismo njegovoj preuzvišenosti kardinalu Mazariniju, u Parizu; pored ovog, on nosi za njegovu preuzvišenost još jedno poverljivo pismo.

Oliver Kromvel

— Vrlo dobro, gospodine Mordaunte, — reče Mazaren — dajte mi to drugo pismo i sedite.

Mladić izvuče iz džepa drugo pismo, predade ga kardinalu i sede.

Međutim, zanet svojim razmišljanjima, kardinal beše uzeo pismo i ne otpečativši ga, prevrtao ga je u ruci, ali da bi prevario glasnika stade ga ispitivati po svom običaju i jer je bio uveren da mu malo ljudi može štogod sakriti kad ih on gleda i ispituje u isti mah:

— Vi ste vrlo mladi, gospodine Mordaunte, — reče — za teški poslanički zadatak u kome često nasedaju i najstariji diplomati.

— Monsenjeru, meni je dvadeset i tri godine; ali se Vaša preuzvišenost vara kad mi kaže da sam mlad. Ja sam stariji od vas mada nemam vašu mudrost.

— Kako to, gospodine? — reče Mazaren — Ne razumem vas.

— Kažem monsenjeru, da se godine patnje računaju dvostruko, a da ja patim već dvadeset godina.

— Ah! Da, razumem, — reče Mazaren — oskudica u imanju; vi ste siromašni, zar ne?

Zatim dodade u sebi:

— Ovi engleski revolucionari su svi prosjaci i prostaci.

— Monsenjeru, trebalo je da jednog dana imam imanje u vrednosti od šest miliona, ali su mi ga uzeli.

— Vi dakle niste čovek iz naroda? — reče začuđeno Mazaren.

— Kad bih nosio svoju titulu, bio bih lord: kada bih nosio svoje ime, vi biste čuli jedno od najčuvenijih imena u Engleskoj.

— Pa kako se vi zovete? — upita Mazaren.

— Zovem se g. Mordaunt — odgovori mladić poklonivši se.

Mazaren razumede da je Kromvelov izaslanik želeo da ostane nepoznat pod tuđim imenom.

On zaćuta za trenutak, ali za taj jedan trenutak ga je gledao još pažljivije no pre.

Mladić ostade miran.

— Dođavola s puritancima! — reče u sebi Mazaren — kao da su od mramora isklesani.

A zatim glasno reče:

— Ali su vam ostali rođaci?

— Da, ostao mi je jedan, monsenjeru.

— Onda vas on pomaže?

— Tri puta sam mu se javljao da ga preklinjem za pomoć, i tri puta je naredio svojim slugama da me najure.

— Oh! Bože moj! Dragi moj gospodine Mordaunte, — reče Mazaren, nadajući se da će njegovo lažno sažaljenje navesti mladića da padne u kakvu zamku — Bože moj! Kako me Vaša priča interesuje! Znači da ne znate za svoje poreklo?

— Znam ga tek od pre kratkog vremena.

— A do trenutka dok niste za njega doznali?

— Smatrao sam da sam napušteno dete.

— Onda niste nikad videli svoju majku?

— Jesam, monsenjeru; kad sam bio dete ona je tri puta dolazila kod moje dojkinje; sećam se njenog poslednjeg dolaska kao da je to juče bilo.

— Imate dobro pamćenje — reče Mazaren.

— Oh! Da, monsenjeru — reče mladić sa tako čudnim naglaskom da kardinal oseti kako ga sveg obuze jeza.

— A ko vas je odgajio? — upita Mazaren.

— Jedna Francuskinja dojkinja koja me je oterala kad mi je bilo pet godina, jer joj niko više nije plaćao za mene, i rekla mi ime tog rođaka o kome joj je moja majka često govorila.

— Pa šta je bilo s vama?

— Kako sam plakao i prosio po gradovima, uze me k sebi jedan pastor iz Kingstona, odgaji me u kalvinističkoj religiji, dade mi sve znanje koje je i sam imao i pomože mi u traženju moje porodice.

— I to traženje?

— Bilo je uzaludno; slučaj je učinio sve.

— Saznali ste šta je bilo s vašom majkom?

— Saznao sam da je ubio taj rođak uz pripomoć četvorice svojih prijatelja, ali sam već znao da mi je kralj Čarls I oduzeo plemstvo i celokupno imanje.

— Ah! sad razumem zbog čega služite g. Kromvelu. Vi mrzite kralja.

— Da, monsenjeru, mrzim ga! — reče mladić.

Mazaren s čuđenjem ugleda demonski izraz s kojim mladić izgovori ove reči: kao što krv oboji obična lica, tako žuč oboji njegovo i ono skoro pomodre.

— Vaša priča je užasna, gospodine Mordaunte, i veoma me dira; ali, srećom za vas, vi služite svemoćnog gospodara. On vam mora pomoći u vašem traganju. Mi, koji smo na položajima, posedujemo tolika obaveštenja.

— Monsenjeru, dobrom lovačkom psu treba samo pokazati gde počinje trag pa da on sam pouzdano izađe na drugi kraj.

— Ali, hoćete li da ja govorim s tim rođakom o kome ste mi pričali — reče Mazaren kome je bilo stalo da stekne prijatelja kraj Kromvela.

— Hvala vam, monsenjeru, ja ću lično govoriti s njim.

— Ali zar mi niste rekli da je rđavo postupao s vama?

— Postupaće učtivije sa mnom, kad ga prvi put sretnem.

— Imate dakle neko sredstvo da ga tronete?

— Imam jedno sredstvo da ga nateram da me se boji.

Mazaren je gledao u mladića ali pri munji koja mu zablista u oku, saže glavu i, ne znajući kako da nastavi takav razgovor, otvori Kromvelovo pismo

Malo pomalo mladićeve oči postadoše opet mutne i staklaste kao i obično, i on pade u duboku zamišljenost. Pošto je pročitao prve redove, Mazaren se usudi da pogleda kradomice da li Mordaunt ne ispituje izraz njegovog lica, i primećujući njegovu ravnodušnost pomisli jedva primetno sležući ramenima

— Eto, pa onda poverite svoje poslove ljudima koji istovremeno obavljaju i svoje! Da vidimo šta se hoće u ovom pismu.

Mi ga donosimo od reči do reči:

Njegovoj preuzvišenosti Monsenjeru kardinalu Mazariniju.

Želeo sam, monsenjeru, da saznam vaš stav povodom trenutnih događaja u Engleskoj. Dve kraljevine se nalaze suviše blizu jedna drugoj da se Francuska ne bi bavila našim položajem, kao što se i mi bavimo položajem Francuske. Englezi su gotovo jednoglasno složni u tome da se bore protiv tiranije kralja Čarlsa i njegovih pristalica. Kako me je javnost svojim poverenjem stavila na čelo tog pokreta, to bolje no iko mogu da procenim njegovu prirodu i posledice. Danas vodim rat i otpočeću s kraljem Čarlsom odsudnu bitku. Ja ću pobediti, jer su nade celog naroda i duh Gospodnji sa mnom. Kad jednom tu bitku dobijem, kralj neće imati više nikakvog oslonca ni u Engleskoj ni u Škotskoj; i ukoliko ne bude zarobljen ili ubijen, pokušaće da prebegne u Francusku da bi regrutovao vojnike i da bi opet pribavio oružja i novaca. Francuska je već dala utočište kraljici Anrijeti, i, bez sumnje nehotice, održavala je žarište beskrajnog građanskog rata u mojoj zemlji; ali gospođa Anrijeta je član francuske kraljevske porodice i gostoprimstvo Francuske joj po pravu pripada. Što se tiče kralja Čarlsa, pitanje se drukčije postavlja: primajući ga i pomažući, Francuska bi pokazala da ne odobrava postupke engleskog naroda i tako bi osetno ometala Englesku a naročito oblik vladavine koji ona namerava sebi dati, da bi takvo stanje stvari bilo ravno otvorenom neprijateljstvu…

U tom trenutku Mazaren, zabrinut obrtom koji je uzimalo pismo, opet prestade da čita i pogleda mladića ispod oka.

Ovaj je jednako sanjario. Mazaren nastavi:

Stoga je hitno potrebno, monsenjeru, da znam na čemu sam, odnosno gledišta Francuske po toj stvari: interesi ove kraljevine i interesi Engleske, mada su usmereni u suprotnim pravcima, ipah se približuju više no što bi se moglo pomisliti. Engleskoj je potreban unutrašnji mir kako bi potpuno prognala svog kralja, Francuskoj je taj mir potreban da učvrsti presto svog mladog monarha; vama je isto toliko koliko i nama potreban taj unutrašnji mir, kome se mi primičemo zahvaljujući energiji svoje vlade.

Vaše svađe s parlamentom, vaše bučne razmirice s prinčevima koji se danas bore uz vas a sutra će se boriti protivu vas, upornost naroda kojom rukovode biskupov pomoćnik, predsednik Blanmenil i savetnik Brusel; najzad, sav taj nered koji je obuhvatio sve stepene državnog uređenja mora učiniti da sa zebnjom gledate na mogućnost kakvog spoljnjeg rata: jer bi u tom slučaju Engleska, poneta oduševljenjem koje joj daju nove ideje, sklopila savez sa Španijom, koja taj savez već i traži. Stoga sam mislio, monsenjeru, poznavajući vašu opreznost i sasvim lični položaj koji su vam događaji stvorili danas, mislio sam da biste više voleli da koncentrišete svoje snage u unutrašnjosti Francuske kraljevine a novoj vladi u Engleskoj ostaviti njenu snagu. Ta neutralnost se sastoji samo u tome da uklonite kralja Čarlsa sa francuske teritorije i da ne pomažete ni oružjem ni novcem, ni trupama tog kralja koji je potpuno stran vašoj zemlji.

Moje je pismo, dakle, sasvim poverljivo i stoga vam ga šaljem po čoveku koji uživa moje potpuno poverenje; po osećanju koje Vaša preuzvišenost može oceniti, ono prethodi merama koje ću preduzeti već prema događajima. Zbog svega toga mislim da ću bolje učiniti ako iznesem razloge jednom razumnom duhu kao što je Mazarinijev, nego jednoj kraljici, nesumnjivo dostojnoj divljenja po svojoj odlučnosti, ali koja je suviše pod uticajem praznih predrasuda rođenja i božanskog prava.

Zbogom, monsenjeru, ukoliko za petnaest dana ne primim odgovor, smatraću da moje pismo nije ni stiglo.

Oliver Kromvel

— Gospodine Mordaunte, — reče Mazaren podižući glas kao da je hteo da probudi sanjalicu — moj odgovor na ovo pismo će utoliko više zadovoljiti generala Kromvela, ukoliko budem sigurniji da se neće znati da sam mu ga dao. Idite, dakle, i pričekajte odgovor u Bulonju na moru, i obećajte mi da ćete krenuti sutra ujutru.

— Obećavam vam, monsenjeru, — odgovori Mordaunt — ali koliko ću dana morati da čekam na odgovor Vaše preuzvišenosti?

— Ukoliko ga ne dobijete za deset dana, možete krenuti.

Mordaunt se pokloni.

— To nije sve, gospodine, — nastavi Mazaren — vaši lični doživljaji su me živo dirnuli; osim toga, pismo g. Kromvela vam u mojim očima daje važnosti kao poslaniku. Evo, ponavljam vam, šta mogu učiniti za vas?

Mordaunt razmisli za trenutak, i posle vidljivog oklevanja, htede otvoriti usta i progovoriti, kad naglo uđe Bernuen, naže se na uvo kardinalu i reče mu nešto sasvim tiho.

— Monsenjeru, — reče on — kraljica Anrijeta, u pratnji jednog engleskog plemića, ovog trenutka ulazi u Pale Roajal.

Mazaren poskoči na svojoj stolici, što ne izmače mladićevom oku, te se on uzdrža od poverljivog saopštenja koje mu je nesumnjivo hteo učiniti.

— Gospodine, — reče kardinal — čuli ste, zar ne? Određujem vam Bulonj jer smatram da vam je svejedno u kome ćete gradu u Francuskoj biti; a ako volite ma koji drugi, recite samo; ali ćete lako razumeti da ovako okružen uticajima od kojih se mogu otrgnuti samo diskretnošću, želim da se ne zna za vaše prisustvo u Parizu.

— Otići ću, gospodine — reče Mordaunt učinivši nekoliko koraka ka vratima kroz koja je ušao.

— Ne, ne tuda, gospodine, molim vas! — uzviknu živo kardinal — Izvolite proći ovom galerijom kojom ćete dospeti u trem. Ne želim da vas vide kako izlazite, naš sastanak mora ostati u tajnosti.

Mordaunt pođe za Bernuenom, koji ga provede kroz susednu dvoranu i predade ga jednom vrataru, pokazavši mu na koja vrata da izađe.

XL

MAZAREN I GOSPOĐA ANRIJETA

Kardinal ustade i žurno se uputi da dočeka englesku kraljicu. On se srete s njom na sredini galerije koja je bila pred njegovim kabinetom.

Prema toj kraljici bez pratnje i nakita, pokazivao je utoliko više poštovanja ukoliko je i sam osećao da odista ima razloga da sebi prebacuje zbog svog tvrdičluka i nemilosrđa.

Ali molioci umeju da svoje lice nateraju da iskaže svako osećanje, i kći Anrija IV se smešila idući u susret onome koga je mrzela i prezirala.

— Ah! — reče u sebi Mazaren — kakvo slatko lice! Da ne dolazi da od mene traži novaca u zajam?

I baci uznemiren pogled na prečage svoje kase; čak okrenu unutra prsten s divnim dijamantom čiji je sjaj poglede privlačio ruci, koja je uostalom bila i lepa. Nažalost taj prsten nije imao svojstvo Žižeovog prstena, koji je svog vlasnika činio nevidljivim kad bi s njim postupio kao Mazaren sa svojim.

Zatim požuri natrag svome gospodaru, da uvede kraljicu Anrijetu, koja je već prolazila kroz staklenu galeriju.

A Mazaren je u ovom trenutku žarko želeo da postane nevidljiv, jer je pogađao da gospođa Anrijeta dolazi da od njega nešto traži; čim jedna kraljica s kojom je tako postupio dolazi s osmehom na usnama umesto da je na njima pretnja, znači da dolazi da moli.

— Gospodine kardinale, — reče uzvišena gošća — prvo sam mislila da o stvari koja me dovodi vama govorim s kraljicom mojom sestrom, ali sam došla do zaključka da se političke stvari pre svega tiču ljudi.

— Gospođo, — reče Mazaren — verujte da me Vaše veličanstvo dovodi u zabunu tako laskavim odlikovanjem.

— Vrlo je ljubazan, — pomisli kraljica — da se ne doseća zbog čega sam došla?

Behu stigli u kardinalov kabinet. On zamoli kraljicu da sedne i kad se ona namesti u svojoj naslonjači, reče:

— Izdajte svoje naredbe svom najodanijem slugi.

— Nažalost, gospodine, — odgovori kraljica — odvikla sam se od izdavanja naređenja i navikla da molim. Dolazim da vas molim i biću presrećna ako moju molbu uslišite.

— Slušam vas, gospođo — reče Mazaren.

— Gospodine kardinalu, radi se o ratu koji kralj, moj muž, vodi protiv svojih pobunjenih podanika. Vi možda i ne znate da se u Engleskoj ratuje — reče kraljica s tužnim osmehom — i da će se uskoro boriti još odsudnije no do sada.

— O tome mi ništa nije poznato, gospođo — reče kardinal propraćajući te reči lakim sleganjem ramena — Nažalost, naši vlastiti ratovi odnose sve vreme jednog jadnog ministra, nesposobnog i slabog kao što sam ja.

— Pa lepo! Gospodine kardinale, — reče kraljica — kazaću vam, dakle, da, je Čarls I, moj suprug, pred odsudnom bitkom. U slučaju poraza… — Mazaren se trže… — valja sve predvideti — nastavi kraljica — u slučaju poraza, on želi da se povuče u Francusku i da u njoj živi kao prost privatan građanin. Šta velite o toj nameri?

Kardinal je sasluša a ni jedna crta na njegovom licu ne odade utisak koji su te reči u njemu izazvale; dok je slušao, osmeh mu ostade kao što je uvek i bio, lažan i laskav, i kad kraljica završi, on joj svojim najumiljatijim glasom reče:

— Mislite li, gospođo, da je Francuska, ovako uzburkana i u vrenju, dovoljno spasonosno utočište za jednog zbačenog kralja? Kruna se već ljulja na glavi Luja XIV, a kako bi tek on podneo dvostruki teret?

— Taj teret nije bio odviše težak kad se stvar mene ticala, — prekide ga kraljica s bolnim osmehom — i ne tražim da se za mog muža učini više no što se učinilo za mene. Vidite, dakle, gospodine, da smo mi vrlo skromni kraljevi.

— Oh! Vi, gospođo, — požuri sada kardinal da kaže kako bi presekao objašnjenja do kojih je slutio da će doći, vi, to je nešto drugo, kći Anrija IV, tog uzvišenog, tog velikog kralja.

— Što vam ipak ne smeta da odreknete gostoprimstvo njegovom zetu, zar ne gospodine? Međutim, trebalo bi da se setite da je taj veliki, taj uzvišeni kralj, prognan jednog dana, kao što će biti prognan i moj muž, otišao da traži pomoć u Engleskoj i da mu je Engleska dala: istina, valja reći da kraljica Elizabeta nije bila njegova sestričina.

— Pessato!²⁰ — reče Mazaren, koprcajući se pred tom tako prostom logikom — Vaše veličanstvo me ne razume: vi rđavo sudite o mojim namerama i to nesumnjivo zato što se rđavo izražavam na francuskom.

— Govorite italijanski gospodine; kraljica Marija Mediči, naša mati, naučila nas je tom jeziku pre no što ju je kardinal, vaš prethodnik, poslao da umre u izgnanstvu. Ako je šta ostalo od onog velikog, onog uzvišenog kralja Anrija o kome ste maločas govorili, on se mora veoma čuditi tom dubokom divljenju prema njemu, uz koje ide tako malo samilosti prema njegovoj porodici.

Znoj u krupnim kapljama izbi po Mazarenovom čelu

— To divljenje je, naprotiv, tako veliko i iskreno, gospođo, — reče Mazaren ne prihvatajući kraljičinu ponudu da promeni jezik — da bih ja kralju Čarlsu I, neka ga bog sačuva od svake nesreće, ako dođe u Francusku, ponudio svoj dom, svoj vlastiti dom; ali, nažalost, to bi bilo sasvim nepouzdano sklonište. Jednog dana će narod spaliti tu kuću kao što je spalio kuću maršala d’Ankra. Jadni Končino Končini! A on je samo dobra želeo Francuskoj.

— Da, monsenjeru, kao i vi — odgovori ironično kraljica.

Mazaren se napravi da nije shvatio dvosmislenost rečenice koju je sam izgovorio, i nastavi da izražava svoje žaljenje povodom sudbine Končina Končinija.

— Ali najzad, gospodine kardinale, — reče kraljica nestrpljivo — kakav je vaš odgovor?

— Gospođo, — uzviknu Mazaren sve više i više ganut — gospođo, da li će mi Vaše veličanstvo dopustiti da joj dam jedan savet? Razume se, da pre no što se usudim da budem toliko slobodan, stojim vašem veličanstvu na raspoloženju za sve što vam je po volji.

— Recite, gospodine — odgovori kraljica. — Savet tako opreznog čoveka kao što ste vi, svakako mora biti dobar.

— Gospođo, verujte mi, kralj mora da se brani do kraja.

— On je to već učinio, gospodine, i ova poslednja bitka, u koju će ući s mnogo slabijim snagama od onih kojima raspolažu njegovi neprijatelji, dokazuje da se on ne misli predati bez borbe; ali, najzad, u slučaju da bude pobeđen?

— Pa dobro, gospođo, u tom slučaju moje je mišljenje, znam da sam vrlo smeo kad dajem svoje mišljenje vašem veličanstvu, ali je moje mišljenje da kralj ne treba da napušta svoju kraljevinu. Odsutni kraljevi se brzo zaboravljaju: ako pređe u Francusku, njegova sgvar je propala.

— Ali onda, kad je tako vaše mišljenje, — reče kraljica — i kad mu doista želite dobra, pošaljite mu nešto pomoći u ljudima i novcu; jer mu ja više ni u čemu ne mogu pomoći. Prodala sam sve do svog poslednjeg dijamanta da bih mu pomogla. Nije mi ostalo ništa, vi to znate, znate bolje no iko, gospodine. Da mi je ostao kakav nakit. kupila bih drva da se ove zime ogrejemo, ja i moja kći.

— Ah, gospođo, — reče Mazaren — Vaše veličanstvo doista ne zna šta od mene traži. Od trenutka kad tuđinska pomoć pođe za jednim kraljem da ga vrati na presto, on priznaje da u ljubavi svojih podanika više ne može naći pomoći.

— Pređimo na stvar, gospodine kardinale, — reče kraljica kojoj beše dosadilo da prati taj fini duh u lavirintu reči u kome se gubio — pređimo na stvar i odgovorite mi da ili ne: ako kralj ostane pri svojoj odluci da ne napušta Englesku, hoćete li mu poslati pomoć? Ako dođe u Francusku, hoćete li mu pružiti gostoprimstvo?

— Gospođo, — reče kardinal glumeći potpunu iskrenost — nadam se da ću Vašem veličanstvu pokazati koliko sam vam odan i koliko želim da se okonča stvar koja vam toliko leži na srcu. Posle toga, Vaše veličanstvo, mislim da više nećete sumnjati u moju revnost da vam budem na uslugi.

Kraljica se ugrize za usnu i nestrpljivo se micala u svojoj naslonjači.

— Pa, šta ćete učiniti — reče ona najzad — ded govorite.

— Ovog časa idem da upitam kraljicu za mišljenje, a zatim ćemo stvar izneti pred parlament.

— S kojim ste u ratu, zar ne? A Bruselu ćete dati da bude izvestilac. Dosta, gospodine kardinale, dosta. Razumem vas, ili bolje, nisam u pravu. Idite doista u parlament; jer je od tog parlamenta, koji je neprijatelj kraljeva, došla jedina pomoć kćeri tog velikog, tog uzvišenog Anrija IV, kome se vi toliko divite, jedina pomoć koja joj nije dala da ove zime umre od gladi i hladnoće.

I kod tih reči kraljica ustade s gnevom povređenog dostojanstva.

Kardinal pruži k njoj svoje sklopljene ruke.

— Ah gospođo, gospođo, kako me rđavo poznajete, bože moj!

Ali kraljica Anrijeta, i ne okrećući se ka onome koji je prolivao te lažljive suze, pređe preko kabineta, otvori sama vrata i u sred mnogobrojnih stražara njegove preuzvišenosti, užurbanih dvorjana koji su hitali da mu se dodvore, usred raskoši koja se takmičila s kraljevskom, ona priđe i uze pod ruku Vintera, koji je stajao po strani i usamljen.

Sirota, već svrgnuta kraljica, pred kojom su se svi još klanjali samo iz etikecije, ali koja je u stvari imala samo još jednu jedinu ruku na koju se mogla osloniti.

— Ne mari, — reče Mazaren ostavši sam — to mi je zadalo muke, a i tu ulogu je teško odigrati. Ali ni jednoj ni drugoj strani nisam ništa rekao. Hm; taj Kromvel je ipak progonilac kraljeva, žao mi je njegovih ministara, ako ih ikad bude imao. Bernuene!

Bernuen uđe.

— Neka neko pogleda da li je mladić u crnom prsniku i s kratkom kosom, koga ste maločas uveli k meni, još u palati.

Bernuen izađe. Kardinal iskoristi vreme njegovog odsustva da prsten okrene na gore, istrlja dijamant i podivi se njegovoj čistoti, i kako mu je u oku još stajala jedna suza i smetala mu da gleda, on odmahnu glavom da bi je stresao.

Bernuen se vrati s Komenžom koji je bio na straži.

— Monsenjeru, — reče Komenž — kad sam ispraćao mladića koga Vaša preuzvišenost traži, on se približio staklenim vratima galerije i s čuđenjem pogledao u nešto, bez sumnje u Rafaelovu sliku koja se nalazi nasuprot tim vratima. Zatim se za trenutak zamislio, pa onda sišao niz stepenice. Čini mi se da sam ga video kako je pojahao jednog sivog konja i izišao iz dvorišta palate. Ali, monsenjeru, zar nećete kraljici?

— Zašto?

— G. od Gitoa, moj ujak, mi je rekao da je Njeno veličanstvo dobilo vesti iz vojske.

— To je dobro, idem odmah.

U tom trenutku se pojavi g. od Vilekijea. Dolazio je doista da u kraljičino ime pozove kardinala.

Komenž je dobro video, i Mordaunt je zaista postupio kao što je ovaj rekao. Prolazeći galerijom koja ide uporedo s velikom staklenom galerijom, on je opazio Vintera koji je čekao da kraljica dovrši svoje pregovore.

Pri tom prizoru, mladić se najednom zaustavio, ne zadivljen Rafaelovom slikom, već kao omađijan prizorom nekog strašnog predmeta. On razrogači oči i zadrhta celim telom. Čovek bi rekao da je hteo preći staklenu branu koja ga je odvajala od njegovog neprijatelja: jer ga je Komenž video s kakvim su se izrazom mržnje mladićeve oči uperile na Vintera, ne bi ni za čas posumnjao da je ovaj engleski plemić njegov smrtni neprijatelj. Ali oi zastade.

Bez sumnje je zastao da bi razmislio: jer umesto da se prepusti ovom prvom pokretu, koji je bio da pođe pravo ka milordu od Vintera, on lagano siđe niz stepenice, izađe iz palate pognute glave, uzjaha, zaustavi svog konja na uglu ulice Rišelje i, očiju uprtih u ogradu, sačeka da kraljičine kočije izađu iz dvorišta.

Nije dugo čekao, jer je kraljica kod Mazarena ostala jedva četvrt časa; ali tih četvrt časa učiniše se čitav vek onome koji je čekao.

Najzad izađe teška mašina koju su u to vreme zvali karucama, tutnjeći kroz otvorenu ogradu a Vinter, jednako jašući, naže se ka vratima kola da bi razgovarao s njenim veličanstvom.

Konji pojuriše kasom i udariše ka Luvru, u koji uđoše. Pre no što će poći iz karmelitskog manastira, gospođa Anrijeta beše rekla svojoj kćeri da dođe i sačeka je u Paleu u kome je dugo stanovala i koji je napustila samo stoga što im je njihova sirotinja padala još teže u pozlaćenim odajama.

Mordaunt pođe za kolima i kad vide da ulaze pod mračnu arkadu, onda on na konju ode i namesti se kraj jednog zida na koji je padala senka, i ostade nepomičan usred vajarskih radova Žana Gužona ličeći i sam na kakav bareljef koji predstavlja kip konjanika.

Čekao je, kao što je već to učinio kraj Pale Roajala.

XLI

KAKO NESREĆNI LJUDI POKATKAD SLUČAJ
SMATRAJU ZA BOŽJU PROMISAO

— Pa, gospođo? — reče Vinter kad je kraljica udaljila poslugu.

— Pa dešava se ono što sam predvidela, milorde.

— Odbija?

— Zar vam nisam to unapred rekla?

— Kardinal odbija da primi kralja, Francuska odriče gostoprimstvo jednom ne srećnom princu? Ali to se prvi put dešava, gospođo!

— Ja nisam rekla Francuska, milorde, rekla sam kardinal, a kardinal nije čak ni Francuz.

— Ali kraljica, jeste li se s njom videli?

— Uzaludno, — reče gospođa Anrijeta odmahujući tužno glavom — kraljica nikad neće reći da, kad je kardinal rekao ne. Zar ne znate da taj Italijan vodi sve, unutra i spolja? A osim toga ima i još nešto, i vraćam se na ono što sam već rekla, ne bih se čudila da nas je Kromvel pretekao; on je bio zbunjen dok je govorio sa mnom, a ipak nepokolebljiv u svojoj nameri da me odbije. Zatim, jeste li primetili onu živost u Pale Roajalu, ono užurbano tumaranje tamo amo, tu užurbanost ljudi u poslu! Da nisu dobili kakvih vesti, milorde?

— Nikakvih iz Engleske, gospođo; toliko sam žurio da sam siguran da me niko nije pretekao: krenuo sam pre tri dana i kao nekim čudom prošao kroz sred puritanske vojske, uzeo sam poštanske konje sa svojim lakejom Tonijem, a konje na kojima sad jašimo kupili smo u Parizu. Uostalom, pre no što bi išta stavio na kocku, kralj će, uveren sam, sačekati odgovor vašeg veličanstva.

— Saopštićete mu, milorde, — nastavi kraljica očajno — da ja ne mogu ništa, da sam prepatila koliko i on, više no on, jer sam primorana da jedem hleb prognanika i da tražim gostoprimstvo od lažnih prijatelja koji se smeju mojim suzama i da, što se tiče njegove kraljevske osobe, treba velikodušno da se žrtvuje i umre kao kralj. Ja ću otići da umrem pored njega.

— Gospođo! Gospođo! — uzviknu Vinter — Vaše veličanstvo se podaje malodušnosti a možda nam ipak ostaje još koja nada.

— Nema više prijatelja, milorde! Nema više prijatelja u celom svetu osim vas! O bože moj! Bože moj! — uzviknu gospođa Anrijeta dižući oči nebu — zar si uzeo k sebi sva plemenita srca koja su kucala na zemlji?

— Nadam se da nije, gospođo — odgovori Vinter zamišljeno — govorio sam vam o četvorici ljudi.

— Šta ćete učiniti s četiri čoveka?

— Četiri odana čoveka, četiri čoveka spremna da poginu, mogu mnogo, verujte mi, gospođo, a oni o kojima vam govorim u svoje vreme mnogo su postigli.

— A gde su ta četvorica?

— Ah! To je baš ono što ne znam. Izgubio sam ih iz vida skoro dvadeset godina, a ipak u svakoj prilici kad god sam video kralja u opasnosti, mislio sam na njih.

— A ti ljudi su vam bili prijatelji?

— Jedan od njih je držao moj život u svojim rukama i poklonio mi ga; ja ne znam da li je on ostao moj prijatelj, ali sam bar ja, od tog vremena, ostao njegov.

— I ti su ljudi u Francuskoj, milorde!

— Tako mislim.

— Recite njihova imena; možda sam čula da ih spominju i možda bih vam mogla pomoći u traženju.

— Jedan od njih se zove vitez d’Artanjan.

— Oh, milorde! Ako se ne varam, vitez d’Artanjan je poručnik u gardi, čula sam da spominju njegovo ime; ali pazite, taj čovek je, bojim se, potpuno odan kardinalu.

— U tom slučaju, to bi bila poslednja nesreća, — reče Vinter — i počeo bih verovati da smo zaista prokleti.

— Ali ostali, — reče kraljica koja se uhvatila za tu poslednju nadu kao što se brodolomnik hvata za olupine svoje lađe — ostali milorde?

— Drugi, ime sam mu čuo slučajno, jer pre no što su se tukli s nama, ta četiri plemića su nam kazala svoja imena. Drugi se zove grof od La Fera. Što se ostale dvojice tiče, kako sam bio navikao da ih zovem njihovim nadimcima, to sam im prava imena zaboravio.

— Oh, bože moj, a međutim trebalo bi ih hitno opet naći — reče kraljica — kad već vi mislite da bi ti čestiti plemići mogli biti od tolike koristi kralju.

— Oh, da! — reče Vinter — Jer to su oni isti; slušajte ovo dobro, gospođo, i prisetite se; zar niste nekada slušali da se priča kako je kraljica Ana od Austrije spasena najveće opasnosti kojoj se jedna kraljica može izložiti?

— Da, u vreme njene ljubavi s gospodinom od Bakingama, i ne znam kako, zbog dijamantskih resa.

— Pa lepo! To je gospođo; ti su je ljudi spasli, i jedino se mogu sažaljivo nasmejati pri pomisli da su vam ta imena nepoznata stoga što ih je kraljica zaboravila, a trebalo je da ih načini prvim velikašima u zemlji.

— Pa, milorde, treba ih potražiti; ali šta će moći učiniti četiri čoveka, ili upravo trojica? Jer, kažem vam, ne treba računati na g. d’Artanjana.

— To bi bio jedan odličan mač manje, ali bi još ostala tri, ne računajući moj, a četiri odana čoveka oko kralja da ga čuvaju od njegovih neprijatelja, da ga okružuju u boju, da ga potpomažu u savetu, da ga prate u bekstvu, to bi bilo dovoljno ne da učini da kralj pobedi, ali dovoljno da ga spase ako bude pobeđen, da mu pomogne da pređe preko mora i, ma šta rekao Mazaren, kad jednom bude na francuskoj obali, vaš kraljevski suprug će naći onoliko utočišta koliko ga nalazi morska ptica za vreme oluje.

— Tražite, milorde, tražite te plemiće, i ako ih nađete, ako pristanu da s vama pređu u Englesku, daću svakome po jedno vojvodstvo onog dana kad se budemo opet popeli na presto, a pored toga onoliko zlata koliko je potrebno da se isplati palata Vajt-Hol. Tražite, milorde, tražite, preklinjem vas.

— Tražio bih ih, gospođo, — reče Vinter — i našao bih ih bez sumnje, ali nemam vremena: zar Vaše veličanstvo zaboravlja da kralj čeka vaš odgovor i da ga očekuje pun straha?

— Onda smo, dakle, izgubljeni! — uzviknu kraljica s plahovitošću slomljenog srca.

U tom trenutku otvoriše se vrata i pojavi se mlada Anrijeta i kraljica, s onom uzvišenom snagom koja je heroizam natera, uguši suze u dnu svog srca dajući znak Vinteru da promeni razgovor.

Ali ta promena, ma koliko da je bila silna, ne izmače oku mlade princeze; ona zastade na pragu, uzdahnu, i obraćajući se kraljici, reče:

— Zašto uvek plačete, bez mene, majko? Kraljica se osmehnu, i umesto odgovora, reče:

— Vidite, Vinteru, time što sam samo upola kraljica, dobila sam samo jednu stvar, a to je što me moja deca zovu majkom umesto da me zovu gospođo.

A zatim, okrenuvši se kćeri nastavi:

— Šta želite Anrijeta?

— Majko, — reče mlada princeza — jedan konjanik je ušao u Luvr i hoće da oda dužno poštovanje vašem veličanstvu: on dolazi iz vojske i rekao je da ima da vam preda jedno pismo, mislim, od maršala od Gramona.

— Ah! — reče kraljica — To je jedan od onih koji su mi ostali verni; ali zar ne primećujete, dragi moj lorde, da smo tako siromašni u poslugi da moja kći vrši ulogu vratara?

— Gospođo, sažalite se na mene, — reče Vinter — ubijate mi dušu.

— A ko je taj konjanik, Anrijeta? — upita kraljica.

— Videla sam ga kroz prozor, gospođo; to je mladić koji izgleda da ima jedva šesnaest godina, a zove se vikont od Braželona.

Kraljica, smešeći se, dade znak glavom, mlada devojka ponovo otvori vrata i Raul se pojavi ia pragu.

On učini tri koraka ka kraljici i kleče.

— Gospođo, — reče on — Donosim vašem veličanstvu jedno pismo svog prijatelja g. grofa od Giša koji mi je rekao da ima čast biti među vašim poštovaocima; to pismo sadrži važnu novost i izraz njegovog poštovanja.

Pri imenu grofa od Giša, rumen se osu po obrazima mlade princeze. Kraljica je pogleda s izvesnom strogošću.

— Ali vi ste mi rekli da je pismo od maršala od Gramona, Anrijeta! — reče kraljica.

— Tako sam mislila gospođo — promrmlja devojka

— To je moja krivica, gospođo — reče Raul — doista sam se prijavio kao da dolazim od strane maršala od Gramona, ali kako je on ranjen u desnu ruku to nije mogao pisati i grof od Giša mu je poslužio kao sekretar.

— Dakle bilo je bitke? — reče kraljica dajući znak Paulu da ustane.

— Da gospođo, — reče mladić predajući pismo Vinteru koji beše prišao da ga primi i koji ga predade kraljici.

Kod vesti da je došlo do borbe mlada princeza zausti da postavi pitanje koje je nesumnjivo interesovalo: ali joj se usta opet zatvoriše ne izgovorivši ni reči dok su joj se ruže s obraza postepeno gubile.

Kraljica opazi ove pokrete i njeno materinsko srce ih je bez sumnje razumelo; jer obraćajući se ponovo Raulu, zapita:

— I nikakvo zlo se nije desilo mladome grofu od Giša? Jer on je ne samo jedan od naših poštovalaca, kao što je rekao, već i jedan od prijatelja.

— Ne, gospođo, — odgovori Raul — nego je baš naprotiv toga dana stekao veliku slavu i imao je tu čast da ga g. Princ zagrli na bojnom polju.

Mlada princeza pljesnu rukama, ali sva postiđena što se prepustila takvom izlivu radosti, upola se okrete i naže se ka jednoj vazi punoj ruža, kao da je htela da udahne njihov miris.

— Da vidimo šta nam piše grof, — reče kraljica.

— Imao sam čast reći vašem veličanstvu da piše u ime svog oca.

— Da, gospodine.

Kraljica otpečati pismo i stade čitati:

Gospođo i kraljice,

Pošto ne mogu da imam tu čast da vam lično pišem, zbog rane koju sam dobio u desnu ruku, to vam pišem preko svog sina, g. grofa od Giša, za koga znate da je vaš poštovalac kao i njegov otac, da bih vam javio da smo dobili bitku kod Lansa i da će ta pobeda neminovno dati kardinalu Mazarenu i kraljici veliki uticaj u evropskim pitanjima. Neka se Vaše veličanstvo, ako hoće da veruje mom savetu, koristi dakle ovim trenutkom da kod kraljeve vlade posreduje u korist svog uzvišenog supruga. G. vikont od Braželona, koji će imati čast da vam preda ovo pismo prijatelj je mog sina, kome je po svoj prilici spasao život; to je plemić kome se Vaše veličanstvo može potpuno poveriti, u slučaju da ima kakvu usmenu ili pismenu naredbu da mi dostavi. Ostajem s poštovanjem

Maršal od Gramona

U trenutku kad je bilo reči o uslugi koju je učinio grofu, Raul se nije mogao uzdržati a da ne okrene glavu prema mladoj princezi, i tad je primetio kako joj se u očima pojavio izraz beskrajne zahvalnosti prema njemu; nije bilo više sumnje, kći kralja Čarlsa I voli njegovog prijatelja.

— Dobijena je bitka kod Lansa! — reče kraljica — Srećni su ovi ovde, oni dobijaju bitke! Da, maršal od Gramona je u pravu, to će jako promeniti izgled njihovih stvari: ali me je strah da neće nimalo uticati na naše, ukoliko im čak i ne naškodi. Ta vest je skorašnja, gospodine, — nastavi kraljica — zahvaljujem vam što ste upotrebili toliku žurbu da mi je donesete; bez vas, ovog pisma, ja bih je saznala tek sutra, prekosutra možda, poslednja od svih u Parizu.

— Gospođo, — reče Raul — Luvr je druga palata u koju je ta vest stigla; nju još niko ne zna; ja sam se zakleo g. grofu od Giša da ću vam predati ovo pismo čak i pre no što zagrlim svog tutora.

— Zove li se vaš tutor takođe od Braželona, kao i vi? — upita lord od Vintera — Nekada sam poznavao jednog od Braželona, da li je još živ?

— Nije, gospodine, umro je, i otud je moj tutor, kome je mislim bio dosta blizak rođak nasledio ovu zemlju čije ime nosi.

— A vaš tutor, gospodine, — zapita kraljica koja se nije mogla uzdržati a da se ne zainteresuje za ovog lepog mladića — kako se zove?

— G. grof od La Fera, gospođo — odgovori mladić klanjajući se.

Vinter se iznenađeno trže, kraljica ga pogleda sijajući od radosti.

— Grof od La Fera! — uzviknu ona — jeste li kazali to ime?

Što se tiče Vintera, on nije mogao verovati u ono što čuje.

— G. grof od La Fera! — uzviknu sad i on — Oh! Gospodine, odgovorite mi, preklinjem vas: nije li g. grof od La Fera plemić koga sam poznavao kao hrabrog i lepog, koji je bio musketar Luja XIII, i koji može sada imati oko četrdeset i osam godina?

— Jeste gospodine, slaže se u svemu.

— I koji je služio pod tuđim imenom?

— Pod imenom Atos. Tu skoro sam čuo od njegovog prijatelja, g. d’Artanjana kako ga zove tim imenom.

— To je, gospođo, to je. Neka je hvala bogu! I on je u Parizu? — nastavi grof obraćajući se Raulu.

A zatim vraćajući se kraljici reče:

— Nadajte se, gospođo, nadajte se, proviđenje se izjasnilo za nas kad čini da na tako čudan način opet nađem tog čestitog plemića. A gde on stanuje, gospodine, molim vas?

— G. grof od La Fera stanuje u ulici Genego, u hotelu „Karlo Veliki".

— Hvala, gospodine. Obavestite tog uvaženog prijatelja, da bude kod kuće, za koji čas ću doći da ga zagrlim.

— Gospodine, poslušaću vas s velikim zadovoljstvom, ako Njeno veličanstvo bude htelo da me otpusti.

— Idite, gospodine vikonte od Braželona, — reče kraljica — idite i budite uvereni da imate našu naklonost.

Raul se s puno poštovanja pokloni pred dvema princezama, pozdravi Vintera i ode.

Vinter i kraljica neko vreme nastaviše razgovor poluglasno kako ih princeza ne bi čula; ali je ta mera predostrožnosti bila suvišna jer je ona bila zauzeta svojim mislima.

A onda, kad se Vinter htede oprostiti, kraljica reče:

— Slušajte milorde, sačuvala sam ovaj dijamantski krst koji sam dobila od svoje majke, i ovu ikonicu sv. Mihaila koju sam dobila od muža; oba nakita vrede otprilike pedeset hiljada livara. Bila sam se zaklela da ću pre umreti od gladi uz ove dragocene zaloge no što ću se od njih odvojiti; ali danas kad ova dva nakita mogu biti od koristi njemu ili njegovim braniocima, onda se toj nadi mora sve žrtvovati. Uzmite ih; i ako je za vaš pohod potreban novac, prodajte ih bez ustručavanja, milorde, prodajte ih. Ali ako nađete načina da ih sačuvate, milorde, pomislite da vas smatram kao čoveka koji je učinio najveću uslugu koju jedan plemić može učiniti jednoj kraljici i da će onaj, koji mi u dane kad budem srećna, donese ovu ikonicu i ovaj krst, dobiti blagoslov moj i moje dece.

— Gospođo, — reče Vinter — Vašem veličanstvu će služiti jedan odan čovek. Hitam da ostavim na sigurno mesto ta dva dragocena predmeta, koja ne bih primio da mi ostaju sredstva našeg pređašnjeg imanja; ali su naša imanja konfiskovana, naš gotov novac potrošen i sami smo došli dotle da unovčavamo sve što imamo. Kroz jedan sat idem kod grofa od La Fera, i sutra će Vaše veličanstvo dobiti definitivan odgovor.

Kraljica pruži ruku lordu od Vintera koji je s puno poštovanja poljubi, a zatim okrećući se svojoj kćeri reče:

— Milorde, stavljeno vam je u dužnost da ovom detetu predate nešto od strane njenog oca.

Vinter zastade začuđen, nije znao šta kraljica time hoće da kaže.

Anrijeta mu se tada približi, smešeći se i crveneći, i pruži plemiću čelo.

— Recite mome ocu da ja ostajem, bio on kralj ili prognanik, pobednik ili pobeđeni, moćan ili siromašan, — reče mlada princeza — njegova najposlušnija i najodanija kćer.

— To znam, gospođo, — odgovori Vinter, dodirujući svojim usnama Anrijetino čelo.

Zatim ode, prolazeći neispraćen kroz te velike, puste i sumorne dvorane, utirući suze koje, mada je bio otvrdnuo za pedeset godina života na dvoru, nije mogao zaustaviti pred tom kraljevskom nesrećom, tako dostojnom poštovanja i dubokom u isti mah.

XLII

STRIC I SINOVAC

Vintera su na kapiji čekali njegov konj i lakej: on se uputi ka svom stanu sav zamišljen i osvrtao se s vremena na vreme da bi posmatrao ćutljivu i mračnu fasadu Luvra. Tada primeti jednog konjanika kako se, tako reći, odvojio od zida i prati ga na izvesnom odstojanju; seti se da je, izlazeći iz Pale Roajala, video, gotovo istu takvu senku.

Lakej lorda od Vintera, koji ga je nekoliko koraka pratio, isto tako je uznemirenim pogledom posmatrao tog konjanika.

— Toni, — reče plemić dajući lakeju znak da priđe.

— Evo me, gospodaru.

I sluga zauze mesto kraj gospodara.

— Jeste li primetili ovog čoveka koji nas prati.

— Jesam, milorde.

— Ko je on?

— Nemam pojma; on prati vašu milost od Pale Roajala, zaustavio se kod Luvra da sačeka vaš izlazak, i ponovo polazi od Luvra za vama.

— Kakav kardinalov špijun, — reče Vinter za sebe — pravimo se kao da ne primećujemo da motri na nas.

I poteravši naglo konja, upusti se u lavirint ulica koje su vodile u njegov hotel koji se nalazio u kraju blizu Marea: kako je dugo stanovao na trgu Roajal, lord od Vintera je sasvim prirodno došao da se nastani blizu svog nekadašnjeg boravišta.

Nepoznati potera konja galopom.

Vinter sjaha pred svojom gostionicom i pope se u svoje sobe odlučivši da naredi da se motri na špijuna: ali kad je spuštao rukavice i šešir na jedan sto, u ogledalu koje se nalazilo pred njim ugleda jedno lice koje je stajalo na pragu sobe.

On se okrete, pred njim se nalazio Mordaunt.

Vinter preblede i ostade stojeći i nepomičan, dok je Mordaunt stajao kod vrata, hladan, pun pretnje i nalik na zapovednikov kip.

Između dva čoveka za trenutak je vladalo ledeno ćutanje.

— Gospodine, — reče Vinter — mislio sam da sam vam već dao na znanje da me to proganjanje zamara, povucite se, ili ću pozvati ljude da vas oteraju kao u Londonu. Ja nisam vaš stric, ja vas ne poznajem.

— Striče moj, — odgovori Mordaunt svojim promuklim i podrugljivim glasom — varate se; ovog puta me nećete oterati kao što ste me oterali u Londonu; nećete se usuditi. Što se tiče poricanja da sam vam sinovac, o tome ćete se dva puta razmisliti sad kad sam saznao mnoge stvari koje pre godinu dana nisam znao.

— A šta me se tiče šta ste saznali! — reče Vinter.

— Oh! Tiče se vas u mnogome, striče, uveren sam, i uskoro ćete se složiti sa mnom, — dodade s osmehom od koga jeza prođe venama onoga kome je bio upućen. — Kad sam vam prvi put javio u Londonu, učinio sam to da bih vas zapitao šta ste učinili s mojim imanjem; kad sam drugi put došao bilo je da vas upitam šta je ukaljalo moje ime. Ovog puta se pojavljujem pred vama da vam postavim jedno pitanje koje je od svih tih pitanja na sasvim drugi način strašno, da vam kažem, kao što je bog rekao prvom ubici: „Kaine, šta si učinio sa svojim bratom Aveljom?” Milorde, šta ste učinili sa svojom snajom, sa svojom snajom koja je bila moja majka?

Vinter uzmače pod vatrom tog usplamtelog pogleda.

— S vašom majkom? — reče on.

— Da, s mojom majkom, milorde, — reče mladić klimnuvši glavom.

Vinter se žestoko napreže da se savlada i, udubivši se u svoje uspomene da bi u njima našao novu mržnju, uzviknu:

— Tražite šta je bilo s njom, nesrećniće, za to upitajte pakao, možda će vam pakao odgovoriti.

Mladić se tada uputi kroz sobu dok se ne nađe oči u oči s lordom od Vintera i skrstivši ruke, reče:

— Za to sam pitao dželata iz Betuna, — reče Mordaunt potmulim glasom i lica pomodrela od bola i besa — i dželat iz Betuna mi je odgovorio.

Vinter pade na stolicu kao da ga je grom pogodio i uzalud pokuša da odgovori.

— Da, zar ne? — nastavi mladić — Ta reč sve objašnjava, taj ključ otvara ponor. Moja majka je nasledila svog muža a vi ste ubili moju majku! Moje mi je ime obezbeđivalo roditeljsko imanje, a vi ste mi oduzeli to ime; a onda, pošto ste mi oduzeli ime, oteli ste mi i imanje. Više se ne čudim da me ne poznajete; više se ne čudim što odbijate da me poznate. Kad je čoevk pljačkaš nezgodno mu je da svojim sinovcem nazove onoga koga je opljačkao; kad je čovek ubica, teško mu je da sinovcem nazove onoga koga je načinio siročetom.

Te reči proizvedoše utisak suprotan onome koji je Mordaunt očekivao; Vinter se seti kakvo je čudovište bila miledi; on ustade miran i ozbiljan, svojim strogim pogledom savlađujući egzaltirani mladićev pogled.

— Vi hoćete da prodrete u tu užasnu tajnu, gospodine? — reče Vinter — Pa dobro, neka bude! Znajte onda kakva je bila ta žena o kojoj danas od mene tražite računa; ta žena je po svoj prilici otrovala mog brata, i da bi i mene nasledila, htela je i mene ubiti; o tome imam dokaza. Šta ćete mi na to odgovoriti?

— Reći ću da je to bila moja majka.

— Ona je naterala jednog čoveka, koji je nekad bio pravedan, dobar i čist, da nožem ubije nesrećnog vojvodu od Bakingama. Šta ćete reći na taj zločin o kome imam dokaza?

— Bila je moja majka!

— Kad se vratila u Francusku, otrovala je u avgustinskom manastiru u Betunu, jednu mladu ženu koju je voleo jedan njen neprijatelj. Hoće li vas taj zločin ubediti da je kazna bila pravedna? O tom zločinu imam dokaza.

— Bila je moja majka! — uzviknu mladić, koji je ovim trima uzvicima davao sve veću snagu.

— Najzad, preopterećena zločinima, porocima, mrska svima, preteći još kao panter žedan krvi podlegla je pod udarcima ljudi koje je dovela do očajanja a koji joj nikad ništa nisu učinili na žao; naišla je na sudije koje su njeni odvratni zločini izazvali: a taj dželat koga ste videli, taj dželat vam je sve ispričao, kako vi to tvrdite, taj dželat vam je morao reći, ako vam je sve ispričao, da je uzdrhtao od radosti sveteći na njoj sramotu i samoubistvo svog brata. Pokvarena devojka, preljubnica kao žena, odrođena sestra čovekoubica, trovačica, odvratna svim ljudima koji su je poznavali i svim narodima koji su joj dali utočišta, umrla je prokleta od neba i zemlje; eto kakva je bila ta žena.

Jedan jecaj, jači od Mordauntove volje, razdera mu grlo i natera krv u požutelo lice; on steže pesnice i licem oblivenim znojem, kose nakostrešene na čelu kao u Hamleta, razdiran besom on viknu:

— Umuknite, gospodine! — ona je bila moja majka! Za njen neuredan život ja neću da znam; njene poroke neću da znam; njene zločine neću da znam! Ali ono šta znam, to je da sam imao majku, da su je pet ljudi, udruženih protiv jedne žene, ubili iz potaje, noću, u tišini, kao podlaci! Ono što znam to je da ste i vi bili među njima, striče, i da ste rekli kao i ostali, i glasnije od ostalih: „Ona mora umreti!” Opominjem vas dakle, slušajte dobro moje reči i neka se one urežu u vaše pamćenje tako da ih nikada ne zaboravite: to ubistvo koje mi je oduzelo sve, za to ubistvo koje je od mene učinilo čoveka bez imena, za to ubistvo koje me je učinilo siromašnim, za to ubistvo koje me je učinilo pokvarenim, zlim, neumoljivim, za to ću ubistvo prvo od vas potražiti računa, zatim od onih koji su bili vaši saučesnici, kad im budem saznao imena.

S mržnjom u očima, s penom na ustima, s ispruženom pesnicom Mordaunt učini jedan strašan i preteći korak prema Vinteru.

Ovaj prinese ruku i s osmehom čoveka koji se već trideset godina igra s životom reče:

— Hoćete li da me ubijete, gospodine? Tada bih vas priznao za svog sinovca jer ste vi zaista sin svoje majke.

— Ne, — odgovori Mordaunt nateravši sve crte svoga lica i sve mišiće na svom telu da opet dođu na svoje mesto i da se smire — ne, neću vas ubiti, bar u ovom trenutku ne: jer bez vas neću otkriti druge. Ali kad budem i njih znao, onda drhtite, gospodine; ubio sam nožem dželata iz Betuna, ubio sam ga bez milosti, bez sažaljenja, a on je bio najmanje kriv od svih vas.

I s tim rečima mladić izađe i siđe niz stepenice s dovoljno mirnoće da ne upadne u oči; zatim, na nižem odmorištu prođe ispred Tonija, koji je stajao nagnut nad ogradom stepeništa očekujući samo jedan poziv svog gospodara pa da se popne kod njega.

Ali Vinter nije zvao; smrvljen, klonuo, osta stojeći i osluškujući; zatim, tek kad je čuo kako se konjski topot udaljava, pade na stolicu, rekavši:

— Bože moj! Hvala ti što zna samo za mene.

XLIII

OČINSTVO

Dok se kod lorda od Vintera odigravao ovaj strahoviti prizor, Atos, sedeći kraj prozora u svojoj sobi, nalakćen na sto, glave naslonjene na ruku, slušao je u isti mah i očima i ušima Raula koji mu je pričao događaje s puta i pojedinosti bitke.

Lepo i plemenito plemićevo lice izražavalo je neiskazanu sreću dok je slušao priče o ovim prvim uzbuđenjima tako svežim i tako čistim; udisao je zvuke tog mladićkog glasa koga su već razdragala lepa osećanja, kao što čovek upija kakvu skladnu muziku. Zaboravio je sve ono što je bilo mračno u prošlosti i maglovito u budućnosti. Čovek bi rekao da je povratak tog voljenog deteta i sama ta strahovanja pretvorio u nade. Atos je bio srećan, srećan kao nikada dotle.

— I vi ste prisustvovali toj velikoj bici i u njoj učestvovali, Braželone? — govorio je nekadašnji musketar.

— Jesam, gospodine.

— I kažete da je bila žestoka?

— Gospodin Princ je sam jedanaest puta jurišao.

— To je veliki ratnik, Braželone.

— On je heroj, gospodine; ni trenutka ga nisam izgubio iz vida. Oh, gospodine, kako je to lepo zvati se Konde… i na taj način nositi svoje ime!

— Miran i sjajan, zar ne?

— Miran kao na kakvoj paradi a sjajan kao na svečanosti. Kad smo se sreli s neprijateljem, išli smo korakom; bili su nam zabranili da mi prvi pucamo i išli smo, s puškom k nozi, ka Špancima koji su stajali na jednom visu. Kad smo stigli na trideset koraka od njih, princ se okrenu vojnicima: „Deco, reče on, imaćete da izdržite jedan strašan plotun; ali, budite bez brige, zatim ćete lako izaći na kraj sa svim tim ljudima”. Bilo je zavladalo takvo ćutanje da su te reči čuli i prijatelji i neprijatelji. Zatim, dignuvši mač, reče: „Zatrubite trubači!”

— Dobro, dobro! U takvoj prilici vi biste uradili to isto, Raule, zar ne?

— Sumnjam, gospodine, jer mi se to učinilo vrlo lepo i vrlo veličanstveno. Kad stigosmo na dvadeset koraka, videsmo kako se sve te puške spustiše i postadoše kao kakva sjajna linija; jer su se cevi presijavale na suncu. „Korakom, deco, korakom, reče princ, došao je trenutak”.

— Da li vas je bilo strah, Raule? — upita grof.

— Jeste, gospodine, — odgovori naivno mladić — i osetih kao neku veliku hladnoću u srcu i, kod reči: „Pali!” koja odjeknu na španskom jeziku neprijateljskim redovima, zatvorih oči i pomislih na vas.

— Odista, Raule? — reče Atos stežući mu ruku.

— Da, gospodine. U istom trenutku odjeknu takva pucnjava da bi čovek rekao da se pakao otvorio i oni koji ne izgiboše, osetiše vrelinu plamena. Ponovo otvorih oči, u čudu što nisam mrtav ili bar ranjen; trećina eskadrona je ležala na zemlji, osakaćena i okrvavljena. U tome trenutku se sretoh s prinčevim pogledom; tada sam mislio samo na jednu stvar, da me je on gledao. Obodoh oštro konja i nađoh se usred neprijateljskih redova.

— I princ je bio zadovoljan vama?

— Tako mi bar reče, gospodine, kad mi naredi da u Pariz pratim g. od Šatiljona, koji je došao da tu vest saopšti kraljici i donese zastave koje smo oteli. „Idite, reče princ, neprijatelj se neće opet prikupiti za petnaest dana. Od danas pa dotle mi ne trebate. Idite i zagrlite one koji vas vole i koje volite, i recite mojoj sestri, gospođi od Longvila, da joj zahvaljujem na poklonu koji mi je učinila, dajući vas meni.” I došao sam, gospodine, — dodade Raul gledajući grofa s osmehom punim duboke ljubavi — jer sam pomislio da će vam biti vrlo milo da me opet vidite.

Atos privuče mladića k sebi i poljubi ga u čelo kao kakvu mladu devojku.

— I tako, — reče on — eto gde ste postali poznati, Raule, imate vojvode za prijatelje, jednog maršala za zaštitnika, jednog princa kraljevske krvi za vojskovođu, i po povratku prvog dana vas su primile dve kraljice: to je lepo za početnika.

— Ah, gospodine, — reče Raul odjednom — podsetili ste me na jednu stvar na koju sam bio u svojoj žurbi da vam ispričam svoje podvige zaboravio: a to je da se kod Njenog veličanstva engleske kraljice nalazio neki plemić koji je, kad sam izgovorio vaše ime, uzviknuo od iznenađenja i radosti; rekao je da je od vaših prijatelja, pitao me za vašu adresu i doći će da vas vidi.

— Kako se zove?

— Nisam se usudio da ga pitam, gospodine; ali mada se elegantno izražava, po naglasku bih rekao da je Englez.

— Ah! — reče Atos.

I saže glavu kao da je tražio neku uspomenu. Zatim, kad opet podiže čelo, upade mu u oči prisustvo jednog čoveka koji je stajao u odškrinutim vratima i tronuto ga gledao.

— Lord od Vintera! — uzviknu grof.

— Atose, prijatelju!

I dva plemića ostadoše za trenutak zagrljeni; zatim uzevši ga za obe ruke i gledajući ga Atos mu reče:

— Šta vam je, milorde? Vi izgledate onoliko tužni, koliko sam ja radostan.

— Da, dragi prijatelju, istina je; i reći ću čak i više, to što vas vidim udvostručava moj strah.

I Vinter pogleda oko sebe kao da traži da ostanu u samoći. Raul razumede da dva prijatelja imaju da razgovaraju i izađe bez ikakve usiljenosti.

— Ded’, sad kad smo sami, — reče Atos — govorimo o vama

— Dok smo sami, govorimo o nama. — reče lord od Vintera — On je ovde.

— Ko?

— Miledin sin.

Atos koga još jednom pogodi to ime koje ga je progonilo kao kakav kobni odjek, oklevaše za trenutak, nabra lako obrve a zatim mirnim glasom reče:

— To znam.

— Znate?

— Da. Grimo ga je sreo između Betuna i Arasa i vratio se što je brže mogao da me izvesti o njegovom prisustvu.

— Grimo ga je, dakle, poznavao?

— Ne, ali je bio kraj samrtnog odra jednog čoveka koji ga je poznavao.

— Dželata iz Betuna! — uzviknu Vinter.

— Vi to znate? — reče začuđeno Atos.

— Maločas je otišao od mene, — odgovori Vinter — i sve mi je rekao — Ah! Prijatelju moj, kakav grozan prizor! Zašto nismo i dete udavili s majkom!

Kao i sve plemenite prirode, Atos nije na druge prenosio neprijatne utiske koje je primao već ih je, naprotiv, upijao u sebe i mesto njih vraćao nade i utehe. Čovek bi rekao da su njegovi lični bolovi izlazili iz njegove duše da se za druge pretvore u radosti.

— Čega se plašite? — reče on, savlađujući razmišljanjem nagonski strah koji je u prvom trenutku osetio — Zar nismo tu da se branimo? Je li taj mladić postao profesionalni ubica, hladnokrvni krvolok? U nastupu besa je mogao ubiti dželata iz Betuna, ali se sad njegov bes stišao.

Vinter se tužno osmehnu i odmahnu glavom.

— Vi dakle ne poznajete više onu krv? — reče.

— Pih! — reče Atos, pokušavajući i sam da se osmehne — Biće da je u drugom kolenu izgubila od svoje svireposti. Uostalom, prijatelju, proviđenje nas je opomenulo da bismo bili na oprezi. Jedino što možemo činiti to je da čekamo. Čekajmo, dakle. Ali, kao što sam rekao u početku, govorimo o vama. Šta vas je dovelo u Pariz?

— Neke važne stvari koje ćete kasnije saznati. Ali, šta sam čuo kod Njenog veličanstva engleske kraljice, da je g. d’Artanjan uz Mazarena! Izvinite me za moju iskrenost, prijatelju, niti mrzim kardinala, niti mu šta prebacujem, i vaše gledište će mi uvek biti sveto; da niste slučajno i vi uz tog čoveka?

— G. d’Artanjan je u službi, — reče Atos — on je vojnik i povinuje se postojećoj vlasti. G. d’Artanjan nije bogat i njegov položaj poručnika mu je potreban da bi živeo. Milioneri, kao što ste vi milorde, retki su u Francuskoj.

— Nažalost! — reče Vinter — Ja sam danas isto toliko siromašan kao i on, pa čak i siromašniji. Ali, da se vratimo na vas.

— Pa lepo! Hoćete da znate da li sam uz Mazarena? Ne, i po hiljadu puta ne. Oprostite i vi meni moju iskrenost milorde.

Vinter ustade i zagrli Atosa.

— Hvala vam, grofe, — reče on — hvala vam za tu srećnu vest. Vidite da sam zbog nje srećan i kao podmlađen. Ah, vi niste uz Mazarena! U dobar čas! Uostalom, to se nije moglo ni dogoditi. Ali, izvinite me opet, jeste li slobodni?

— Šta razumevate pod rečju slobodan?

— Pitam vas da li ste oženjeni.

— Ah, što se toga tiče, ne — odgovori Atos s osmehom.

— To stoga što je onaj mladić, tako lep, tako elegantan, tako ljubak.

— To je dete koje sam odgajio i koje i ne poznaje svog oca.

— Vrlo dobro; uvek ste isti, Atose, velik i plemenit.

— Da vidimo, milorde, šta tražite od mene?

— Gospoda Portos i Aramis su još vaši prijatelji?

— I dodajte d’Artanjana, milorde. Mi smo još uvek četiri prijatelja odana jedan drugom kao nekad, ali kad je reč o tome da se služi kardinalu ili da se bori protiv njega, da čovek bude mazarenovac ili fronder, onda smo svega dvojica.

— G. Aramis je s d’Artanjanom? — upita lord od Vintera.

— Ne, — reče Atos — g. Aramis mi čini čast da deli moje mišljenje.

— Možete li me dovesti u vezu s tim divnim i duhovitim prijateljem?

— Nesumnjivo, kadgod zaželite.

— Da li se mnogo promenio?

— Postao je opat, i to je sve.

— Vi me plašite. Onda je zbog svog položaja verovatno odustao od velikih poduhvata.

— Naprotiv, — reče Atos, smešeći se — još nikad nije toliko bio musketar kao sad otkako je opat, i u njemu ćete naći pravog Galaora. Hoćete li da pošaljem Raula po njega?

— Hvala, grofe, moglo bi se desiti da ga ne zatekne kod kuće. Ali kad mislite da možete jamčiti za njega…

— Kao za samog sebe.

— Možete li se obavezati da ćete mi ga dovesti sutra u deset časova na most kod Luvra?

— Ah, ah! — reče Atos, smešeći se — imate neki dvoboj?

— Da, grofe, i to lep dvoboj, dvoboj u kome ćete, nadam se, i vi uzeti učešća.

— Gde ćemo ići, milorde?

— Kod Njenog veličanstva engleske kraljice, koja mi je stavila u dužnost da vas njoj predstavim, grofe.

— Njeno veličanstvo me dakle poznaje?

— Ja vas poznajem.

— Zagonetka, — reče Atos — ali svejedno, od trenutka kad je ključ te zagonetke kod vas, ne tražim ništa više. Hoćete li mi učiniti čast da večerate sa mnom, milorde?

— Hvala, grofe, — reče Vinter — priznajem da mi je poseta onog mladića oduzela apetit i oduzeće mi verovatno i san. Radi kakvog li je poduhvata došao u Pariz? Nije došao radi toga da se sretne sa mnom, jer nije znao za moj put. Taj me mladić plaši, grofe, ima krvi u njegovoj budućnosti.

— Šta radi on u Engleskoj?

— On je jedan od najvatrenijih sektaša Olivera Kromvela.

— Ko ga je pridobio za tu stvar? Mislim da su mu i majka i otac bili katolici?

— Mržnja prema kralju.

— Prema kralju?

— Da, kralj ga je proglasio za nezakonitog sina, oduzeo mu sva dobra, zabranio mu da nosi ime Vintera.

— A kako se sad zove?

— Mordaunt.

— Puritanac i prerušen u kaluđera koji sam putuje po drumovima Francuske.

— U kaluđera, velite?

— Da, zar to niste znali?

— Znam samo ono što mi je on sam rekao.

— Tako je slučajno, nek mi bog oprosti ako hulim, čuo ispovest dželata iz Betuna.

— Onda pogađam sve: dolazi kao Kromvelov izaslanik.

— Kod koga?

— Kod Mazarena; i kraljica je tačno pogodila, nas su pretekli: sad mi je sve jasno. Zbogom, grofe, do sutra.

— Ali noć je mračna, — reče Atos, videći da lord od Vintera u sebi skriva veće uzbuđenje no što bi hteo da pokaže — a vi možda nemate lakeja?

— Imam Tonija, koji je dobar ali naivan momak.

— Hej! Olivene, Grimo, Blezoa, uzmite puške i zovnite g. vikonta.

Blezoa je bio onaj visoki mladić, polu sluga, polu seljak, koga smo na brzinu videli u zamku Braželon, kad je ušao da javi da je sto postavljen i koga je Atos krstio imenom njegove pokrajine.

Pet minuta pošto je to naređenje izdato Raul uđe.

— Vikonte, — reče Atos — vi ćete ispratiti milorda do njegovog hotela i nećete nikom dozvoliti da mu se približi.

— Ah! Grofe, — reče Vinter — za koga me to smatrate?

— Za stranca kome je Pariz nepoznat — reče Atos, i kome će vikont pokazati put.

Vinter mu steže ruku.

— Grimo, — reče Atos — stavi se na čelo grupe i čuvaj se kaluđera.

Grimo se trže, zatim klimnu glavom i sačeka polazak s ćutljivom rečitošću milujući kundak svoje puške.

— Do sutra, grofe — reče Vinter.

— Da, milorde.

Mala družina pođe ka ulici sv. Luja, Oliven drhteći kod svakog odsjaja kakve sumnjive svetlosti, Blezoa dosta hrabar jer nije znao kakvoj se opasnosti izlažu, Toni je gledao desno i levo ali nije mogao progovoriti ni reči jer nije znao francuski.

Vinter i Raul su išli naporedo i razgovarali.

Grimo, koji je po Atosovoj naredbi išao ispred družine, s buktinjom u jednoj, a puškom u drugoj ruci, stiže pred Vinterovu gostionicu, lupi pesnicom u vrata i, kad ih otvoriše, pozdravi milorda bez ijedne reči.

Tako isto je bilo i pri povratku: oštre Grimoove oči ne videše ništa sumnjivo sem nekakve senke koja beše zauzela busiju na uglu ulice Genego i keja; učinilo mu se da je u prolasku već video tog noćnog vrebača koji je privukao njegov pogled. On pojuri k njemu; ali pre no što ga dostiže seni nestade u jednoj tesnoj ulici a Grimo je smatrao da „e neoprezno ulaziti u nju.

Rezultat pohoda saopštiše Atosu; i kako je već bilo deset časova uveče, svako se povuče u svoje prostorije.

Sutradan, kad otvori oči, grof ugleda Raula kraj svog uzglavlja. Mladić je bio potpuno obučen i čitao je neku novu knjigu g. Šaplena.

— Već ste ustali Raule? — reče grof.

— Da, gospodine, — reče mladić s lakim oklevanjem — rđavo sam spavao.

— Vi. Raule! Vi ste rđavo spavali? Znači da vas je nešto zabrinjavalo? — upita Atos.

— Gospodine, reći ćete da se suviše žurim da vas napustim, a tek sam stigao, ali…

— Imate, dakle, samo dva dana odsustva, Raule?

— Naprotiv, gospodine, imam deset dana, stoga i ne bih išao u logor.

Atos se osmehnu

— Pa gde onda, — reče on — ukoliko to nije kakva tajna, vikonte? Eto već ste gotovo zreo čovek, sad kad ste bili u prvom boju, i stekli pravo da idete kud hoćete, a da mi i ne kažete.

— Nikad, gospodine, — reče Raul — sve dok budem imao sreću da mi vi budete zaštitnik, nikad neću misliti da imam pravo osloboditi se tutorstva koje mi je drago. Želeo bih, dakle, da odem samo na jedan dan u Bloa. Vi me gledate i smejaćete mi se?

— Ne, naprotiv, — reče Atos ugušujući uzdah — ne, vikonte, ja se ne smejem. Želite da vidite Bloa, pa to je sasvim prirodno!

— Dakle, dopuštate mi? — reče Raul pun radosti.

— Svakako, Raule.

— I u duši se ne ljutite, gospodine?

— Ni najmanje. Zašto bih se ljutio zbog onog što vam pričinjava zadovoljstvo?

— Ah! gospodine, koliko ste dobri! — reče mladić učinivši pokret da se baci Atosu u naručje, ali ga poštovanje zadrža.

Atos mu otvori naručje.

— I tako mogu da krenem odmah?

— Kad hoćete, Raule.

Raul učini tri koraka ka izlasku.

— Gospodine, — reče on — mislio sam o jednoj stvari, a to je da treba da zahvalim gospođi vojvotkinji od Ševreza, koja je bila tako dobra prema meni da me preporuči g. Princu.

— I da ste dužni da joj se zahvalite. zar ne, Raule?

— Tako mi se čini gospodine, ali je na vama da odlučite.

— Otidite do palate Luina, Raule, i naredite da pitaju gospođu od Ševreza da li vas može primiti. Vidim sa zadovoljstvom da ne zaboravljate na red. Uzećete Grimoa i Olivena.

— Obojicu, gospodine? — upita Raul s čuđenjem.

Raul se pokloni i izađe.

Gledajući ga kako zatvara vrata i slušajući kako svojim veselim i uzdrhtalim glasom zove Grimoa i Olivena, Atos uzdahnu.

— Suviše me brzo napušta, — pomisli odmahujući glavom — ali on se povinuje opštem zakonu. Priroda je tako stvorena, ona gleda unapred. Doista, on voli to dete; ali da li će mene manje voleti, zato što voli i druge?

I Atos priznade sebi da se nije nadao tom brzom odlasku; ali je Raul bio toliko srećan da ta činjenica izbrisa sve ostalo v Atosovoj duši.

U deset časova je sve bilo spremno za polazak. Baš u trenutku kad je Atos gledao Raula kako se penje na konja, jedan lakej dođe da ga pozdravi od strane gospođe od Ševreza. Bilo mu je naređeno da kaže grofu od La Fera, da je ona saznala za povratak njegovog mladog štićenika, kao i za njegovo držanje u bici i da bi joj bilo vrlo milo da mu i ona lično može čestitati.

— Recite gospođi vojvotkinji, — odgovori Atos — da je g. vikont baš uzjahivao da bi otišao u palatu Luina.

Zatim, pošto je učinio još nekoliko preporuka Grimou, Atos dade rukom znak Raulu da može krenuti.

Uostalom, razmislivši dobro, Atos beše došao do zaključka, da možda nije rđavo da se Raul u ovom trenutku ukloni iz Pariza.

XLIV

JOŠ JEDNA KRALJICA KOJA TRAŽI POMOĆ

Atos beše odmah ujutru poslao da obaveste Aramisa i pismo dao Blezoau, jedinom slugi koji mu beše ostao. Blezoa je zatekao Bazena kako oblači svoju crkvenjačku mantiju; tog dana je bio na službi u Bogorodičinoj crkvi.

Atos je preporučio Blezou da gleda svakako da govori lično s Aramisom. Blezoa, vi sok i naivan momak koji je znao samo za svoje naređenje, tražio je dakle opata d’Erbleja i pored sveg uveravanja Bazenovog da se ovaj ne nalazi kod kuće, tako je navaljivao da se Bazen jako naljutio. Blezoa, videći Bazena u crkvenom odelu, slabo se obazirao na njegove odrečne odgovore i htede uprkos toga proći dalje, misleći da je njegov sagovornik obdaren svim vrlinama svoje odeće, to jest strpljenjem i hrišćanskim milosrđem.

Ali Bazen, uvek musketarski sluga kad bi mu krv udarila u glavu, zgrabi dršku metle i izudara Blezoa, govoreći mu:

— Vi ste uvredili crkvu, prijatelju, vi ste uvredili crkvu,

U tom trenutku, privučen tom neuobičajenom bukom, pojavio se Aramis, oprezno odškrinuvši vrata svoje spavaće sobe.

Tada Bazen s poštovanjem spusti svoju metlu kao što je video da u Bogorodičinoj crkvi stražar Švajcarac čini to sa svojom halebardom; a Blezoa, upućujući prekoran pogled tom kerberu, izvuče pismo iz džepa i predade ga Aramisu.

— Od grofa od La Fera? — reče Aramis — U redu.

Zatim se vrati u svoju sobu i ne pitajući za uzrok cele te larme.

Blezoa se tužno vrati u hotel kod Karla Velikog. Atos ga zapita kako je izvršio svoj zadatak. Blezoa ispriča šta mu se desilo.

— Budalo! — reče Atos smejući se — nisi dakle rekao da dolaziš od moje strane?

— Nisam, gospodine.

— A šta je rekao Bazen kad je saznao da si moj sluga?

— Ah, gospodine, pravdao mi se na sve moguće načine i naterao me da ispijem dve čaše vrlo dobrog muskata, u koje mi je dao da potopim tri do četiri odlična biskvita; ali svejedno, grub je kao đavo. I to mi je crkvenjak. Pih!

— U redu, — pomisli Atos — čim je Aramis primio moje pismo, doći će pa ma koliko da je zauzet.

U deset časova se Atos, sa svojom uobičajenom tačnošću, nalazio na mostu kod Luvra. Na njemu se srete s lordom od Vintera koji je baš u tom trenutku nailazio.

Pričekaše otprilike deset minuta.

Milord od Vintera se stade plašiti da Aramis neće doći.

— Strpljenja, — reče Atos, koji beše upro pogled u ulicu Bak — strpljenja, eno jednog opata koji šamara nekog čoveka i javlja se jednoj ženi, to mora biti Aramis.

To je zaista bio on: nekakav mladi građanin koji je besposleno zevao, beše mu se našao na putu, i Aramis, koga ovaj beše uprskao, jednim udarcem pesnice odbaci ga na deset koraka. U isto vreme je prošla jedna od njegovih pokajnica; pa kako je bila mlada i lepa, Aramis ju je pozdravio svojim najljubaznijim osmehom.

U tren oka Aramis se našao kraj njih. Kao što se može zamisliti, on i lord od Vintera srdačno su se izgrlili.

— Kuda idemo? — upita Aramis — da se ne tuku ovde do besa. Od jutros nisam poneo mač i moram da odem do stana da ga uzmem.

— Ne, — reče Vinter — idemo u posetu njenom veličanstvu engleskoj kraljici.

— Ah! vrlo dobro, — reče Aramis — a kakav je cilj te posete? — nastavi, naginjući se Atosu na uvo.

— Vere mi ne znam ni sam; možda od nas traže kakvo svedočenje?

— Da to ne bude zbog one proklete stvari? — reče Aramis — U tom slučaju mi nije mnogo stalo do toga da tamo odem, jer bi to značilo izdržati kakvu pridiku; a otkako ih ja dajem drugima, ne volim da ih primam.

— Kad bi to bilo tako, — reče Atos — ne bi nas njenom veličanstvu vodio lord od Vintera, jer bi u njoj i on imao udela: učestvovao je s nama.

— Ah! Da, tačno. Hajdemo dakle.

Kad stigoše u Luvr, lord od Vintera pođe prvi, uostalom jedan jedini vratar je bio na ulazu. Pri dnevnoj svetlosti Atos, Aramis pa i sam Englez mogaše primetiti strašnu oskudicu u stanu koji je milosrđe puno tvrdičluka ustupilo nesrećnoj kraljici. Velike dvorane bez ikakvog nameštaja, oštećeni zidovi na kojima su se ovde onde zadržali pozlaćeni ukrasi koji su se održali u tom propadanju, prozori koji se više nisu mogli zatvoriti i na kojima nije bilo okana; nije bilo ćilima, nije bilo stražara, nije bilo slugu: eto to je ono što je prvo upalo u oči Atosu i što on ćutke pokaza svome drugu, gurnuvši ga laktom i očima mu pokazujući tu sirotinju.

— Mazaren se bolje namestio, — reče Aramis

— Mazaren je skoro kralj, — reče Atos — a gospođa Anrijeta gotovo nije više kraljica.

— Kad biste hteli da budete duhoviti, Atose, — reče Aramis — zaista verujem da biste bili mnogo duhovitiji od onog jadnog gospodina od Voatira.

Atos se osmehnu

Izgledalo je da ih kraljica očekuje s nestrpljenjem, jer pri prvom pokretu koji je čula u dvorani, koja se nalazila pred njenom sobom, ona sama dođe na prag svoje sobe da tu primi dvorane svoje nesreće.

— Uđite i budite dobrodošli, gospodo, — reče ona.

Plemići uđoše i najpre ostadoše stojeći; ali na znak koji im kraljica dade da sednu, Atos dade primer poslušnosti. Bio je miran i ozbiljan; ali je Aramis bio besan: ta kraljevska beda ga je strahovito naljutila, a očima je proučavao svaki novi znak sirotinje koji je zapažao.

— Razgledate moju raskoš? — reče gospođa Anrijeta, bacivši tužan pogled oko sebe.

— Gospođo, — reče Aramis — molim Vaše veličanstvo da me izvini, ali ne mogu da sakrijem svoj gnev kad vidim da se na francuskom dvoru tako postupa sa ćerkom Anrija IV.

— Gospodin nije vitez? — reče kraljica lordu od Vintera.

— Gospodin je opat d’Erble, — odgovori ovaj. Aramis pocrvene,

— Gospođo, — reče on — istina je da sam opat, ali to sam protiv svoje volje; nikad nisam osećao da me privlači sveštenička jaka, mantija mi se drži samo o jednom dugmetu, i uvek sam spreman da ponovo postanem musketar. Jutros, ne znajući da ću imati čast da vidim Vaše veličanstvo, obukao sam ovu odeću, ali sam zato ipak čovek koji će vašem veličanstvu uvek biti odan u službi, pa ma šta ushtednete da mi naredite.

— Gospodin vitez d’Erble, — nastavi Vinter — jedan je od onih hrabrih musketara Njegovog veličanstva kralja Luja XIII o kojima sam vam govorio, gospođo.

Zatim, okrećući se ka Atosu reče:

— Što se gospodina tiče, to je onaj plemeniti grof od La Fera čije je čuveno ime tako dobro poznato vašem veličanstvu.

— Gospodo, — reče kraljica — pre nekoliko godina bila sam okružena plemićima, blagom i vojskom; na jedan znak moje ruke sve se to stavljalo u moju službu. Danas, pogledajte oko mene, to će vas izvesno iznenaditi, ali da bih ostvarila jednu nameru koja treba da mi spase život, ja imam samo lorda od Vintera koji je moj dvadesetogodišnji prijatelj, i vas gospodo, koje vidim prvi put i koje poznajem samo kao svoje sunarodnike.

— To je dovoljno, gospođo, — reče Atos klanjajući se duboko — ako životi tri plemića mogu da otkupe vaš.

— Hvala vam, gospodo. Ali saslušajte me, — nastavi ona — ja sam ne samo najjadnija kraljica već i najnesrećnija majka, najočajnija supruga. Moja deca, dvoje od njih bar, vojvoda od Jorka i princeza Šarlota, daleko su od mene, izloženi udarcima slavoljubivih ljudi i neprijatelja: kralj, moj suprug vodi u Engleskoj tako bedan život da je, blago rečeno ako vam kažem da traži smrt kao nešto za čim se žudi. Vidite, gospodo, evo pisma koje mi je poslao po milordu od Vintera. Čitajte.

Atos i Aramis se izviniše.

— Čitajte — reče kraljica.

Atos naglas pročita pismo, koje mi već znamo, i u kome kralj Čarls pita da li će mu Francuska pružiti gostoprimstvo.

— Pa? — upita Atos kad je dovršio čitanje.

— Pa! — reče kraljica — Odbio je.

Dva prijatelja izmenjaše po jedan prezriv osmeh.

— A sada, gospođo, šta treba učiniti? — reče Atos.

— Da li ste se sažalili na toliku nesreću? — reče kraljica uzbuđeno.

— Imao sam čast da upitam Vaše veličanstvo šta ono želi da g. d’Erble i ja učinimo u vašoj službi: mi smo spremni.

— Ah! gospodine, vi ste zaista plemenitog srca! — uzviknu kraljica glasom punim zahvalnosti, dok je lord od Vintera gledao i kao da je hteo reći: Zar vam nisam jamčio za njih?

— A vi gospodine? — upita kraljica Aramisa.

— Što se mene tiče, gospođo, — odgovori ovaj — svuda gde bude išao g. grof, pa ma i u smrt, ja ću ići za njim ne pitajući zašto: ali kad se radi o službi vašem veličanstvu, — dodade gledajući kraljicu sa svom ljupkošću mladosti — onda ću ja biti ispred g. grofa.

— Pa dobro, gospodo, — reče kraljica — kad je tako, kad zaista hoćete da se žrtvujete i služite jednoj nesrećnoj vladarici koju je ceo svet napustio, evo šta treba učiniti za mene. Kralj je sam s nekoliko plemića koje se boji da će svakog trenutka izgubiti, među Škotlanđanima od kojih zazire, mada je i sam Škotlanđanin. Otkako ga je lord od Vintera napustio, umirem od straha, gospodo. Pa dobro, možda suviše zahtevam, jer nemam nikakvog prava da ma šta tražim, pređite u Englesku, pridružite se kralju, budite njegovi prijatelji, budite njegovi čuvari, idite uz njega u bici, idite uz njega u unutrašnjost njegove kuće gde se svakog dana pletu zamke mnogo opasnije od svih ratnih opasnosti: a u zamenu za tu žrtvu koju ćete učiniti za mene, gospodo, ja vam obećavam, ne da ću vas nagraditi, mislim da bi vas ta reč uvredila, nego da ću vas voleti kao sestra i da ću vas voleti više od svega, sem svog muža i svoje dece, na to se kunem pred bogom!

I lagano i svečano kraljica diže oči k nebu.

— Gospođo, — reče Atos — kada treba poći?

— Vi pristajete, dakle? — uzviknu kraljica radosno.

— Da, gospođo. Samo Vaše veličanstvo ide suviše daleko kad se obavezuje da nas obaspe jednim prijateljstvom koje je tako iznad naših zasluga. Mi služimo bogu, gospođo, služeći jednom kralju koji je tako nesrećan i jednoj kraljici koja je tako puna vrlina. Gospođo, vaši smo i dušom i telom.

— Ah, gospodo, — reče kraljica do suza tronuta — ovo je prvi trenutak radosti i nade koji osećam za ovih pet godina. Da, vi služite bogu, pa kako će moja moć biti suviše ograničena da bih vam se odužila za takvo požrtvovanje, on će vas nagraditi, on koji čita u mome srcu svu zahvalnost koju osećam prema vama. Spasite mog supruga, spasite kralja, i mada ne polažete mnogo na nagradu koja vam za to lepo delo može pripasti na zemlji, ostavite mi nadu da ću vas opet videti da vam se i sama zahvalim. A međutim, ja ostajem ovde. Imate li što da mi preporučite? Ja sam već sad Vaša prijateljica, i dok vi obavljate moje poslove, treba i ja da se pozabavim vašima.

— Gospođo, — reče Atos — nemam šta drugo da tražim od vašeg veličanstva, nego da se moli bogu za nas.

— A ja sam — reče Aramis — sam na ovom svetu i nemam nikog drugog da služim osim vašeg veličanstva.

Kraljica im pruži ruku, koju oni poljubiše, i reče tiho Vinteru:

— Ako ne budete imali dovoljno novaca, milorde, ne ustručavajte se nijednog trenutka, slomite nakite koje sam vam dala, skinite s njih dijamante i prodajte ih kakvom Jevrejinu; za njih ćete dobiti pedeset do šezdeset hiljada livara; potrošite ih, ali neka se s ovim plemićima postupa kao što oni to zaslužuju, to jest kao s kraljevima.

Kraljica beše pripremila dva pisma; jedno koje je sama napisala, a drugo koje je napisala princeza Anrijeta, njena kći. Oba su bila upućena kralju Čarlsu. Ona dade jedno Atosu a drugo Aramisu, da bi se, pomoću njih mogli, ako ih slučaj rastavi predstaviti kralju; zatim se oni povukoše.

Vinter zastade ka dnu stepenica i reče:

— Idimo svako na svoju stranu, gospodo, da ne bismo izazvali kakvu sumnju, a naći ćemo se večeras, u devet časova kod kapije sv. Denija. Ići ćemo na mojim konjima dogod oni budu mogli da idu, a zatim ćemo uhvatiti poštanska kola. Još jednom vam zahvaljujem, dragi prijatelji, hvala vam u moje ime, hvala vam u ime kraljičino.

Tri plemića stiskoše jedan drugome ruku; grof od Vintera udari ulicom Sen-Onore, a Atos i Aramis ostadoše zajedno.

— Pa, — reče Aramis kad ostadoše sami — šta kažete o ovoj stvari, dragi moj grofe?

— Rđava,— odgovori Atos — vrlo rđava.

— Ali vi ste je oduševljeno prihvatili?

— Kao što ću uvek prihvatiti odbranu jednog velikog principa, dragi moj d’Erble. Kraljevi mogu biti snažni samo pomoću plemstva, ali plemstvo može biti veliko samo pomoću kraljeva. Podržavajmo dakle monarhiju, jer to znači podržavati samog sebe.

— Odlazimo da nas tamo ubiju — reče Aramis. — Mrzim Engleze, neotesani su kao svi oni koji piju pivo.

— Zar je bilo bolje ostati ovde, — reče Atos — i otići i posedeti malo u Bastilji ili u Vensenskoj kuli, zato što smo pomagali u bekstvu g. od Bofora? Ah, vere mi, Aramise, verujte mi nemamo za čim da žalimo. Ovako izbegavamo zatvor i postupimo kao junaci, izbor je lak.

— Tačno je; ali se u svim stvarima, dragi moj, moramo vratiti na ono prvo pitanje, koje znam da je vrlo glupo, ali je i neophodno: Imate li novaca?

— Otprilike oko svojih stotinu pistola, koje mi je moj zakupac poslao uoči mog polaska iz Braželona; ali od toga pedeset moram ostaviti Raulu: jedan mlad plemić mora da živi kako mu dolikuje. Znači da imam oko pedeset pistola; a vi?

— Što se mene tiče, siguran sam da neću naći više od deset zlatnika, i kad prevrnem sve svoje džepove i otvorim sve svoje fijoke. Srećom što je lord od Vintera bogat.

— Lord od Vintera je trenutno propao, jer sve njegove prihoda ubira Kromvel.

— Eto, gde bi nam baron Portos dobro došao — reče Aramis.

— A eto gde ja žalim za d’Artanjanom — reče Atos.

— Kakva duboka kesa!

— Kakav oštar mač!

— Da ih nagovorimo.

— Ova tajna nije naša, Aramise; verujte mi, dakle, bolje je da ne kazujemo nikom ništa. A zatim, preduzimajući takav korak, izgledalo bi kao da sumnjamo sami u sebe. Žalimo za njima u sebi, ali ne govorimo.

— U pravu ste. Šta ćete raditi od sad pa do večeri? Ja moram odgoditi dve stvari.

— Jesu li to stvari koje se mogu odgoditi?

— Vraga! Mora se.

— A koje su te dve stvari?

— Pre svega jedan udarac mačem biskupovom pomoćniku koga sam sinoć sreo kod gospođe od Rambujea, i za kog mi se učinilo da uzima neobičan ton u razgovoru sa mnom.

— Pih! Svađa među popovima! Dvoboj među saveznicima!

— Šta ćete, dragi moj! On voli da se, mačuje, a i ja takođe; on se udvara ženama, a i ja; njemu je mantija teška, a i ja sam sit svoje; često mi se čini da je on Aramis, a da sam ja biskupov pomoćnik, toliko imamo zajedničkih crta. Već mi je dosadila ta vrsta dvojnika i smeta mi; uostalom to je jedan smutljivko koji će upropastiti našu stranku. Uveren sam kad bih ga ošamario, kao što sam to jutros učinio sa onim građaninom koji me je isprskao, da bi to u mnogome izmenilo izgled stvari.

— A ja, dragi moj Aramise, — reče Atos mirno — mislim da bi to samo izmenilo lice g. od Reca. Stoga verujte mi, pustimo stvari neka budu onakve kakve su: uostalom vi, ni jedan ni drugi ne pripadate sami sebi: vi pripadate engleskoj kraljici a on frondi; ako, dakle, ni druga stvar za koju žalite što je ne možete ostvariti nije važnija od prve…

— Oh! Ta je bila vrlo važna.

— Onda je svršite odmah.

— Nažalost, ne mogu da je učinim u vreme kad ja hoću. To je bilo za večeras, dockan uveče.

— Razumem, — odgovori Atos osmehujući se — za ponoć?

— Gotovo tako.

— Šta ćete, dragi moj, to su stvari koje se mogu odgoditi, i vi ćete je odgoditi, naročito kad čovek raspolaže takvim opravdanjem kad se vrati…

— Da, ako se vratim.

— Ako se ne vratite, onda šta vas se tiče? Ta budite malo razumni. Ded’, Aramise, nije vam više dvadeset godina, dragi moj prijatelju.

— Na moju veliku žalost, dođavola! Ah! Da mi je toliko!

— Da, — reče Atos — mislim da biste počinili krasnih budalaština! Ali treba da se rastanemo: moram da učinim jednu do dve posete i da napišem jedno pismo; svratite po mene u osam časova, ili bolje, hoćete li da vas u sedam čekam na večeru?

— Vrlo dobro; a ja, — reče Aramis — imam da učinim dvadeset poseta i isto toliko pisama da napišem.

I tad se rastadoše. Atos ode da poseti gospođu od Vandoma, ostavi svoju posetnicu kod gospođe od Ševreza, i napisa d’Artanjanu sledeće pismo:

Dragi moj prijatelju, odlazim s Aramisom radi jedne važne stvari. Hteo bih da se oprostim s vama, ali nemam dovoljno vremena. Ne zaboravite da vam pišem da bih vam ponovio koliko vas volim

Raul je otišao u Bloa i ne zna ništa o mom odlasku: pazite na njega što bolje možete za vreme mog odsustva, i ako slučajno, od danas pa za tri meseca, ne biste imali novosti o meni, recite mu da otvori jedan paketić koji je zapečaćen i koji nosi njegovu adresu, koji će naći u Bloa u mojoj bronzanoj kaseti od koje vam šaljem ključ.

Zagrlite Portosa umesto Aramisa i mene. Doviđenja, a možda i zbogom.

I dade Blezoau da odnese pismo.

Aramis stiže u ugovoreni čas: bio je obučen kao vitez i o boku mu je visio onaj stari mač koji je tako često potezao i bio je spreman više no ikad da poteže.

— Ah! — reče on — Mislim da zbilja grešimo što odlazimo ovako, ne ostavivši na rastanku ni reči Portosu i d’Artanjanu.

— To je već svršena stvar, dragi prijatelju, — reče Atos — i ja sam se o tome postarao; zagrlio sam ih obojicu i od svoje i od vaše strane.

— Vi ste divan čovek, dragi moj grofe, — reče Aramis — i mislite na sve.

— Pa, jeste li se pomirili s ovim putovanjem?

— Sasvim; i sad, kad sam o tom razmislio, baš mi je milo da u ovom trenutku napustim Pariz.

— I meni isto tako, — odgovori Atos — samo mi je žao što nisam zagrlio d’Artanjana, ali je taj đavo tako lukav da bi pogodio naše namere.

Pri kraju večere uđe Blezoa.

— Gospodine, evo odgovora od g. d’Artanjana.

— Ali, budalo, nisam ti rekao da je potreban odgovor!

— Stoga sam i pošao ne sačekavši ga, ali me je on pozvao natrag i dao mi ovo.

I iznese malu, kožnu kesu, svu zaokrugljenu i iz koje se čuo metalni zveket.

Atos je otvori, i prvo iz nje izvuče jednu cedulju na kojoj je pisalo:

Dragi moj grofe,

Kad čovek putuje, a naročito na tri meseca, onda nikad nema dovoljno novaca; a ja se sećam vremena kad smo bili u bedi i šaljem vam polovinu novaca kojim raspolažem: to je novac koji sam iscedio iz Mazarena. Nemojte ga dakle suviše rđavo upotrebiti, molim vas.

Što se tiče onog, da vas možda više neću videti, u to ne verujem uopšte; kad čovek raspolaže vašim srcem i vašim mačem, onda svuda prolazi.

Doviđenja, dakle, a ne zbogom.

Po sebi se razume da sam Raula zavoleo kao svoje dete od tog dana kad sam ga prvi put video; međutim, verujte da sasvim iskreno molim boga da ne postanem njegov otac, mada bih se ponosio sinom kao što je on.

Vaš d’Artanjan

P. S. — Po sebi se razume da su pedeset zlatnika koje vam šaljem isto toliko vaši kao i Aramisovi, Aramisovi isto kao i vaši.

Atos se osmehnu i njegov lepi pogled zamagli suza. D’Artanjan, koga je uvek nežno voleo, voleo ga je dakle još uvek, mada je bio uz Mazarena.

— Evo, vere mi, pedeset zlatnika, — reče Aramis izručujući kesu na sto, svi sa likom Luja XIII. — Pa dobro, šta ćete učiniti s tim novcem, grofe, hoćete li ga zadržati ili ćete ga vratiti?

— Zadržaću ga, Aramise, pa i kad mi ne bi bio potreban, ipak bih ga zadržao. Što je od sveg srca ponuđeno, mora se primiti svim srcem. Uzmite dvadeset i pet, Aramise, a dajte mi ostalih dvadeset i pet.

— U dobar čas, srećan sam što vidim da se slažete s mojim mišljenjem. Tako, a sad hoćemo li poći?

— Kadgod hoćete; ali zar nemate lakeja?

— Ne, ona budala Bazen je učinio glupost da postane crkvenjak, kao što znate, tako da ne može da napusti Bogorodičinu crkvu.

— Dobro, uzećete Blezoa, s kojim ionako ne znam šta bih, pošto imam Grimoa.

— Vrlo rado — reče Aramis.

U tom trenutku se Grimo pojavi na pragu.

— Spremni — reče sa svojom uobičajenom kratkoćom govora.

— Krenimo, dakle, reče Atos.

Konji su zaista čekali osedlani. Dva lakeja takođe pojahaše.

Na uglu keja sretoše Bazena koji je trčao k njima, sav zaduvan.

— Ah! Gospodine, — reče Bazen — hvala bogu! Stižem na vreme.

— Šta se desilo?

— G. Portos je sad baš izišao iz kuće i ostavio je ovo za vas, rekavši da je stvar vrlo hitna i da vam se mora predati pre vašeg polaska

— Dobro, — reče Aramis uzimajući kesu koju mu je Bazen pružao — šta je sad to?

— Pričekajte, gospodine opate, ima i pismo.

— Znaš da sam ti već rekao da ću ti polomiti kosti, ako me budeš zvao drukčije do viteže. Da vidimo pismo.

— Kako ćete čitati? upita Atos, mračno je kao u paklu,

— Čekajte, reče Bazen. Bazen ukresa vatru i pripali jednu sveću savijenu u kotur kojom je pripaljivao voštanice. Pri svetlosti te sveće Aramis pročita:

Dragi moj d’Erbleu,

Čujem od D’Artanjana, koji mi je isporučio pozdrave vaše i g. grofa od La Fera, da polazite na pohod koji će trajati možda dva do tri meseca; kako znam da ne volite da tražite od svojih prijatelja, to vam ja nudim: evo dve stotine pistola kojima možete da raspolažete i koje ćete mi vratiti kad vam se ukaže prilika. Ne bojte se da ćete me dovesti u nezgodu: ako mi zatreba novaca, narediću da mi ga donesu iz jednog od mojih zamkova; samo u Brasijeu imam dvadeset hiljada livara u zlatu. I tako, ako vam ne šaljem više, to je stoga što me je strah da veću sumu ne biste primili.

Obraćam se vama jer vi znate da mi grof od La Fera i protiv moje volje imponuje, mada ga od sveg srca volim; ali se samo po sebi razume da ono što nudim vama, nudim i njemu istovremeno.

Ostajem, u šta nadam se da ne sumnjate, vaš odani

od Valona, od Brasijea i od Pjerfona

— Pa lepo! — reče Aramis — šta velite na ovo?

— Kažem, dragi moj d’Erble, da je skoro bogohulno sumnjati u proviđenje kad čovek ima takve prijatelje.

— I tako?

— I tako ćemo podeliti Portosove pistole kao što smo podelili d’Artanjanove zlatnike.

Pošto je deoba izvršena prema svetlosti Bazenove svećice, dva prijatelja krenuše dalje na put.

Četvrt časa docnije bili su kod kapije Sen-Deni, gde ih je čekao Vinter.

XLV

U KOJOJ SE DOKAZUJE DA JE PRVA NAMERA
UVEK NAJBOLJA

Tri plemića krenuše putem za Pikardiju, taj put koji su tako dobro poznavali i koji je Atosa i Aramisa podsećao na neke od najslikovitijih uspomena iz njihove mladosti.

— Da je Musketon s nama, — reče Atos, stigavši na mesto gde su se prepirali s kaldrmdžijama — kako bi uzdrhtao prolazeći ovuda; sećate li se Aramise? Tu ga je pogodilo ono čuveno tane.

— Vere mi, oprostio bih mu to, — reče Aramis — jer osećam da i mene podilazi jeza od te uspomene; vidite, eno iza onog drveta mesta gde sam odista pomislio da sam mrtav.

Nastaviše put. Uskoro dođe red na Grimoa da se udubi u svoja sećanja. Kad stigoše naspram gostionice gde su njegov gospodar i on nekad priredili tako ogromnu gozbu, on se približi Atosu, i, pokazujući mu prozorče na podrumu, reče:

— Kobasice!

Atos se stade smejati i ta ludorija iz mladosti izgledaše mu tako zanimljiva kao da mu je neko ispričao da ju je neko drugi učinio.

Najzad, posle dva puna dana i jedne noći hoda, predveče, po divnom vremenu stigoše u Bulonj, gradić koji je u to doba bio skoro pust, podignut sav na bregu; onaj deo koji se zove donji grad, tada nije postajao. Bulonj je bio strašan vojni položaj.

Stigavši do gradskih vrata, Vinter reče:

— Gospodo, učinimo ovde kao u Parizu: rastanimo se da bismo izbegli sumnje; ja znam jednu krčmu u koju slabo svraćaju putnici, ali čiji mi je gazda potpuno odan. Otići ću tamo jer me tamo svakako čekaju pisma, vi otidite u najbolju gostionicu u gradu, kod Mača Velikog Anrija, na primer; osvežite se tamo i za dva sata budite na obali gde će nas naša lađa čekati.

Tako i odlučiše. Lord od Vintera nastavi svoj put duž spoljnih bulevara da bi ušao na drugu kapiju, dok dva prijatelja uđoše na onu pred kojom su se nalazili; prešavši dve stotine koraka, naiđoše na naznačeni hotel, Dadoše konjima da jedu ali im ne skidoše sedla; lakeji su večerali jer se već počelo spuštati veče, a dva gospodara, vrlo nestrpljivi da se što pre navezu na more, zakazaše im sastanak na molu, naredivši da ni s kim ne progovore ni reči. Pojmljivo je da se ta naredba odnosila samo na Blezoa; što se tiče Grimoa, ona je odavno postala nepotrebna.

Atos i Aramis uputiše se ka pristaništu. Svojim odelom pokrivenim prašinom, onim izvesnim slobodnim kretanjem koje čini da se uvek poznaje čovek naviknut na putovanja, dva prijatelja privukoše pažnju nekolicine šetača.

Ugledaše naročito jednog na koga je njihov dolazak učinio izvestan utisak. Taj čovek koga su oni prvi opazili, iz onog istog razloga iz koga su oni drugima padali u oči, išao je sumorno tamo-amo po pristaništu. Otkako ih je ugledao, nije skidao oči s njih i izgledalo je kao da gori od želje da s njima započne razgovor.

Taj čovek je bio mlad i bled; oči su mu bile tako neodređeno plave da je, prema bojama koje su se u njima odražavale, izgledalo da se raspaljuju kao oči u tigra; njegov hod bio je ukočen i smeo, i pored toga što ih je sporo i nesigurno zaobilazio; na njemu je bilo crno odelo, a dugi mač je nosio dosta graciozno.

Stigavši na kameni nasip, Atos i Aramis zastadoše da pogledaju jedan mali čamac privezan za kolac i snabdeven, koji kao da je čekao.

— To je svakako naš — reče Atos.

— Da, — reče Aramis — a šalupa koja se tamo sprema za polazak sasvim izgleda kao da je ona koja treba da nas odvede do cilja; a sad, samo da nas Vinter ne pusti da čekamo. Nije zabavno stajati ovde: ovuda ne prolazi ni jedna žena.

— Pst! — reče Atos — slušaju nas.

Zaista šetač koji je, dok su prijatelji razgledali čamac, više puta prošao iza njih beše zastao kod imena Vinter; ali kako se na njegovom licu nije odrazilo nikakvo uzbuđenje kad je to ime čuo, moglo se isto tako desiti da je slučajno zastao.

— Gospodo, — reče mladić pozdravljajući vrlo prirodno i učtivo — izvinite me zbog moje radoznalosti, ali vidim da dolazite iz Pariza, ili da ste bar stranci u Bulonju.

— Da, gospodine, dolazimo iz Pariza, — odgovori Atos sa istom učtivošću — šta možemo učiniti za vas?

— Gospodine, da li biste bili toliko ljubazni da mi kažete da li je istina da gospodin kardinal Mazaren nije više ministar?

— Eto čudnog pitanja — reče Aramis.

— On to i jeste i nije, — odgovori Atos; — što će reći da ga polovina Francuske progoni, a da spletkama i obećanjima uspeva da ga druga polovina podržava: to, kao što vidite, može tako trajati vrlo dugo.

— Najzad, gospodine, — reče stranac — on nije ni u bekstvu ni u zatvoru?

— Nije, gospodine, bar ne trenutno.

— Gospodo, primite moju zahvalnost za vašu ljubaznost, reče mladić udaljavajući se.

— Šta velite o ovom ispitivaču? — reče Aramis.

— Velim da je to kakav provincijalac koji se dosađuje ili kakav špijun koji se obaveštava.

— I vi ste mu tako odgovorili?

— Ništa mi nije davalo povoda da mu drukčije odgovorim. Bio je učtiv prema meni, ja sam to bio prema njemu

— Ali ako je ipak špijun…

— A šta nam može špijun? Nije ovo više doba kardinala od Rišeljea, koji je, na običnu sumnju zatvarao pristaništa.

— Ne mari, ipak ste pogrešili što ste mu odgovorili kao što ste učinili, — reče Aramis prateći pogledom mladića koji se gubio iza peščanih brežuljaka na obali.

— A vi — reče Atos — zaboravljate da ste učinili mnogo veću neopreznost, a to je što ste izgovorili ime lorda od Vintera. Zaboravljate li da se mladić zaustavio kod tog imena?

— Razlog više da mu kažete da ide svojim putem kad vam se obratio.

— To bi značilo svađu — reče Atos.

— A otkad se plašite jedne svađe?

— Uvek se plašim svađe kad znam da me negde očekuju i da me ta svađa može sprečiti da stignem. Uostalom, hoćete li da vam priznam nešto? I sam sam bio radoznao da tog mladića izbliže zagledam.

— A zašto?

— Aramise, vi ćete mi se smejati; Aramise, reći ćete da uvek ponavljam jednu istu stvar; nazvaćete me najplašljivijim čovekom kome se svašta priviđa.

— Pa onda?

— Na koga nalazite da taj čovek liči?

— U ružnom ili u lepom? — upita Aramis smejući se.

— U ružnom, i ukoliko čovek može ličiti na ženu.

— Ah! Bogamu! — uzviknu Aramis — Vi me na to navodite. Ne, zaista vam se ne priviđa, dragi moj prijatelju, i sad, kad o tome razmislim, da vere mi, u pravu ste; te tanke i uvučene usne, te oči koje izgledaju da se uvek pokoravaju razumu a nikad srcu. To je neki miledin vanbračni sin.

— Smejete se, Aramise!

— Smejem se iz navike, to je sve; jer, kunem vam se, ni meni kao ni vama ni malo nije stalo da na ovom putu naiđem na to zmijče.

— Ah! Evo Vintera gde dolazi — reče Atos.

— Dobro, a sad nam treba samo još jedno, — reče Aramis — a to je da nas naši lakeji puste da ih čekamo.

— Neće, — reče Atos — vidim ih, dolaze na dvadeset koraka iza milorda. Poznajem Grimoa po njegovoj krutoj glavi i dugim nogama. Toni nosi naše karabine.

— Znači da ćemo se ukrcati noću? — upita Aramis bacivši pogled na zapad, gde je sunce ostavilo za sobom samo zlatan oblak, dok je ono izgledalo kao da se postepeno gasi topeći se u moru

— To je mogućno — reče Atos.

— Vraga! — nastavi Aramis — slabo volim more i danju, ali noću još manje; šuštanje talasa, fijuk vetrova, odvratno ljuljanje lađe; priznajem da bih više voleo da sam u manastiru u Noaziju.

Atos se osmehnu svojim tužnim osmehom, jer je slušao reči svoga prijatelja, očigledno misleći na nešto drugo, i uputi se Vinteru.

Aramis pođe za njim.

— Šta je to s našim prijateljem? — reče Aramis — liči na Danteove prokletnike, kojima je Satan zavrnuo šiju te gledaju sebi u pete. Kog vraga gleda onako za sobom?

Spazivši ih i sam Vinter udvoji korak i priđe im žureći se čudno.

— Šta vam je milorde, — reče Atos — i zbog čega ste se toliko zaduvali?

— Ništa, — reče Vinter — ništa. Ali ipak, prolazeći kraj peščanih brežuljaka učinilo mi se…

I opet se okrete.

Atos pogleda u Aramisa.

— Ali pođimo, — reče Vinter — pođimo, čamac nas svakako već čeka, i eno naše šalupe na kotvi, vidite li je odavde? Voleo bih da sam već na njoj.

I opet se osvrte.

— Ah! — reče Aramis — nešto ste dakle zaboravili?

— Nisam, nego me nešto zabrinjava.

— Video ga je — reče tiho Atos Aramisu. Behu stigli do stepenica koje su vodile do čamca. Vinter naredi lakejima koji su nosili oružje da siđu prvi, zatim nosačima koji su nosili prtljag, a za njima poče i sam silaziti.

U tom trenutku Atos spazi jednog čoveka koji je išao morskom obalom koja se pružala paralelno s kamenim nasipom i koji je ubrzavao hod kao da želi da s druge strane pristaništa, odvojen od njih razdaljinom od jedva dvadeset koraka, prisustvuje njihovom ukrcavanju.

Učini mu se da je usred mraka koji se počeo hvatati, poznao mladića koji ih je ispitivao

— Oh! Oh! — reče u sebi — Da li je to zaista kakav špijun i da ne misli da nas spreči da se ukrcamo?

Ali kako je stranac u slučaju da mu je to namera, stigao malo prekasno da bi je i ostvario, Atos i sam siđe niz stepenice, ali ne gubeći mladića iz vida. A ovaj, da bi skratio svoj put, pojavi se na jednoj brani.

— Izvesno je da namerava da preduzme nešto protiv nas, — reče Atos — ali ukrcajmo se ipak, a kad jednom budemo na morskoj pučini, neka samo dođe.

I Atos skoči u čamac koji se odmah otisnu od obale i stade se udaljavati uz napore četiri snažna veslača.

Ali mladić stade pratiti čamac, ili bolje reći, prestizati ga. On je morao preći između vrha nasipa, nad kojim se diže kula svetilja na čijem je vrhu bila upaljena svetlost i jedne stene koja se nadnela nad more. Videlo se iz daleka kako se penje na stenu da bi bio iznad čamca kad ovaj bude prolazio.

— Ah! — reče Aramis Atosu — taj mladić je ipak špijun.

— Ko je taj mladić? — zapita Vinter osvrćući se.

— Onaj koji nas je pratio, koji je govorio s nama i koji nas tamo čeka: pogledajte.

Vinter se okrete i pogleda u pravcu Aramisovog prsta. Kula svetilja je obasjavala svetlošću maleni tesnac kroz koji su morali proći i stenu na kojoj je stajao mladić, koji ih je čekao gologlav i skrštenih ruku.

— To je on! — uzviknu lord od Vintera zgrabivši Atosa za ruku — to je on; učinilo mi se da sam ga poznao i nisam se prevario.

— Ko, on? — upita Aramis.

— Miledin sin — odgovori Atos.

— Kaluđer! — uzviknu Grimo.

Mladić ču te reči; čovek bi rekao da će se ustremiti na njih, tako je stajao na ivici stene, nagnut nad morem.

— Da, ja sam, striče: ja, miledin sin; ja, kaluđer; ja, prijatelj i sekretar Kromvelov, i poznajem vas, vas i vaše drugove.

U tom čamcu su se nalazila četiri čoveka koji su svakako bili hrabri, i čiju hrabrost niko ne bi smeo da porekne; pa ipak, kod tog glasa, kod tog pokreta, kod tog naglaska osetiše jezu užasa koja im prostruji kroz telo.

Što se tiče Grimoa, njemu se beše digla kosa na glavi i znoj mu je curio s čela.

— Ah! — reče Aramis — to je sinovac, to je kaluđer, to je miledin sin, kao što sam kaže?

— Nažalost, da — promrmlja Vinter.

— Onda, pričekajte — reče Aramis.

I s onom strahovitom hladnokrvnošću koja ga nije napuštala ni u najodsudnijim prilikama, uze jednu od dveju pušaka koje je Toni držao, zape je i nanišani na tog mladića koji je na toj steni stajao kao anđeo prokletstva.

— Pali! — povika Grimo izvan sebe.

Atos se baci na cev karabina i zadrža metak koji samo što ne beše ispaljen.

— Neka vas đavo nosi! — uzviknu Aramis — tako sam ga bio dobro uzeo na oko; poslao bih mu metak posred grudi.

— Dosta je što smo ubili majku — reče potmulo Atos.

— Majka je bila bednica koja nas je sve pogodila, bilo lično, bilo preko onih koje smo voleli.

— Da, ali nam sin ništa nije učinio.

Grimo, koji beše ustao da vidi rezultat metka, klonu obeshrabljen, pljesnuvši rukama. Mladić pršte u smeh.

— Ah! Zaista ste to vi, — reče on — zaista ste to vi i sad vas poznajem.

Njegov jeziv smeh i reči pune pretnje nošene vetrom, pređoše preko čamca i izgubiše se na dnu horizonta.

Aramis uzdrhta.

— Samo mirno! — reče Atos. — Dođavola! Zar nismo više ljudi?

— Jesmo, — reče Aramis — ali je ovo demon. I gle’te, pitajte strica da li bih pogrešio da sam ga oprostio njegovog dragog sinovca.

Vinter odgovori samo uzdahom

— Time bi sve bilo svršeno — nastavi Aramis. — Ah! Bojim se, Atose, da me niste svojom mudrošću naterali da učinim budalaštinu.

Atos uze Vintera za ruku i, trudeći se da promeni predmet razgovora, reče:

— Kad ćemo pristati uz englesku obalu? — upita plemića.

Ali ovaj i ne ču njegove reči i ne odgovori na njih.

— Vidite, Atose, možda bi još uvek bilo vremena za to, — reče Aramis. — Vidite, još stoji na istom mestu.

Atos se s mukom okrenu, očigledno da mu je bilo mučno da gleda tog čoveka.

Ovaj je zaista jednako stajao na svojoj steni, a kula svetilja je oko njega gradila kao neku vrstu svetlog oreola.

— Ali šta će on u Bulonju? — upita Atos koji je, kako je sam bio oličenje razuma, u svemu tražio uzrok ne vodeći mnogo računa o posledicama.

— On me je pratio, on me je pratio — reče Vinter, koji je ovog puta čuo Atosov glas; jer je Atosov glas odgovarao njegovim mislima.

— Da bi vas pratio, prijatelju, — reče Atos — morao bi znati za naš polazak: a on je, naprotiv, verovatno krenuo pre nas.

— Onda uopšte ne razumem! — reče Englez, odmahnuvši glavom kao čovek koji smatra da je uzaludno boriti se protiv natprirodne sile

— Mislim, Aramise, da sam zacelo pogrešio što vas nisam pustio da učinite ono što ste hteli.

— Ćutite, odgovori Aramis; naterali biste me da plačem kad bih to još mogao.

Grimo potmulo zagunđa, što je bilo nalik na riku.

U tom trenutku ih jedan glas pozva sa šalupe. Krmar koji je sedeo kod krme, odgovori i čamac pristade uz lađu.

Za čas se ljudi, sluge i prtljag nađoše na palubi. Vlasnik broda je za polazak čekao samo na putnike i tek što kročiše nogom na palubu, a brod zaplovi ka Hastingsu, gde je trebalo da se iskrcaju.

U taj mah tri prijatelja i nehotice pogledaše ka steni na kojoj se još videla i izdvajala sen puna pretnje koja ih je gonila.

Zatim dopre do njih jedan glas, šaljući im ovu poslednju pretnju:

— Doviđenja, gospodo, u Engleskoj!

XLVI

BLAGODARENJE POVODOM POBEDE KOD LANSA

Sve ono kretanje koje gospođa Anrijeta beše zapazila i kome je uzalud tražila uzrok, dolazilo je zbog pobede kod Lansa, a za glasnika g. Princ je odredio g. vojvodu od Šatijona, koji je u toj pobedi imao plemenitog udela; osim toga mu je bilo naređeno da o svodove Bogorodičine crkve okači dvadeset i dve zastave koje su zadobili od Lorenaca i Španaca.

Ta vest je bila od presudnog značaja: ona je jednim potezom spor sa parlamentom rešavala u korist dvora. Svi porezi koji su se razrezivali od oka, i kojima se parlament protivio, uvek su objašnjavani potrebom da se sačuva čast Francuske i sumnjivom nadom da će neprijatelj biti potučen. Pa kako je od Nordlingena bilo samo poraza, parlamentu je bilo lako da pita Mazarena o pobedama koje se stalno obećavaju i stalno odlažu u nedogled; ali, ovog puta je najzad došlo do sukoba, i izvojevana je pobeda, i to potpuna pobeda; i tako je ceo svet razumeo da je za dvor to dvostruka pobeda, pobeda spoljašnja i pobeda unutrašnja, tako da je čak i mladi kralj, kad je čuo za tu pobedu, uzviknuo:

— Ah! Gospodo iz parlamenta, videćemo šta ćete sad reći.

Našto je kraljica zagrlila kraljevsko dete, čija su se ponosita i neukrotiva osećanja tako dobro slagala s njenima. Tog istog večera je održano savetovanje, na koje su pozvani maršal od La Meljere i g. od Vilroa, jer su bili uz Mazarena; Šavinji i Segije, jer su mrzeli parlament, i Gito i Komenž, jer su bili odani kraljici.

Niko ništa nije saznao od onog što je na tom savetovanju odlučeno. Saznalo se samo da će se iduće nedelje odslužiti blagodarenje u Bogorodičinoj crkvi u čast pobede kod Lansa.

Iduće nedelje, dakle, Parižani se probudiše vrlo veseli: u to doba je blagodarenje bila velika stvar. Još ne behu zloupotrebili tu vrstu svečanosti i ona je ostavljala utisak. Sunce, kao da je i samo uzimalo učešća u svečanosti, beše izgrejalo blistavo i pozlaćivalo je mračne kule metropole, koju ogromna masa sveta beše već ispunila; i najneznatnije ulice u varoši behu uzele na se svečan izgled, i svuda duž kejova videli su se dugi redovi građana, zanatlija, žena i dece kako, nalik na reku koja bi se vraćala svom izvoru, odlaze u Bogorodičinu crkvu.

Dućani su bili prazni, kuće pozatvarane; svako je hteo da vidi mladog kralja s majkom i čuvenog kardinala od Mazarena, koga su toliko mrzeli da niko nije hteo propustiti a da ga ne vidi.

Najveća sloboda je, uostalom, vladala u toj mnogobrojnoj svetini; sva su se mišljenja izražavala otvoreno i, takoreći, zvonila na pobunu, kao što je hiljadu zvona sa svih crkava u Parizu zvonilo na blagodarenje. Dužnost gradske policije vršili su sami građani, ništa preteće nije remetilo opštu mržnju ni zaustavljalo reči na tim usnama koje su grdile

Međutim, već od osam časova ujutru, puk kraljičine garde, kojim je komandovao Gito, a odmah za njim Komenž, njegov sinovac, beše se, s trubama i dobošima na čelu, razmestio od Pale Roajala do Bogorodičine crkve, pokret koji su Parižani mirno gledali, jer su uvek rado slušali vojnu muziku i gledali sjajne uniforme.

Frike je obukao nedeljno odelo, i izgovarajući se jednim otokom, koji je za čas sam sebi stvorio stavivši veliki broj trešnjevih koštica na jednu stranu usta, dobio je od Bazena, svog starešine, odsustvo za ceo dan.

Bazen je prvo odbio, jer je bio rđave volje pre svega zbog Aramisovog odlaska koji beše otišao ne rekavši mu kud ide, a zatim jer je pomagao pri služenju službe koja se održavala u čast pobede, a koja se nije slagala s njegovim ubeđenjem; kao što se sećamo, Bazen je bio fronder; da je bilo mogućnosti da na takvoj svečanosti crkvenjak ne prisustvuje kao što je to mogao dečko iz hora, Bazen bi izvesno uputio arhiepiskopu istu molbu koju njemu behu uputili. Dakle, kao što smo rekli, prvo je odbio svako odsustvo; ali je na očigled samog Bazena Frikeov otok tako narastao, da on, radi časti dečjeg hora koja bi se ozbiljno kompromitovala takvom grdobom, najzad gunđajući popusti. Frike je ispljunuo svoj otok na samim crkvenim vratima i uputio Bazenu jedan od onih pokreta koji pariskom mangupčetu obezbeđuju nadmoćnost nad svima mangupčićima sveta; a što se tiče njegove krčme, nje se sasvim prirodno oslobodio rekavši da će posluživati na službi u Bogorodičinoj crkvi.

Frike je dakle, bio slobodan i, kao što smo videli, obukao svoje najveličanstvenije odelo; kao znatan ukras svoje ličnosti, na njemu je bila jedna od onih kapa koje se ne daju opisati i koje čine sredinu između crvene srednjovekovne kape i šešira iz doba Luja XIII. Tu zanimljivu kapu mu je izradila njegova majka i, bilo po ćudi, ili zato što nije imala dovoljno materije, praveći je pokazala je da joj nimalo nije stalo do slaganja boja; tako da je to remek-delo šeširdžijskog zanata sedamnaestog veka bilo žuto i zeleno s jedne strane, a belo i crveno s druge. Ali Frike, koji je uvek voleo šarenilo boja, bio je zbog toga još radosniji i ponosniji.

Izišavši od Bazena, Frike trkom odjuri ka Pale Roajalu; tamo stiže baš u trenutku kad je iz dvora izlazio gardijski puk, pa, kako i nije došao ni radi čega drugog nego da uživa gledajući ga i da se naslađuje njegovom muzikom, zauze mesto na njegovom čelu, dobujući sa dva komada škriljca, i prelazeći s te veštine na sviranje u trubu koju je tako prirodno podražavao ustima da su ga više puta pohvalili ljubitelji podražavalačke umetnosti.

Ta zabava je trajala od brane Seržana do trga Bogorodičine crkve i Frike u njoj nađe stvarnog zadovoljstva; ali kad puk zastade i kad čete razvijajući se, prodreše do u srce Sitea rasporedivši se na kraju ulice Sen Kristofa, blizu ulice Kokatri, gde je stanovao Brusel, tada Frike, setivši se da nije doručkovao, razmisli na koju bi stranu pošao da obavi taj važan dnevni posao pa pošto zrelo razmisli, odluči da će savetnik Brusel platiti troškove njegovog doručka.

Zato potrča, sav zaduvan stiže pred savetnikova vrata i odlučno zakuca.

Njegova mati, stara Bruselova sluškinja, dođe i otvori vrata.

— Šta ćeš ti ovde obešenjače, — reče ona — i zašto nisi u Bogorodičinoj crkvi?

— Bio sam tamo, mama Naneta, — reče Frike — ali sam video da se tamo dešavaju stvari o kojima treba izvestiti gospodara Brusela, i s dozvolom g. Bazena, vi znate majko Naneta g. Bazena, crkvenjaka? Došao sam da govorim s g. Bruselom.

— A šta ti, balavče, hoćeš da kažeš g. Bruselu?

— To ću reći njemu lično.

— To je nemoguće, on radi.

— Onda ću čekati, — reče Frike, kome je to utoliko više odgovaralo, što je znao da će naći načina da iskoristi vreme.

I brzo se pope uz stepenice, uz koje se majka Naneta pela za njim sporije.

— Ali, najzad, — reče ona — šta hoćeš ti od g. Brusela?

— Hoću da mu kažem, — odgovori Frike, vičući što je igda mogao — da ceo gardijski puk ide na ovu stranu. Pa, kako sam svuda slušao da se govori da u dvoru vlada neraspoloženje prema njemu, dolazim da ga izvestim, kako bi bio na oprezi.

Brusel ču uzvik mladog mangupa i kako ga je obradovala njegova preterana revnost, siđe na prvi sprat, jer je zaista radio u svom kabinetu na drugom spratu.

— Eh, prijatelju, — reče on — šta vas se tiče gardijski puk i jesi li lud da praviš toliku uzbunu? Zar ne znaš da je običaj da se učini ono što rade ta gospoda, i da taj puk obično pravi špalir pri kraljevom prolasku?

Frike se napravi da je iznenađen i okretaše svoju novu kapu u rukama:

— Nije nikakvo čudo što to znate g. Bruselu, — reče on — vi koji sve znate: ali ja, tako mi blagog boga, to nisam znao i mislio sam da vam donosim korisnu opomenu. Nemojte se zbog toga ljutiti na mene, g. Bruselu.

— Naprotiv, momče, naprotiv, i tvoja mi se revnost dopada. Gospođo Naneta, potražite malo od onih kajsija koje nam je gospođa od Longvila juče poslala iz Noazija; i dajte od njih jedno pola tuceta s kriškom hleba vašem sinu.

— Ah! Hvala vam g. Bruselu, — reče Frike — hvala vam, ja baš mnogo volim kajsije.

Brusel tada pređe kod svoje žene i zatraži doručak. Bilo je devet i po časova. Savetnik priđe prozoru. Ulica je bila sasvim pusta, ali se u daljini čula, kao da morska plima nadolazi, strašna huka talasa sveta koji se već slegao oko Bogorodičine crkve.

Taj se žagor udvostruči kad d’Artanjan s četom musketara stade na vratima Bogorodičine crkve da rasporedi stražu po samoj crkvi. Portosu je rekao da iskoristi tu priliku da bi video svečanost, i Portos, u svečanom odelu jašući svog najlepšeg konja, iz počasti vršio je dužnost musketara kao što je d’Artanjan nekad to tako često činio.

Narednik te čete, stari vojnik iz ratova sa Španijom, beše poznao Portosa, svog starog druga i uskoro je sve svoje potčinjene obavestio o velikim delima ovog džina, koji je nekada služio na čast Trevilovim musketarima. Portosa ne samo da su u četi lepo primili, nego su ga još i s divljenjem gledali.

U deset časova top s Luvra oglasi kraljev polazak. Pokret, ravan pokretu drveća o čije vrhove udara i savija bura, prođe kroz gomilu koja se zatalasa iza nepomičnih pušaka gardista. Najzad se pojavi kralj s kraljicom u pozlaćenim kolima. Njih je pratilo deset krupnih karuca, vozeći počasne dame, oficire kraljevskog doma i ceo dvor.

— Živeo kralj! — odjeknu sa svih strana.

Mladi kralj ozbiljno primače glavu vratima kola, napravi dosta zahvalno lice, pa čak i lako pozdravi, pri čemu se uzvici gomile udvojiše.

Povorka se lagano kretala i trebalo joj je otprilike skoro pola časa dok je prešla rastojanje koje deli Luvr od trga Bogorodičine crkve. Stigavši tu, ona malo po malo uđe pod mračni svod metropole i služba božja otpoče.

U trenutku kad je dvor zauzimao mesto, jedne karuce sa Komenžovim grbom, napustiše red dvorskih karuca i zastadoše lagano na kraju ulice Sen Kristofa, koja je bila sasvim pusta. Kad su tamo stigle, četiri gardista i jedan policijski činovnik koji su je pratili, popeše se u tešku mašinu i zatvoriše njen koš; zatim kroz je dan oprezno napravljeni otvor policijski činovnik stade motriti duž ulice Kokatri, kao da je čekao nečiji dolazak.

Ceo svet je bio zauzet svečanošću, tako da i karuce i mere opreznosti koje su preduzimali oni u njima, prođoše neopažene. Frike bi ih jedino mogao zapaziti svojim uvek budnim okom, ali on beše otišao da sladi svoje kajsije na krovu jedne kuće u blizini vrata Bogorodičine crkve. Odatle je mogao da vidi kralja, kraljicu i g. od Mazarena i da odsluša službu božju kao da i sam na njoj poslužuje.

Pri kraju službe, kraljica, videći da Komenž, stoji kraj nje i čeka da ona potvrdi naređenje koje mu je dala pre nego što će napustiti Luvr, reče poluglasno:

— Idite Komenžu, i neka vam bog pomogne!

Komenž odmah pođe, izađe iz crkve i uđe u ulicu Sen Kristofa.

Frike, koji vide tog lepog oficira kako odlazi u pratnji dva gardista, nađe zabave u tome da ga prati i to u toliko radosnije što se svečanost baš tog trenutka završavala i što se kralj već peo u svoje karuce.

Tek što je policijski činovnik ugledao Komenža kako se pojavljuje u dnu ulice Kokatri, odmah reče nekoliko reči kočijašu, koji krete svoja teška kola i dovede ih do Bruselovih vrata.

Komenž zakuca na ta vrata u istom trenutku u kom se i kola zaustaviše.

Frike je čekao iza Komenža da se ta vrata otvore.

— Šta radiš ti tu smetenjače? — upita Komenž.

— Čekam da uđem kod g. Brusela, gospodine oficiru! — reče Frike, onim laskavim tonom kojim pariski gamen ume tako lepo da se posluži u zgodnoj prilici.

— On, dakle, tu stanuje? — upita Komenž.

— Da, gospodine.

— A na kom spratu?

— U celoj kući, — reče Frike — kuća je njegova.

— Ali gde se obično bavi?

— Kad radi, onda na drugom spratu, ali kad obeduje onda na prvom; u ovaj mah mora biti da je pri ručku, jer je podne.

— Dobro, — reče Komenž.

U taj mah se otvoriše vrata. Oficir zapita slugu i saznade da je Brusel kod kuće i da zaista baš ruča. Komenž se pope za lakejem, a Frike za Komenžom.

Brusel je sedeo za stolom sa svojom porodicom, prema njemu sedela je njegova žena, kraj njega dve kćeri, a na drugom kraju stola njegov sin Luvijer, s kojim smo se već upoznali prilikom onog nesrećnog slučaja koji se dogodio savetniku, nesrećnog slučaja od kog se već sasvim oporavio. Čovek je, ozdravivši potpuno, sladio divno voće koje mu beše poslala gospođa od Longvila.

Komenž, koji je bio zaustavio lakejevu ruku onog trenutka kad je ovaj hteo da otvori vrata i da uđe da ga prijavi, otvori sam vrata i nađe se pred ovom porodičnom slikom.

Ugledavši oficira Brusel oseti izvesno uzbuđenje; ali, videći da ovaj učtivo pozdravlja, ustade i otpozdravi ga.

Međutim i pored sve te uzajamne učtivosti, zabrinutost se ukaza na licu žena; Luvijer tako preblede i nestrpljivo očekivaše da se oficir izjasni.

— Gospodine, — reče Komenž — ja nosim jednu kraljevu zapovest.

— Vrlo dobro, gospodine — odgovori Brusel. — Kakva je to zapovest?

I pruži ruku.

— Imam naređenje da vas povedem sobom, gospodine, — reče Komenž, uvek istim tonom, istom učtivošću — i ako hoćete da mi verujete, uštedećete sebi trud da čitate to dugačko pismo i poći ćete sa mnom.

Da je grom udario usred tih dobrih ljudi, koji su tako mirno sedeli zajedno, ne bi izazvao strašniji utisak. Brusel ustuknu sav drhteći. Strašna je stvar bila u to doba biti zatvoren usled kraljeve netrpeljivosti. Luvijer učini pokret kao da hoće da zgrabi svoj mač, koji se nalazio na stolici u uglu sobe; ali čiča Brusel, koji usred svega toga ne beše izgubio prisustvo duha, jednim pogledom zadrža taj očajnički pokret. Gospođa Brusel, koju je od muža razdvajao sto svom svojom dužinom, briznu u plač, dve devojke su grlile svog oca.

— Ded’, gospodine, — reče Komenž — požurimo, treba poslušati kralja.

— Gospodine, — reče Brusel — ja sam slabog zdravlja i u ovom stanju ne mogu ići u zatvor; zahtevam vremena.

— To je nemoguće, — odgovori Komenž — zapovest je izričita i mora se ovog časa izvršiti.

— Nemoguće! — reče Luvijer; — Gospodine, pazite da nas ne dovedete do očajanja.

— Nemoguće! — reče nekakav džandrljiv glas na dnu sobe.

Komenž se osvrte i ugleda gospa Nanetu s metlom u ruci, a iz očiju joj je suktao plameni bes.

— Dobra moja Naneta, budite mirni, — reče Brusel — molim vas.

— Ja da budem mirna kad hapse mog gospodara potporu, oslobodioca, oca siromašnog naroda! Ah! Nije nego! Vi me ipak poznajete… Hoćete li odlaziti! — reče ona Komenžu.

Komenž se osmehnu.

— Ded’, gospodine, — reče okrećući se Bruselu — ućutkajte ovu ženu i pođite sa mnom.

— Mene da ućutka! Mene! — reče Naneta; — Ah! nije nego! Za to bi bio potreban još jedan kao što ste vi, lepa kraljeva ptico! Odmah ćete videti.

I gospa Naneta pojuri prozoru, otvori ga i viknu tako prodornim glasom da se mogao čuti sve do trema Bogorodičine crkve:

— U pomoć! — viknu ona — Hapse mog gospodara! Hapse savetnika Brusela! U pomoć!

— Gospodine, — reče Komenž — izjasnite se odmah: hoćete li se pokoriti kralju ili ćete se pobuniti?

— Pokoravam se, pokoravam se, gospodine — uzviknu Brusel pokušavajući da se oslobodi zagrljaja svojih dveju ćerki i da pogledom zadrži svog sina koji je svakog časa bio spreman da plane.

— U tom slučaju ućutkajte ovu staricu.

— Ah! Starica! — reče Naneta.

I stade vikati još jače, grčevito stegnuvši prečage na prozoru.

— U pomoć! U pomoć gospodinu Bruselu koga hapse stoga što je branio narod; u pomoć!

Komenž zgrabi služavku oko pasa i htede je otrgnuti od prozora; ali u isti mah drugi jedan glas, izlazeći iz jednog odeljenja neke vrste prizemlja, zaurla neprirodno pišteći:

— Ubistvo! Požar! Ubistvo! Ubijaju g. Brusela! Kolju g. Brusela!

To je bio Frikeov glas. Gospa Naneta osećajući da dobija podršku nastavi tada još jače, u horu s njime.

Već se radoznale glave pojaviše na prozorima. Narod koji se beše slegao na kraju ulice, žurno je priticao, ljudi, zatim grupe, pa gomila; čuli su uzvike, videli karuce, ali nisu shvatili šta se dešava. Frike skoči iz prizemlja na krov kola.

— Hoće da uhapse g. Brusela! — viknu on; — u karucama se nalaze stražari, a oficir je gore u kući.

Gomila stade gunđati i primicati se konjima. Dva stražara koji behu ostali na stazi pred ulazom, popeše se gore idući u pomoć Komenžu; oni koji behu ostali u kolima otvoriše vrata i ukrstiše koplja.

— Vidite li ih? — povikaše Frike — Vidite li ih? Evo ih!

Kočijaš se okrete i zadade Frikeu jedan udarac bičem od koga ovaj zaurla od bola.

— Ah! Đavolji kočijašu! — uzviknu Frike — i ti se mešaš? Čekaj samo!

I vrati se opet u svoje prizemlje odakle stade gađati kočijaša svim predmetima do kojih je mogao doći.

Pored sveg neprijateljskog držanja gardista, a možda baš i zbog tog držanja, gomila stade gunđati i primicati se kolima. Stražari potiskoše najbuntovnije udarcima kopalja.

Međutim je gužva sve više i više rasla; ulica već postade suviše tesna za sve gledaoce koji nadirahu sa svih strana; zbijena gomila ispuni prazan prostor koji je još postojao izmeću karuca i opasnih stražarskih kopalja. Potiskivani živim zidom, vojnici, umalo što ne behu prignječeni uz točkove i sama kola. Povici: „U ime kralja!”, koje je policijski činovnik ponavljao dvadeset puta, nisu mogli ništa protiv te strašne gomile i kao da su je još više raspaljivali, kad kod tih uzvika: „U ime kralja!” dojuri jedan konjanik i, videći da su ljudi u uniformi u velikom škripcu, jurnu u metež s mačem u ruci i iznenada priteče u pomoć stražarima.

Taj konjanik beše mladić od jedva petnaest do šesnaest godina, koji od gneva beše pobledeo. On sjaha kao i ostali stražari, nasloni se leđima na kolsku rudu, načini sebi neku vrstu bedema od svog konja, izvuče iz kuburlije pištolje koje obesi o pojas i stade se mačevati kao čovek koji je na mačevanje navikao.

Čitavih deset minuta on je sam odbijao napade cele gomile.

Tada se pojavi Komenž, terajući Brusela pred sobom.

— Smrvimo karuce! — vikao je narod.

— Ubistvo! — vikala je starica.

— Ubistvo! — vikao je Frike, bacajući i dalje na stražare sve što bi mu došlo pod ruku.

— U ime kralja! — vikaše Komenž.

— Prvi koji priđe, poginuće! — uzviknu Raul koji, osećajući da ga pritiskuju, pusti nekakvog džina koji se spremao da ga prignječi da oseti vrh njegovog mača; ovaj, osećajući da je ranjen, ustuknu urlajući.

Jer to je bio Raul, koji je, vraćajući se iz Bloa kao što je to obećao grofu od La Fera, posle pet dana odsustva, hteo malo da uživa posmatrajući svečanost i krenuo ulicama koje bi ga najbrže dovele Bogorodičinoj crkvi. Stigavši u okolinu ulice Kokatri, zaneo ga je talas sveta, i kod reči: „U ime kralja!” setio se Atosovih reči: „Služite kralju!” i dojurio je da se bori za kralja, čije su stražare zlostavljali.

Komenž, takoreći ubaci Brusela u karuce i ulete za njim. U taj mah odjeknu puščani pucanj, jedno tane probi odozgo do dole Komenžov šešir i jednom stražaru probi ruku. Komenž podiže glavu i spazi, kroz dim, Luvijerovo preteće lice koje se pojavi na prozoru drugog sprata.

— Dobro, gospodine, — reče Komenž — čućete o meni.

— I vi isto tako, gospodine, — reče Luvijer — i videćemo ko će glasnije govoriti.

Frike i Naneta su još urlali: vika, pucnjava i miris baruta koji uvek opija, činili su svoje.

— Smrt oficiru! Smrt! — zaurla gomila. I nastade silan pokret.

— Još jedan korak, — viknu Komenž spuštajući koš da bi se mogla videti unutrašnjost kola i upirući mač u grudi Bruselu — još jedan korak i ja ću ubiti zatvorenika; naređeno mi je da ga dovedem živa ili mrtva, dovešću ga mrtvog i to je sve.

Začu se strahoviti krik: Bruselova žena i ćerka pružale su prema narodu ruke preklinjući.

Narod shvati da će taj tako bledi oficir, koji je izgledao tako odlučan, učiniti kao što je rekao; nastaviše s pretnjama ali se malo povukoše.

Komenž naredi da se s njim u kola popne ranjeni stražar, a drugima reče da zatvore vrata.

— Teraj u palatu — reče kočijašu koji beše više mrtav no živ.

Ovaj ošinu konje koji prokrčiše širok put kroz gomilu; ali moradoše zastati kad stigoše do keja. Karuce se prevrnuše, gomila uguši, zanese, smrvi konje. Raul koji je išao pešice jer nije imao vremena da pojaše konja, zamoren zadavanjem udaraca mačem pljoštimice kao što su se i stražari zamorili udarajući kopljima pljoštimice, stade se služiti vrhom. Ali to strašno i poslednje sredstvo samo razdraži gomilu. S vremena na vreme i u gomili odblesnu po koja puščana cev ili sečivo nekog mača; odjeknu nekoliko pucnjeva, koje je neko nesumnjivo ispalio u vazduh ali od čijeg su odjeka ipak zadrhtala srca: predmeti koje je svet bacao i dalje su kao kiša padali s prozora. Čuli su se glasovi koji se čuju samo u danima meteža; viđala su se lica koja se viđaju samo u dane krvoprolića. Povici: „Ubijte! Ubijte stražare! U Senu oficira!” nadjačavali su svu tu buku, makoliko da je bila ogromna. Raul, zgnječena šešira, okrvavljena lica, osećao je da ga počinje napuštati ne samo snaga no i razum; na oči mu se navuče nekakva crvenkasta magla, a kroz tu maglu je video stotinu neprijateljskih ruku kako se dižu nad njim, gotove da ga zgrabe ako padne. U prevrnutim karucama Komenž je od besa čupao kosu. Stražari nisu mogli nikome priteći u pomoć, jer je svaki od njih bio zauzet time da sebe odbrani. Sve je bilo svršeno: kočije, konji, stražari, pratioci a možda i zatvorenik, sve su hteli da rastrgnu na komade, kad odjednom odjeknu jedan Raulu dobro poznat glas, kad odjednom zablista u vazduhu jedan širok mač; u istom trenutku gomila se rastvori, razbijena, oborena, pregažena; jedan musketarski oficir udarajući i sekući desno i levo, dojuri do Raula i uze ga u naručje baš u trenutku kad je hteo da padne.

— Sto mu muka! — viknu oficir — jesu li ga ubili? U tom slučaju, teško njima!

I okrete se, tako strašan usled svoje snage, besa i pretnje da najbešnji buntovnici jurnuše jedan preko drugog da pobegnu, a neki se čak strmoglaviše u Senu.

— Gospodin d’Artanjan — promrmlja Raul.

— Da, sto mu muka! On glavom i srećom po vas kako mi se čini, mladi prijatelju. Ded’, ovamo vi ostali — uzviknu uspravljajući se na uzengijama i dižući mač, i pokretom i glasom pozva musketare koji ga nisu mogli pratiti tako je brzo dojurio. — Ded’, raščistite mi sve ovo! K oružju! Puni puške! Nišani…

Na tu komandu se more sveta tako brzo rasturi da d’Artanjan pršte u homerski smeh.

— Hvala vam d’Artanjane, — reče Komenž, isturivši polovinu tela na vrata izvrnutih kočija; — hvala, mladi plemiću! Vaše ime? Da ga saopštim kraljici.

Raul taman htede odgovoriti, kad mu se d’Artanjan naže na uvo:

— Ćutite i pustite me da odgovorim, — reče on.

Zatim okrećući se ka Komenžu reče:

— Ne gubite vreme Komenžu, izađite iz kočija, ako možete, i naredite da doću druge.

— Ali koje druge?

— Zaboga, prve koje naiđu preko Novog mosta, oni koji budu u njima biće srećni da svoje kočije pozajme i time posluže kralju.

— Ali, — reče Komenž — ne znam…

— Ta idite ili će se posle pet minuta svi ovi prostaci vratiti s puškama i mačevima. Vas će ubiti i osloboditi zatvorenika. Pazite, eno upravo jedne kočije idu onuda.

Zatim, nagnuvši se opet Raulu, reče:

— Naročito ne govorite svoje ime, šapnu mu on.

Mladić ga je začuđeno gledao.

— Dobro, idem, — reče Komenž — a ako se povrate, pucajte.

— Nipošto, nipošto, — odgovori d’Artanjan — naprotiv da se niko nije makao s mesta; pucanj, ispaljen u ovaj mah, bio bi sutra skupo plaćen.

Komenž uze svoja četiri stražara i isto toliko musketara i pojuri ka kočijama. Ljudima koji su se nalazili u njima naredi da siđu, a kola dovede do prevrnutih kočija.

Ali kad je trebalo premestiti Brusela iz prevrnutih kola u nova, narod koji ugleda onog koga je zvao svojim oslobodiocem, stade urlati tako da se to ne da zamisliti i opet jurnu na kola.

— Krećite — reče d’Artanjan. — Evo vam deset musketara da vas prate, a dvadeset ću zadržati da bih zaustavio svet; krećite i ne gubite ni minuta. Deset ljudi za g. od Komenža!

Deset ljudi se izdvoji iz odreda, opkoli opet kola i oni krenuše galopom.

Uzvici se udvojiše kad kočije krenuše; više od deset hiljada ljudi se guralo po keju, preplavivši Novi most i ulice koje vode na njega.

Odjeknu nekoliko pucnjeva, jedan musketar bi ranjen.

— Napred! — viknu d’Artanjan nemajući kud i grizući brk.

I sa svojih dvadeset ljudi juriša na sav taj narod koji ustuknu izbezumljen. Jedan jedini čovek ostade na svom mestu s puškom u ruci.

— Ah! — reče taj čovek — ti se onaj koji ga je već jednom hteo ubiti! Čekaj!

I uperi svoju pušku u d’Artanjana koji je k njemu dolazio brzim galopom.

D’Artanjan poleže po vratu svog konja, mladić opali; zrno preseče pero na d’Artanjanovom šeširu.

Konj koji se beše zahuktao zakači neopreznog čoveka koji je hteo da sam zaustavi oluju i odbaci ga do zida.

D’Artanjan u mestu zaustavi svog konja i dok su njegovi musketari i dalje jurišali, dignuta mača vrati se do oborenog čoveka.

— Ah! Gospodine, — viknu Raul, koji poznade mladića jer ga je video u ulici Kokatri, — gospodine, poštedite ga, to je njegov sin.

D’Artanjan zadrža ruku kojom je bio spreman da zada udarac.

— Ah! Vi ste njegov sin, — reče on; — to je druga stvar.

— Gospodine, predajem se — reče Luvijer pružajući oficiru svoju ispražnjenu pušku.

— Eh, ne! Ne predajte se, bogamu! Naprotiv, bežite i to brzo; ako vas uhvatim bićete obešeni.

Mladić ne sačeka da mu se dva puta kaže, provuče se konju ispod vrata i nestade ga iza ugla ulice Genego.

— Vere mi, — reče d’Artanjan Raulu — bilo je krajnje vreme da mi zaustavite ruku, to je već bio mrtav čovek i, vere mi, kad bih sa znao ko je, bilo bi mi žao što sam ga ubio.

— Ah, gospodine, — reče Raul — dozvolite mi, pošto vam zahvalim za ovog dečka, da vam zahvalim i za sebe; i ja, gospodine, umalo što nisam poginuo kad vi naiđoste.

— Čekajte, čekajte, mladiću i ne zamarajte se govorom.

Zatim izvlačeći iz bisaga bocu punu španskog vina, reče:

— Popite nekoliko gutljaja ovoga. Raul popi i htede opet da zahvali,

— Dragi moj, — reče d’Artanjan — o tome ćemo docnije govoriti.

Zatim, videći da su musketari raščistili kej kod Novog mosta pa sve do keja Sen Mišel i da se vraćaju, on podiže mač da bi oni ubrzali korak.

Musketari stigoše kasom; istovremeno je s druge strane keja dolazilo deset ljudi pratnje koju je d’Artanjan dao Komenžu.

— Hej! — reče d’Artanjan ovima — je li se desilo šta novo?

— Eh, gospodine, — reče narednik — kočije su se još jednom polomile; to je pravo prokletstvo.

D’Artanjan sleže ramenima.

— To su nespretnjakovići, — reče on; — kad čovek uzima kočije onda bira jake; kočije kojima će se čovek poslužiti pri hapšenju jednog Brusela moraju biti u stanju da nose deset hiljada ljudi.

— Šta naređujete, poručniče?

— Preuzmite odred i vodite ga u kasarnu.

— Zar ćete se vi sami vratiti?

— Svakako. Da ne mislite da mi je potrebna pratnja?

— Ali ipak…

— Ma idite.

Musketari krenuše a d’Artanjan ostade sam s Raulom.

— A sada, da li vas šta boli? — reče mu on.

— Da, gospodine, glava mi je teška i gori.

— Da vidimo šta je s tom glavom? — reče d’Artanjan, podižući šešir. Ah! Ah! Uboj.

— Da, čini mi se da sam dobio saksiju s cvećem po glavi.

— Ološ! — reče d’Artanjan — Ali vi imate mamuze, bili ste dakle na konju?

— Da, ali sam sjahao da bih branio g. od Komenža i konja su mi uzeli. Pazite, evo ga.

Zaista, baš u taj mah je prolazio tuda Raulov konj a jahao ga je Frike, koji je jurio u galopu, mašući svojom četvorobojnom kapom, i vičući:

— Brusel! Brusel!

— Hej! Stani, smetenjače! — viknu d’Artanjan, dovedi ovamo konja.

Frike je dobro čuo; ali se napravi kao da ne čuje i pokuša da nastavi put.

D’Artanjan za trenutak htede da jurne za obešenjakom Frikeom, ali ne htede da ostavi Raula samog; zadovolji se time što iz kuburlije uze jedan pištolj i zape ga.

Frike je imao oštro oko i osetljivo uvo, on spazi d’Artanjanov pokret i ču zvuk obarače; odjednom zaustavi svog konja.

— Ah! Vi ste to, gospodine oficiru! — uzviknu prilazeći d’Artanjanu — i zaista mi je vrlo milo što sam na vas naišao.

D’Artanjan pažljivo zagleda Frikea i poznade u njemu dečka iz ulice Kalandr.

— Ah! Ti si, mangupe,— reče mu — hodi ovamo.

— Da, ja sam, gospodine oficiru — reče Frike ulagujući se.

— Promenio si dakle zanat? Nisi više ministrant? Nisi više momak u krčmi? Postao si dakle konjokradica?

— Ah! Gospodine oficiru, kako možete to da kažete! — uzviknu Frike — Tražio sam plemića kome ovaj konj pripada, lep konjanik, hrabar kao Cezar…

I on se napravi kao da sad tek primećuje Raula.

— Ah! Ali, ako se ne varam, evo ga gospodine, nećete zaboraviti da dečku date napojnicu, zar ne?

Raul se maši za džep.

— Šta ćete to? — reče d’Artanjan.

— Da dam deset livara ovom čestitom momku — odgovori Raul vadeći jedan pistol iz džepa.

— Deset udaraca nogom u tur — reče d’Artanjan. — Odlazi, obešenjače! I ne zaboravi da ti znam adresu.

Frike, koji se nije nadao da će tako jeftino proći, jednim skokom stiže s keja u ulicu Delfina, u kojoj iščeze. Raul opet pojaha svog konja, i obojica pođoše hodom ka ulici Tikton, d’Artanjan zaklanjajući mladića kao da mu je sin.

Duž celog puta čulo se potmulo gunđanje i pretnje iz daljine; ali pri pogledu na ovog oficira tako vojničkog držanja, pri pogledu na silni mač koji je visio ispod njegove ruke koja se oslanjala na temnjak, uvek bi se sklanjali i nisu pokušavali nikakav ozbiljan napad protiv dva konjanika.

Stigoše, dakle, bez ikakvih neprijatnosti do hotela kod Kozice.

D’Artanjan naredi tada da pozovu Planšea; ali makoliko da su ga zvali, Planše se ne odazva: beše ga nestalo.

— Onda vina! — reče d’Artanjan.

Zatim kad doneše vino i kad ostade sam s Raulom, reče:

— Vi ste vrlo zadovoljni sobom, zar ne? — reče gledajući ga pravo u oči.

— Pa da, — reče Raul; — čini mi se da sam učinio svoju dužnost. Zar nisam branio kralja?

— A ko vam je rekao da branite kralja?

— Pa sam g. grof od La Fera.

— Da, kralja; ali danas niste branili kralja, branili ste Mazarena, što nije baš ista stvar.

— Ali, gospodine…

— Učinili ste budalaštinu, mladiću, umešali ste se u stvari koje vas se ne tiču.

— Pa ipak i vi sami…

— Oh! Sa mnom je druga stvar; ja moram da se pokoravam naređenjima svog kapetana. Vaš kapetan je g. Princ. Shvatite dobro, vi nemate drugih kapetana. Ama, je li ko video, — nastavi d’Artanjan — ovu ludu glavu koja hoće da postane Mazarenovac i pomaže da se uhapsi g. Brusel! Nemojte ni reči da zucnete o tome ili će g. grof od La Fera pobesneti od jeda.

— Vi mislite da bi se g. grof od La Fera naljutio na mene?

— Da li mislim! Ubeđen sam; inače bih vam se zahvalio, jer najzad, vi ste radili za nas. Stoga vas grdim umesto njega; verujte mi da će grdnja biti blaža. Zatim, — dodade d’Artanjan — koristim se, drago moje dete, preimućstvom koje mi je vaš tutor ustupio.

— Ne razumem vas, gospodine — reče Raul. D’Artanjan ustade, ode do svog pisaćeg stola, uze jedno pismo i pruži ga Raulu.

Čim je Raul pregledao hartiju, oči mu se navodniše.

— Oh! Bože moj, — reče on dižući svoje lepe oči, vlažne od suza ka d’Artanjanu — g. grof je dakle napustio Pariz ne videvši se sa mnom?

— Krenuo je pre četiri dana — reče d’Artanjan.

— Ali njegovo pismo kao da nagoveštava da ide u susret kakvoj smrtnoj opasnosti.

— Ah, nije nego; on da se izlaže smrtnoj opasnosti! Budite bez brige: ne, on putuje poslom i uskoro će se vratiti; nadam se da nemate ništa protiv da vam u međuvremenu ja budem tutor?

— Oh, ne, gospodine d’Artanjane, — reče Raul — vi ste tako čestit plemić i g. grof od La Fera vas toliko voli!

— Eh! Bože moj, volite me i vi; neću vas mnogo mučiti, ali pod uslovom da budete fronder, mladi moj prijatelju, i čak žestok fronder.

— Ali hoću li i dalje moći viđati gospođu od Ševreza?

— Svakako, bogamu! I g. biskupovog pomoćnika, i gospođu od Longvila, i kad bi dobričina Brusel bio tu, čijem ste hapšenju tako nepromišljeno pripomogli, rekao bih vam: izvinite se brzo g. Bruselu i poljubite ga u oba obraza.

— Dobro gospodine, poslušaću vas, mada vas ne razumem.

— Izlišno je da me razumete. Vidite, — nastavi d’Artanjan okrećući se vratima koja se behu otvorila — evo g. od Valona koji nam dolazi s iscepanim odelom.

— Da, ali u zamenu za to, — reče Portos sav oznojen i prašnjav — pocepao sam mnogo koža. Ti lupeži su hteli da mi otmu mač! Vraga! Uzrujanost u narodu! — nastavi džin mirna lica — ali sam više od dvadeset potukao balčakom svoje Balizarde… Gutljaj vina, d’Artanjane.

— Oh, u tome se oslanjam na vas, — reče Gaskonjac puneći Portosovu čašu do vrha — ali kad ispijete, recite mi svoje mišljenje.

Portos ispi čašu naiskap, zatim kad spusti čašu na sto i obliza brkove, upita:

— O čemu?

— Vidite, — nastavi d’Artanjan — evo gospodina od Braželona koji je na svaki način hteo da pomogne da se uhapsi Brusel, i koga sam jedva sprečio da ne brani g. od Komenža!

— Vraga! — reče Portos — a šta bi na to rekao tutor kad bi za to saznao?

— Vidite li! — prekide ga d’Artanjan — Budite fronder prijatelju, budite fronder i znajte da u svemu zamenjujem g. grofa.

I zazveča kesom.

A zatim, okrećući se svome drugu, dodade:

— Hoćete li sa mnom, Portose?

— Kuda to? — upita Portos, sipajući sebi još jednu čašu vina.

— Da odamo dužnu počast kardinalu. Portos iskapi drugu čašu vina onako isto mirno kao što je i prvu iskapio, uze opet svoj šešir koji beše spustio na stolicu, i pođe za d’Artanjanom.

Što se tiče Raula, on ostade sav zbunjen onim što je video, jer mu je d’Artanjan zabranio da napušta sobu pre no što se sve to uzbuđenje stiša.

KRAJ PRVOG DELA

DRUGI DEO

I

PROSJAK IZ SEN-ESTAŠA

D’Artanjan je sračunato odložio svoj odlazak u Pale-Roajal. Time je dao vremena Komenžu da tamo ode pre njega i samim tim da saopšti kardinalu značajne usluge koje su d’Artanjan i njegov prijatelj tog jutra učinili kraljičinoj stranci.

Stoga ih Mazaren obojicu izvanredno ljubazno primi, učini im mnogo komplimenata i reče im da je svaki od njih prešao već više od pola rastojanja koje ga odvaja od onoga što želi da mu se ispuni, to jest d’Artanjana od kapetanskog čina, a Portosa od njegove baronije.

D’Artanjan bi više voleo da je umesto svega toga primio novaca, jer je znao da Mazaren lako obećava ali vrlo teško ispunjava svoja obećanja; stoga je smatrao da su kardinalova obećanja obično samo zato da zamažu oči; ali se i pored toga pravio pred Portosom kao da je vrlo zadovoljan, da ovoga ne bi razočarao.

Dok su se dva prijatelja nalazila kod Mazarena, kraljica posla po kardinala. Kardinal pomisli da bi to bio izvanredan način da udvostruči revnost dvojice svojih branilaca, ako bi im pružio priliku da im kraljica lično zahvali: on im dade znak da pođu za njim. D’Artanjan i Portos mu pokazaše svoja prašnjava i sasvim iscepana odela, ali kardinal odmahnu glavom.

— Takva odela vrede više od odela većine dvorana koje ćete zateći kod kraljice, jer ta odela dolaze iz borbe.

D’Artanjan i Portos poslušaše.

Dvor Ane od Austrije je bio mnogobrojan i pun bučne veselosti, jer, sve u svemu, posle pobede koja je izvojevana nad Špancima, izvojevana je pobeda i nad narodom. Brusel je bez otpora izveden iz Pariza i u ovom trenutku se svakako nalazio u zatvorima u Sen Žermenu; a Blanmenil, koji je uhapšen u isto vreme kad i on, ali čije je hapšenje prošlo bez buke i neprijatnosti, već je bio zaveden u zatvorske knjige zamka Vensen.

Komenž se nalazio kod kraljice koja ga je ispitivala o pojedinostima ekspedicije; i dok su svi slušali njegovu priču, on kroz vrata opazi, d’Artanjana i Portosa koji su ulazili iza kardinala.

— Eh! Gospođo, — reče prilazeći hitro d’Artanjanu — evo nekog ko vam to može bolje ispričati od mene jer je to moj spasilac. Bez njega bih verovatno ležao mrtav u rečnim mrežama kod Sen-Klua; jer se radilo ništa manje nego o tome da me bace u reku. Govorite, d’Artanjane, govorite.

Otkako je poručnik u musketarima, d’Artanjan se možda već stotinu puta našao u istoj prostoriji s kraljicom, ali mu se ona nikad nije obratila.

— Pa dobro, gospodine, zar sada, pošto ste mi učinili takvu uslugu, nemate ništa da mi kažete? — reče Ana od Austrije.

— Gospođo, — odgovori d’Artanjan — nemam ništa da kažem, sem da moj život stoji na raspoloženju Vašem veličanstvu i da ću biti srećan tek onog dana kad ga budem dao za vas.

— Znam to, gospodine, znam to, — reče kraljica — i to već odavno. I stoga sam vrlo zadovoljna što mogu da vam javno dam onaj dokaz mog uvažavanja i zahvalnosti.

— Dozvolite, gospođo, — reče d’Artanjan — da jedan njihov deo prenesem na svog prijatelja, bivšeg musketara iz Trevilove čete, kao što sam i sam (i te reči naglasi jače) i koji je počinio čuda, dodade on.

— Gospodin se zove? — upita kraljica.

— U musketarima se zvao Portos, — reče d’Artanjan (kraljica se trže) — ali je njegovo pravo ime vitez od Valona.

— Od Brasijea od Pjerfona — dodade Portos.

— Tih imena ima suviše da bih ih se svih setila, i hoću da zapamtim samo prvo, reče kraljica blagonaklono.

Portos ce pokloni. D’Artanjan ustuknu za dva koraka.

U tom trenutku prijaviše biskupovog pomoćnika.

U kraljevskom skupu se začu uzvik iznenađenja. Mada je biskupov pomoćnik tog jutra držao propoved, znalo se da on veoma naginje frondi; i Mazaren je, kad je zamolio g. arhiepiskopa pariskog da za propoved odredi svog sinovca, očigledno imao nameru da g. od Reca zada jedan od onih podmuklih italijanskih udaraca u kojima je tako mnogo uživao.

I zaista, biskupov pomoćnik je saznao za događaj izlazeći iz Bogorodičine crkve. Mada je bio skoro sasvim u sporazumu s glavnim fronderima, ipak nije bio toliko zagazio da se ne bi mogao povući ako bi mu dvor ponudio ona preimućstva za kojima je težio i u odnosu na koje je položaj biskupovog pomoćnika bio tek prvi korak. G. od Peca je želeo da postane arhiepiskop namesto svog strica i kardinal kao i Mazaren. A stranka naroda mu je teško mogla omogućiti ove prave kraljevske počasti. Stoga je dolazio u Pale da kraljici čestita na pobedi kod Lansa, unapred rešen da zauzme stav za ili protiv dvora, prema tome kako njegovo čestitanje bude primljeno, dobro ili rđavo.

Prijaviše, dakle, biskupovog pomoćnika; on uđe i pri njegovoj pojavi, ceo ovaj dvor koji je trijumfovao udvostruči svoju radoznalost očekujući njegove reči.

Sam biskupov pomoćnik je imao otprilike onoliko duha koliko su ga imali zajedno svi oni koji su se tu iskupili da bi mu se podsmevali. Stoga je njegov govor bio tako savršeno vešt da prisutni, makoliko da su želeli da mu se podsmehnu, ne nađoše za to povoda. On završi time što reče da on svu svoju moć, makoliko mala bila, stavlja u službu Njenog veličanstva.

Za sve vreme dok je govor trajao, izgledalo je da kraljica veoma uživa u govoru g. biskupovog pomoćnika; ali kad ovaj svoj govor završi ovom rečenicom koja je jedina pružala maha zajedanju, Ana se okrete i jednim pogledom koji uputi svojim ljubimcima dade im na znanje da im prepušta biskupovog pomoćnika. Udvorice se smesta upustiše i pokušaše da ga zbune. Nožan-Boton, dvorska budala, uzviknu da je kraljica veoma srećna što u ovakvom trenutku nailazi na podršku crkve.

Svi prsnuše u smeh.

Grof od Vilroa reče da ne razume kako su se i jednog trenutka mogli plašiti kad su za odbranu dvora od parlamenta i pariskih građana, imali biskupovog pomoćnika, koji jednim svojim migom može da podigne čitavu vojsku popova, crkvenih stražara i crkvenjaka.

Maršal od la Mejerea dodade da je, u slučaju da dođe do sukoba i da g. biskupov pomoćnik učestvuje u borbi, samo šteta što g. biskupovog pomoćnika u gužvi neće moći raspoznati po crvenom šeširu kao što su Anrija IV u bici kod Ivrija poznavali po belom peru.

Pred tom olujom koju je mogao učiniti smrtonosnom za one koji su mu se podsmevali, Gondi ostade miran i strog. Kraljica ga tad upita da li ima šta da doda lepom govoru koji joj je uputio.

— Da, gospođo, — reče biskupov pomoćnik — imam da vas zamolim da dobro promislite pre nego što zapodenete građanski rat u kraljevstvu.

Kraljica mu okrete leđa i opet otpoče smejanje.

Biskupov pomoćnik se pokloni i izađe iz dvora upućujući kardinalu, koji ga je posmatrao, jedan od onih pogleda koje razumeju smrtni neprijatelji. Taj pogled je bio tako oštar da je prodro do dna Mazarenovog srca i da ovaj, osećajući da je to objava rata, zgrabi d’Artanjana za ruku i reče mu:

— Vi biste gospodine u slučaju potrebe poznali ovog čoveka koji je sad izišao, zar ne?

— Da monsenjeru — reče d’Artanjan.

A zatim okrećući se i sam ka Portosu:

— Vraga! — reče on — Stvari se pogoršavaju; ne volim svađe između crkvenih ljudi.

Gondi se povuče, deleći usput blagoslove kako bi sve, pa čak i sluge svojih neprijatelja, naterao da pred njim kleknu

— Oh! — promrmlja prekoračujući prag palate — nezahvalni dvore, podmukli dvore, podli dvore! Sutra ću te naučiti kako se smeje ali na drugi način.

Ali dok su se u Pale-Roajalu odavali preteranoj radosti da bi nadmašili kraljičinu veselost, Mazaren, čovek zdrava razuma i koji je uostalom i iz straha bio vrlo dalekovid, nije gubio vreme u praznim i opasnim šalama; izišao je posle biskupovog pomoćnika, proverio svoje račune, prikupio svoje zlato i naredio da mu poverljivi radnici izgrade skrovišta u zidovima.

Kad se vratio u svoj stan, biskupov pomoćnik saznade da je neki mladić došao posle njegovog odlaska i da ga čeka; on upita za ime tog mladića i zadrhta od radosti saznavši da se zove Luvijer.

Pojuri odmah ka svojoj sobi za rad, zaista se tu nalazio Bruselov sin još sav besan i sav krvav od borbe s kraljevim ljudima. Jedina predostrožnost koju je preduzeo polazeći u arhiepiskopski dom bila je da kod jednog svog prijatelja ostavi pušku.

Biskupov pomoćnik mu priđe i pruži mu ruku. Mladić ga pogleda kao da je hteo da pročita šta mu leži na dnu srca.

— Dragi moj gospodine Luvijere, — reče biskupov pomoćnik — verujte mi da ozbiljno saučestvujem u nesreći koja vas je zadesila.

— Je li to istina i govorite li ozbiljno? — reče Luvijer.

— Od sveg srca — reče Gondi.

— U tom slučaju, gospodaru, prošlo je vreme praznih reči i došao je trenutak za dela; gospodaru, ako vi to želite, moj će otac za tri dana biti van zatvora, a za šeet meseci ćete vi biti kardinal.

Biskupov pomoćnik se trže.

— Oh! Govorimo iskreno, — reče Luvijer — i igrajmo otvorenih karata. Ne razbacuje se trideset hiljada talira milostinje, kao što ste vi to učinili za ovih šest meseci iz čistog hrišćanskog milosrđa, to bi bilo suviše lepo. Vi ste slavoljubivi i to je sasvim prirodno: vi ste genijalan čovek i osećate svoju vrednost. A ja mrzim dvor i u ovom trenutku imam samo jednu želju, da se osvetim. Dajte nam sveštenstvo i narod kojim raspolažete; ja ću vam dati građanski stalež i parlament; s ta četiri elementa je Pariz za osam dana u našim rukama i verujte mi, gospodine biskupov pomoćniče, dvor će iz straha dati ono što ne bi dao iz naklonosti.

Sad biskupov pomoćnik pogdeda u Luvijera svojim prodornim pogledom.

— Ali gospodine Luvijeru, znate li da vi to meni sasvim jednostavno predlažete građanski rat.

— Vi ga već dosta davno pripremate, gospodaru, da bi vam on bio dobrodošao.

— Svejedno, — reče biskupov pomoćnik — razumećete da o tome čovek mora da razmisli.

— I koliko časova tražite?

— Dvanaest, gospodine. Je li to suviše?

— Sad je podne, biću u ponoć kod vas.

— Ukoliko se ne budem vratio, pričekajte me.

— Vrli dobro. U ponoć gospodaru.

— U ponoć, dragi moj gospodine Luvijeru. Kad ostade sam Gondi pozva sebi sve sveštenike s kojima je bio u vezi. Za dva sata je okupio trideset sveštenika najmnogobrojnijih pa prema tome i najbuntovnijih parohija u Parizu.

Gondi im ispriča uvredu koju su mu malo pre naneli u Pale-Roajalu i saopšti im šale Botena, grofa od Vilroa i maršala od La Mejerea. Sveštenici ga zapitaše šta treba da čine.

— To je sasvim jednostavno, — reče biskupov pomoćnik — vi upravljate savestima, pa lepo! Potkopajte onu bednu predrasudu o strahu i poštovanju prema kraljevima, kažite svojim parohijanima da je kraljica tiranin i ponavljajte toliko i tako glasno da svako zna da nesreće Francuske dolaze od Mazarena, njenog ljubavnika i čoveka koji ju je pokvario. Poč nite posao danas, ovog časa i posle tri dana vas očekujem da čujem rezultat. Pored toga, ako neko od vas ima kakav dobar savet, nek ostane, saslušaću ga sa zadovoljstvom.

Tri sveštenika ostadoše: sveštenik iz Sen Merija, onaj iz Sen Silpisa i sveštenik crkve Sen-Estaša.

Ostali se povukoše.

— Vi mislite, dakle, da mi možete bolje pomoći nego vaša sabraća? — reče Gondi.

— Nadamo se — odgovoriše sveštenici.

— Ded’ gospodine svešteniče iz Sen Merija, počnite.

— Gospodaru, imam u svojoj četvrti jednog čoveka koji bi vam mogao veoma mnogo koristiti.

— Ko je taj čovek?

— Jedan trgovac iz ulice Lombar, koji ima vrlo jakog uticaja na male trgovce u svom kraju.

— Kako se zove?

— To je neki Planše; on je sam napravio ulični metež pre šest nedelja; ali, kako su ga posle tog meteža tražili da bi ga obesili, to se on izgubio.

— A hoćete li ga naći?

— Nadam se: ne verujem da su ga uhapsili, i kako sam ja ispovednik njegove žene, ako ona zna gde se on nalazi, doznaću i ja.

— Dobro, gospodine svešteniče, potražite mi tog čoveka i ako ga nađete, dovedite mi ga.

— U koje vreme, gospodaru?

— U šest časova, hoćete li?

— Bićemo kod vas u šest časova, gospodaru.

— Idite, dragi moj svešteniče, idite i neka vam Bog pomogne!

Sveštenik izađe.

— A vi, gospodine — reče Gondi okrećući se ka svešteniku iz Sen Silpisa.

— Ja, gospodaru, — reče ovaj — poznajem čoveka koji je učinio velike usluge jednom vrlo popularnom princu, koji bi bio izvrstan vođa pobunjenika i koga vam mogu staviti na raspoloženje.

— Kako se zovo taj čovek?

— G. grof od Rošfora.

— Poznajem ga i ja: nažalost on nije u Parizu.

— Gospodaru, on se nalazi u ulici Kaset.

— Otkada?

— Beć od pre tri dana.

— A zašto nije došao da me poseti?

— Rekli su mu… oprostite gospodaru… — Svakako, recite.

— Da ste, gospodaru, u toku pregovora s dvorom.

Gondi se ujede za usnu.

— Prevarili su ga; dovedite mi ga u osam časova, gospodine svešteniče, i neka vas Bog blagoslovi kao što vas ja blagosiljam!

Drugi sveštenik se pokloni i izađe.

— Na vas je red gospodine, — reče biskupov pomoćnik okrećući se ka onome koji beše ostao poslednji. — Imate li i vi da mi ponudite nešto tako dobro kao ova dva gospodina koja nas napustiše?

— Nešto još bolje, gospodaru.

— Vraga, vodite računa da se time strašno obavezujete: jedan mi je ponudio trgovca, drugi grofa; vi ćete mi, dakle, ponuditi princa?

— Ponudiću vam prosjaka, gospodaru.

— Ah! Ah! — reče Gondi razmišljajući — U pravu ste, gospodine svešteniče: nekog ko bi pokrenuo svu tu legiju siromaha koja je zakrčila pariske raskrsnice i koji bi ih umeo naterati da viču tako glasno da bi ih cela Francuska mogla čuti da ih je Mazaren doveo do prosjačkog štapa.

— Upravo imam takvog čoveka.

— Vravo! A ko je taj čovek.

— Običan prosjak kao što sam vam rekao, gospodaru, koji već otprilike šest godina traži milostinju dajući svete vodice na stepenicama crkve Sen-Estaša.

— I kažete da ima velikog uticaja na svoju sabraću?

— Gospodaru, vi znate da prosjaci predstavljaju organizovano telo, neku vrstu udruženja onih koji ništa nemaju protiv onih koji nešto imaju; udruženje u koje svako unosi svoj deo i koje se pokorava jednom starešini.

— Da, čuo sam da se o tome govori — nastavi biskupov pomoćnik.

— Pa lepo! Taj čovek koga vam nudim opšti je poverenik.

— A šta znate o tom čoveku?

— Ništa, gospodaru, osim što mi se čini da ga muči griža savesti.

— A po čemu to mislite?

— Svakog 28. u mesecu mi plaća da odslužim službu za pokoj duše jedne osobe koja je umrla nasilnom smrću; i juče sam odslužio takvu jednu službu.

— A kako se zove?

— Majar; ali ne verujem da mu je to pravo ime.

— I mislite da bismo ga sada zatekli na njegovom mestu?

— Neizostavno.

— Hajdemo da vidimo prosjaka, gospodine svešteniče; i ako je on onakav kakvog ste mi ga opisali, onda ste u pravu, vi ste onda zaista pronašli pravo blago.

I Gondi se obuče kao vitez, stavi na glavu širok šešir s crvenim perom, pripasa dug mač, prikači mamuze na čizme, uvi se u širok ogrtač i pođe za sveštenikom.

Biskupov pomoćnik i njegov saputnik pređoše sve ulice koje razdvajaju arhiepiskopski dvor od crkve Sen-Estaša, pažljivo ispitujući raspoloženje naroda. Narod je bio uzbuđen, ali je izgledalo da ne zna na koju stranu da udari, baš kao poj razljućenih pčela i bilo je očigledno da će se sve završiti samo zujanjem ako se tom narodu ne nađu vođe.

Stigavši u ulicu Pruver sveštenik ispruži ruku ka predvorju crkve.

— Vidite, — reče on — eno ga, na svom je mestu. Gondi pogleda u naznačenom pravcu i opazi jednog siromaha koji je sedeo na stolici a leđima se oslanjao na ukras od gipsa: kraj njega je stajala činija s vodom, a u ruci je držao štapić za dodavanje svete vodice.

— Da li on tu stoji po nekoj povlastici? — reče Gondi.

— Ne, gospodaru, on se sa svojim prethodnikom pogodio za mesto onog koji daje svetu vodicu.

— Pogodio?

— Da, ta se mesta kupuju; mislim da je ovaj i platio za svoje sto pistola.

— Znači ugursuz je bogat?

— Neki od tih ljudi umiru ostavljajući katkad dvadeset, dvadeset i pet, trideset hiljada livara, pa i više.

— Hm! — reče Gondi smejući se — nisam znao da tako dobro ulažem svoju milostinju.

Utoliko su se primakli predvorju; u trenutku u kom su sveštenik i biskupov pomoćnik stupili nogom na prvu crkvenu stepenicu, prosjak ustade i ispruži svoj štapić.

To je bio čovek od svojih šezdeset i šest do šezdeset i osam godina, omalen, dosta pun, prosede kose i žućkastih očiju. Na licu mu se ogledala borba dvaju suprotnih principa, jedne rđave prirode koju je ukrotila volja, a možda i kajanje.

Videći viteza koji je pratio sveštenika, on se trže i začuđeno ga pogleda.

Sveštenik i biskupov pomoćnik dodirnuše vrhom prstiju štapić sa svetom vodicom i prekrstiše se; biskupov pomoćnik baci novac u šešir koji je stajao na zemlji.

— Majare, — reče sveštenik — gospodin i ja smo došli da za časak porazgovaramo s vama.

— Sa mnom! — reče prosjak — To je velika čast za čoveka koji pred crkvom daje svetu vodicu.

U siromahovom glasu se oseti izvesna ironija koju nije mogao sasvim savladati i koja iznenadi biskupovog pomoćnika.

— Da, — reče sveštenik, koji je izgleda navikao na taj ton — da, hteli smo da znamo šta mislite o današnjim događajima i šta ste čuli da o njima govore ljudi koji ulaze u crkvu i iz nje izlaze.

Prosjak odmahnu glavom.

— Tužni su to događaji, gospodine svešteniče, i njihov teret kao i uvek opet pada na jadni narod. Što se tiče onoga što se o njima govori, svi su nezadovoljni, svi se žale, ali ko kaže svi, isto kao da kaže niko.

— Objasnite, dragi prijatelju — reče biskupov pomoćnik.

— Kažem da će svi ti uzvici, sva ta jadanja, sva ta proklinjanja, doneti samo oluju i munje, i to je sve; ali da će grom udariti tek kad se bude našao vođ da njima upravlja.

— Prijatelju, — reče Gondi — izgledate mi vešt čovek; da li biste bili raspoloženi da se umešate u mali građanski rat ukoliko do njega dođe i da tome vođi, ako nađemo takvog, stavite na raspoloženje svoju ličnu moć i uticaj koji ste stekli na svoje drugove?

— Da, gospodine, samo da crkva odobrava taj rat i ako bi me prema tome mogao dovesti cilju koji želim postići, to jest oproštaju mojih grehova.

— Crkva će ne samo odobravati taj rat nego će još njime i rukovoditi. Što se tiče oproštaja vaših grehova, imamo uza se g. pariskog arhiepiskopa koji je od pape iz Rima dobio široka ovlašćenja, pa i g. biskupovog pomoćnika koji ima punovažne oproštajnice; preporučićemo vas njemu.

— Imajte na umu, Majare, — reče sveštenik — da sam vas ja preporučio gospodinu koji je svemoćni velikaš i da sam u neku ruku jamčio za vas.

— Znam, gospodine svešteniče, — reče prosjak — da ste uvek bili vrlo dobri prema meni; stoga sam i ja vrlo voljan da vam budem na uslugi.

— A mislite li da je vaša moć nad vašom sabraćom tako velika, kao što mi maločas reče gospodin sveštenik?

— Verujem da me na izvestan način uvažavaju, — reče prosjak s ponosom — i da ne samo što će učiniti štogod im ja budem zapovedio, nego će za mnom ići i gdegod ja budem išao.

— A možete li mi jamčiti za pedeset odlučnih ljudi, dobrih besposlenih i oduševljenih duša, drekavaca koji bi bili u stanju da obore zidove Pale-Roajala, vičući: „Dole Mazaren!” kao što su nekad oboreni jerihonski zidovi?

— Mislim, — reče prosjak — da mi se mogu poveriti i teže i ozbiljnije stvari nego što je to.

— Ah! Ah! — reče Gondi — Da li biste uzeli na sebe da u toku jedne noći podignete deset barikada?

— Uzeo bih na sebe da podignem pedeset i, kad svane, da ih branim.

— Bogamu, reče Gondi — govorite sa samouverenjem koje mi čini zadovoljstvo, i pošto g. sveštenik jamči za vas…

— Jamčim — reče sveštenik.

— Evo jedne kese koja sadrži pet stotina pistola u zlatu, preduzmite sve što je potrebno i recite mi gde vas mogu opet naći večeras u deset časova.

— Trebalo bi da to bude na kakvom uzdignutom mestu, odakle bi se dati signal mogao videti iz svih četvrti Pariza.

— Hoćete li da vam dam nekoliko reči za vikara crkve Sen-Žak-La-Vušri? On će vas uvesti u jednu od soba na kuli — reče sveštenik.

— Vrlo dobro — reče prosjak.

— Onda, — na to će biskupov pomoćnik — večeras u deset časova i ako budem zadovoljan vama, stajaće vam na raspoloženju još jedna kesa od pet stotina pistola.

Prosjakove oči zablistaše od lakomosti, ali on savlada to uzbuđenje.

— Doviđenja, gospodine, — reče on — do večeras, sve će biti uređeno.

I vrati svoju stolicu u crkvu, namesti pored stolice svoju činiju i štapić, uze svete vodice iz crkvenog suda kao da nije imao poverenja u svoju i izađe iz crkve.

II

TORANJ SEN-ŽAK-LA-BUŠRI

U četvrt do šest, g. od Gondija je završio sva svoja obilaženja i vratio se u arhiepiskopski dvor.

U šest časova prijaviše sveštenika iz Sen-Merija.

Biskupov pomoćnik brzo pogleda iza njega i vide da ga prati jedan čovek.

— Uvedite ga, — reče on. Sveštenik uđe, a za njim Planše.

— Gospodaru,— reče sveštenik iz Sen-Merija — evo osobe o kojoj sam imao čast da vam govorim.

Planše pozdravi kao čovek koji je zalazio u bolje kuće.

— I vi želite da poslužite narodnoj stvari? — upita Gondi.

— Još kako, — reče Planše — ja sam u duši fronder. Ovakav kakav sam, ja sam, gospodaru, osuđen na vešala.

— A kojim povodom?

— Iščupao sam iz ruku Mazarenovih ljudi jednog plemenitog velikaša koga su oni vraćali u Bastilju, u kojoj je proveo pet godina.

— A zove se?

— Oh, gospodaru, vi ga dobro poznajete: to je grof od Rošfora.

— Ah, zbilja, jeste, — reče biskupov pomoćnik — čuo sam kako se o toj stvari govori: uzbunili ste, kako su mi rekli, ceo kvart?

— Skoro ceo — reče Planše s izrazom koji pokazivaše da je zadovoljan samim sobom.

— A vi ste po zanimanju?

— Poslastičar, u ulici Lombar

— Objasnite mi otkuda to da vi, koji se bavite tako mirnim zanatom imate tako ratoborne sklonosti?

— A kako me vi, gospodaru, koji ste crkveni čovek, primate sada u viteškom odelu, s mačem o bedru i mamuzama na čizmama?

— Vere mi, nije rđavo odgovoreno! — reče Gondi smejući se — ali, kao što znate, uvek sam, i pored svešteničke odeće imao ratničkih sklonosti.

— Pa lepo, gospodaru, a ja sam, pre nego što sam postao poslastičar, tri godine bio narednik u pijemontskom puku, a pre nego što sam tri godine bio u pijemontskom puku bio sam osamnaest meseci lakej g. d’Artanjana.

— Musketarskog poručnika? — upita Gondi. — Baš kod njega, gospodaru.

— Ali kažu da je on telom i dušom uz Mazarena.

— Hm… — reče Planše.

— Šta hoćete da kažete?

— Ništa, gospodaru. G. d’Artanjan je u službi, g. d’Artanjan vrši svoju dužnost kad brani Mazarena, koji ga plaća, kao što mi vršimo svoju, mi građani, kad napadamo Mazarena koji nas pljačka.

— Vi ste pametan momak, prijatelju, može li se čovek osloniti na vas?

— Mislio sam, — reče Planše — da je g. sveštenik jamčio za mene.

— Zaista jeste, ali volim da čujem tu tvrdnju i iz vaših usta.

— Možete računati na mene, gospodaru, naročito ako se radi o izazivanju nereda u gradu.

— O tome ce upravo i radi. Koliko ljudi mislite da možete okupiti u toku noći?

— Dve stotine pušaka i pet stotina halebardi.

— Neka u svakom kvartu bude samo po jedan čovek koji bi učinio isto toliko, pa ćemo sutra imati dosta jaku vojsku.

— Pa da.

— Biste li bili voljni da slušate grofa od Rošfora?

— Išao bih za njim i u pakao; a to nije malo rečeno jer smatram da je on u stanju da u njega i siđe.

— Bravo!

— Po kom đe se znaku moći sutra raspoznati prijatelji od neprijatelja?

— Svaki fronder može da stavi čvor od slame na šešir.

— Dobro. Izdajte naređenje.

— Treba li vam novaca?

— Novac nikad i ni u čemu nije na odmet, gospodaru. Ako ga nema, moći će se i bez njega; ako ga ima, stvari će ići brže i bolje.

Gondi priđe jednom sanduku i izvadi iz njega kesu.

— Evo pet stotina pistola, — reče on — i ako stvar dobro pođe, računajte sutra na istu toliku sumu.

— Gospodaru, podneću vam tačan račun o ovoj sumi — reče Planše, stavljajući kesu pod mišku.

— Dobro, preporučujem vam kardinala.

— Ne brinite, u dobrim je rukama.

Planše izađe, a sveštenik ostade još malo posle njega.

— Jeste li zadovoljni, gospodaru? — reče on.

— Jesam, taj čovek mi izgleda odlučan momak

— Ta on će učiniti i više od onog što je obećao.

— Onda je divno.

I sveštenik se pridruži Planšeu koji ga je čekao na stepeništu. Posle deset minuta prijaviše sveštenika crkve Sen-Silpisa.

Čim se vrata Gondijevog kabineta otvoriše, jedan čovek ulete unutra. To je bio grof od Rošfora.

— Vi ste to, dakle, dragi grofe! — reče Gondi pružajući mu ruku.

— Najzad ste se odlučili, monsenjeru? reče Rošfor.

— Uvek sam bio rešen, reče Gondi.

— Ne govorimo više o tome, kad vi tako kažete, verujem vam; priredićemo dakle igranku Mazarenu?

— Pa, nadam se.

— A kad će početi igra?

— Pozivnice su upućene za večeras, — reče biskupov pomoćnik — ali će svirači otpočeti sa svirkom tek sutra ujutru.

— Možete računati na mene i na pedeset vojnika koje mi je obećao vitez d’Imijer, u slučaju da mi zatrebaju.

— Na pedeset vojnika?

— Da, on skuplja regrute i pozajmljuje mi ih; kad se svečanost završi, ako bude koji manje ja ću ga zameniti.

— Dobro, dragi moj Rošfore; ali to nije sve.

— Šta ima još? — zapita Rošfor smešeći se.

— Šta ste učinili s g. od Bofora?

— On je u Vandomoa, gde čeka da mu pišem da dođe u Pariz.

— Pišite mu, vreme je.

— Ubeđeni ste, dakle, u dobar ishod stvari?

— Jesam, ali je potrebno da se požuri; jer čim se pariski narod pobuni, imaćemo deset prinčeva a ne jednog koji će želeti da se stave na čelo pokreta: ako ne dođe odmah, zateći će mesto zauzeto.

— Mogu li mu to saopštiti od vaše strane?

— Da, svakako.

— Mogu li mu reći da može računati na vas?

— Sasvim.

— I da ćete mu ostaviti punu vlast?

— Što se rata tiče, da; što se tiče politike…

— Vi znate da mu to nije jaka strana.

— Pustićete me da po svom nahođenju pregovaram o svom kardinalskom šeširu.

— Stalo vam je mnogo do njega?

— Kad me već teraju da nosim šešir čiji mi se oblik ne sviđa, — reče Gondi — želim da taj šešir bar bude crven.

— O ukusima i bojama se ne treba prepirati, — reče Rošfor smejući se — jamčim za njegov pristanak.

— I vi ćete mu pisati večeras?

— Učiniću nešto bolje od toga, poslaću mu glasnika.

— Za koliko dana može da bude ovde?

— Za pet dana.

— Neka dođe i zateći će promenu.

— To i ja želim.

— Ja vam za to jamčim.

— I tako?

— Idite i skupite svojih pedeset ljudi i budite spremni.

— Na šta?

— Na sve.

— Postoji li kakav znak za raspoznavanje?

— Čvor od slame na šeširu.

— Dobro. Zbogom, gospodaru.

— Zbogom, dragi moj Rošfore.

— Ah! Sinjor Mazarenu, sinjor Mazarenu! — reče Rošfor odvlačeći sobom svog sveštenika, koji nije našao načina da u tom razgovoru prozbori i jednu reč — videćete da li sam suviše star da bih bio čovek od dela!

Bilo je devet i po časova a biskupovom pomoćniku je trebalo pola časa da ode iz arhiepiskopskog dvora u kulu Sen-Žak-La-Bušri.

Biskupov pomoćnik opazi svetlost koja je gorela na jednom od najviših prozora na kuli.

— U redu, — reče on — naš je poverenik na svom mestu.

On zakuca i otvoriše mu. Čekao ga je sam vikar i svetleći mu, odveo ga do na vrh kule; stigavši tamo, pokaza mu jedna mala vrata, spusti sveću u jedan ugao kraj zida da bi je biskupov pomoćnik našao pri izlasku, pa siđe.

Mada je ključ bio u vratima, biskupov pomoćnik zakuca.

— Slobodno! — reče neki glas u kome biskupov pomoćnik poznade prosjakov.

Gondi uđe. Tu je zaista bio čovek koji je delio svetu vodicu na tremu crkve Sen-Estaša. Čekao je ležeći na nekakvoj sirotinjskoj postelji.

Videći da ulazi biskupov pomoćnik, on ustade.

Izbi deset časova.

— Pa, — reče Gondi — jesi li održao reč koju si mi dao?

— Ne sasvim, reče prosjak.

— Kako to?

— Tražili ste od mene pet stotina ljudi, zar ne?

— Da, pa?

— Pa lepo, daću vam dve hiljade.

— Da se ne hvališeš?

— Hoćete li dokaza?

— Da

Tri sveće behu upaljene, od kojih je svaka gorela na po jednom prozoru koji su gledali, jedan na gradsku četvrt Site, drugi na Pale-Roajal, a treći na ulicu Sen-Deni.

Čovek ćuteći priđe svećama i ugasi ih jednu za drugom.

Biskupov pomoćnik se nađe u mraku, sobu je još osvetljavao samo neodređeni zrak meseca koji se gubio u krupnim crnim oblacima, čije je krajeve srebrio.

— Šta si to učinio? — reče biskupov pomoćnik

— Dao sam znak.

— Kakav?

— Znak za barikade.

— Ah! Ah!

— Kad budete izišli odavde, videćete moje ljude na delu. Pazite samo da ne slomijete noge udarivši u kakav lanac ili upavši u kakvu rupu.

— Dobro! Evo isto onoliko novaca koliko si već primio. Sada, misli na to da si vođa i da ne smeš piti.

— Ima dvadeset godina kako pijem samo vodu

Čovek uze kesu iz ruku biskupovog pomoćnika koji začu zveket koji je proizvodila ruka mešajući zlatnike.

— Ah, ah! — reče biskupov pomoćnik — ti si srebroljubac, bedniče.

Prosjak uzdahnu i odbaci kesu.

— Zar ću uvek ostati isti, i zar se nikad neću otresti nekadašnjeg čoveka? — reče on. — O bedo, o taštino!

— Pa ipak je uzimaš.

— Da, ali se pred vama zavetujem da ću ono što mi preostane upotrebiti na pobožna dela.

Lice mu je bilo bledo i iskrivljeno kao u čoveka koji je izdržao unutrašnju borbu.

— Čudan čovek! — promrmlja Gondi.

I uze svoj šešir u nameri da ide, ali okrenuvši se, opazi da prosjak stoji između njega i vrata.

Prva mu je pomisao bila da taj čovek želi da ga napadne.

Ali uskoro, naprotiv, vide kako on sklapa obe ruke i pada na kolena.

— Monsenjeru, — reče mu — pre nego što me napustite, molim vas, dajte mi svoj blagoslov.

— Monsenjeru? — uzviknu Gondi — Prijatelju, ti me smatraš za nekog drugog.

— Ne, monsenjeru, smatram da ste onaj koji i jeste, to jest g. biskupov pomoćnik, poznao sam vas na prvi pogled.

Gondi se osmehnu.

— I hoćeš moj blagoslov?

— Da, potreban mi je.

Prosjak izgovori te reči glasom punim tako velike poniznosti i dubokog kajanja, da Gondi opruži ruku nad njim i dade mu blagoslov sa svom crkvenom veličanstvenošću za koju je bio sposoban.

— Sada — reče biskupov pomoćnik — postoji zajednica između mene i tebe. Blagoslovio sam te i ti si svetinja za mene, kao što sam i ja za tebe. Ded’, jesi li izvršio kakav zločin zbog kog bi te progonilo ljudsko pravosuđe i radi koga bih te mogao zaštititi? Prosjak odmahnu odrečno glavom.

— Zločin koji sam ja izvršio, monsenjeru, ne progoni ljudsko pravosuđe i vi me od njega možete osloboditi samo ako me često blagosiljate kao što ste to sad učinili.

— Ded’, budi iskren, — reče biskupov pomoćnik — ti se nisi celog života bavio zanatom koji sad upražnjavaš?

— Ne, monsenjeru, njime se bavim tek šest godina.

— A pre nego što si ga započeo, gde si bio?

— U Bastilji.

— A pre, nego što si dospeo u Bastilju?

— Reći ću vam to, monsenjeru, onog dana kad me budete hteli saslušati na ispovesti.

— Dobro. Ma u koje doba dana ili noći da dođeš k meni, seti se da sam spreman da ti dam oproštaj grehova.

— Hvala, monsenjeru, — reče prosjak promuklim glasom — ali još nisam spreman da ga primim.

— U redu. Zbogom.

— Zbogom, monsenjeru, — reče prosjak otvorivši vrata i pognuvši se pred crkvenim velikodostojnikom.

Biskupov pomoćnik uze sveću, i izađe sav zamišljen.

III

POBUNA

Bilo je otprilike jedanaest časova noću. Gondi ne beše prešao ni sto koraka pariskim ulicama kad već primeti čudnu promenu koja se u njima izvršila.

Cela varoš kao da beše nastanjena fantastičnim bićima: videle su se bešumne senke koje su podizale kaldrmu s ulica, druge koje su vukle i istovarivale kolica, treće koje su kopale jame koje bi bile u stanju da progutaju čitave eskadrone konjice. Sva ta tako vredna lica išla su tamo amo, jurila, trčala nalik na đavole koji čine kakav nepoznat pocao; to su bili prosjaci iz dvorišta Čuda, to su bili agenti čoveka koji je delio svetu vodicu na tremu crkve Sen-Estaša,. koji su spremali barikade za sutradan.

Gondi je gledao te ljude, te noćne radnike, koji su dolazili iz pomrčine, gledao s nekom vrstom užasa: pitao se da li će imati snage da te odvratne stvorove vrati u njihove jazbine sad kad ih je iz njih izvukao. Kad bi mu se koje od tih stvorenja približilo, bio je spreman da se prekrsti.

Dohvati se ulice Sen-Onore i uputi se njome ka ulici Feronri. Tu se prizor promenio: tu su trgovci trčali od radnje do radnje; vrata, kao i kapci izgledala su zatvorena; ali su bila samo pritvorena, tako da su ce odmah otvarala i zatvarala da bi propustila ljude koji kao da su se plašili da će se videti ono što nose, ti ljudi su bili dućandžije koji su imali oružja i pozajmljivali ga onima koji ga nisu imali.

Jedna prilika je išla od vrata do vrata, savijajući se pod teretom mačeva, starinskih pušaka, ostraguša i svakovrsnog oružja koje je postepeno delila. Pri svetlosti fenjera biskupov pomoćnik poznade Planšea.

Biskupov pomoćnik ulicom Mone izbi na kej; na keju su nepomično stajale grupe građana u crnim ili sivim ogrtačima, već prema tome da li pripadaju višoj ili nižoj buržoaziji, dok su usamljeni pojedinci išli od jedne do druge grupe. Svi ti sivi ili crni ogrtači bili su pozadi zadignuti vrhom mača, a spreda cevima ostraguše ili puške.

Kad je stigao na Novi most, biskupov pomoćnik vide da most čuva straža; jedan čovek mu priđe.

— Ko ste vi? — upita taj čovek — Ne poznajem vas kao našeg pristalicu.

— To je stoga što ne poznajete svoje prijatelje, dragi moj gospodine Luvijeru — reče biskupov pomoćnik podižući šešir.

Gondi nastavi put i siđe do kule Nel. Tu ugleda dugi niz ljudi kako se šunjaju duž zidova. Čovek bi rekao da je to litija aveti, jer su svi bili uvijeni u bele ogrtače. Došavši do određenog mesta svi ti ljudi su iščezavali jedan za drugim kao da ih zemlja guta. Gondi se priljubi uz jedan ugao i sve njih, od prvog do pretposlednjeg, vide kako iščezavaju.

Poslednji diže oči, bez sumnje da bi se uverio da ko ne motri na njega i njegove drugove, i uprkos mraka opazi Gondija. On pođe pravo k njemu i stavi mu pištolj pod grlo.

— Hej! Gospodine od Rošfora, — reče Gondi smejući se — nemojte se šaliti s vatrenim oružjem.

Rošfor poznade glas.

— Ah, vi ste to, monsenjeru? — reče on.

— Ja glavom. Kakve to ljude vodite u utrobu zemlje?

— Svojih pedeset regruta koje sam dobio od viteza d’Imijera, koji su određeni da uđu u lako oružanu konjicu i koji su od cele opreme dobili samo bele ogrtače.

— A kuda idete?

— Kod jednog mog prijatelja, vajara, samo ulazimo kroz otvor kroz koji on u podrum unosi svoj mramor.

— Vrlo dobro — reče Gondi.

I stište ruku Rošforu, koji i sam siđe zatvorivši kapak za sobom.

Biskupov pomoćnik se vrati kući. Bio je jedan čas po ponoći. On otvori prozor i naže se da sluša.

U čitavom gradu je vladao čudan, nečuven, nepoznat žagor, osećalo se da se po svim tim ulicama mračnim kao provalije, dešava nešto neuobičajeno i strašno. S vremena na vreme bi se začulo nešto nalik na oluju koja se sprema ili na talase koji se dižu; ali razum u tome nije mogao da shvati ništa jasno, ništa određeno, ništa objašnjivo; čovek bi rekao da je to ona tajanstvena i podzemna tutnjava koja prethodi zemljotresima.

Tako je posao oko uzbune trajao cele noći. Sutradan, budeći se, Pariz kao da uzdrhta pred sopstvenim izgledom. Čovek bi rekao kakav opsednuti grad. Na barikadama su stajali naoružani ljudi s pretnjom u očima i puškom o ramenu: lozinke, patrole, hapšenja, pa čak i pogubljenja, na sve to je prolaznik nailazio na svakom koraku. Zaustavljali su ljude sa šeširima na kojima je bilo perje i sa pozlaćenim mačevima i naterivali ih da viču: Živeo Brusel! Dole Mazar e h! i svakoga ko bi se usprotivio tom zahtevu izviždali bi, ispljuvali pa čak i istukli. Još se nije ubijalo, ali se osećalo da kod njih i za to postoji želja.

Barikade su dopirale čak do blizu Pale-Roajala. Od ulice Dobre dece pa do ulice Feronri, od ulice Sen-Toman-od-Luvra pa do Novog mosta, od ulice Rišelje pa do kapije Sen-Onore, bilo ie više od deset hiljada naoružanih ljudi od kojih su najistureniji začikivali stražare iz gardijskog puka, koji ne pokazivahu ni znaka uzbuđenja i koji su bili raspoređeni svuda oko Pale-Roajala, čija se ograda zatvorila za njima, što je njihov položaj činilo nepouzdanim. U sred svega toga išle su tamo amo grupe ljudi od sto, sto pedeset i dve stotine, ljudi bledih, žutih, u ritama noseći neke vrste zastava na kojima behu ispisane ove reči: Pogleda jte bedu naroda! Kudgod bi ti ljudi prošli, čuli bi se izbezumljeni uzvici; a takvih je gomila bilo toliko da se vikalo svuda.

Kad su se Ana od Austrije i kardinal Mazaren sutradan probudili, njihovo je čuđenje bilo veliko kad im javiše da je Site koga su sinoć ostavili mirna, osvanuo grozničav i uzbuđen; stoga ni jedno ni drugo ne htede poverovati izveštajima koje su im podnosili, govoreći da će poverovati samo svojim očima i ušima. Otvoriše im prozor: oni videše, čuše i uveriše se.

Mazaren sleže ramenima i napravi se kao da prezire svu tu svetinu, ali osetno preblede i sav drhteći odjuri u svoj kabinet, gde svoje zlato i svoj nakit zatvori u kovčežiće i na prste stavi svoje najlepše dijamante. Što se tiče kraljice, kako je bila besna i prepuštena samo svojoj volji, zatraži da joj dovedu maršala od La Mejerea, naredi mu da uzme onoliko ljudi koliko bude hteo i da ode da vidi kakva je to šala.

Maršal je obično bio vrlo lakomislen i nije sumnjao ni u šta, osećajući ono uzvišeno preziranje prema svetini koje prema njoj otvoreno ispovedahu ljudi od mača; on uze sto pedeset ljudi i htede izići preko mosta Luvra, ali tu naiđe na Rošfora i njegovih pedeset vojnika iz lake konjice, za kojima je išlo više od hiljadu i pet stotina ljudi. Bilo je nemoguće prodreti kroz takvu branu. Maršal to čak i ne pokuša i vrati se kejom.

Ali kod Novog mosta zateče Luvijera i njegove građane. Ovog puta maršal pokuša da juriša ali ga dočekaše pucnjavom iz pušaka, dok su sa svih prozora kamenice padale kao grad. Tu izgubi tri čoveka.

Povuče se ka Halama, ali tu naiđe na Planšea i na njegove halebardiste. Halebarde se preteći uperiše na njega, on htede pregaziti sve te sive ogrtače, ali se sivi ogrtači čvrsto držahu i maršal se povuče ka ulici Sen-Onore ostavljajući na bojnom polju četiri svoja gardista koje su bez ikakve buke ubili hladnim oružjem.

Tada pođe ulicom Sen-Onore: ali tu naiđe na barikade prosjaka iz parohije Sen-Estaša. Njih su branili ne samo naoružani ljudi, nego i žene i deca. Obešenjak Frike, koji je raspolagao pištoljem i mačem koje je dobio od Luvijera, organizovao je četu mangupa kao što je i sam bio i drao se da se sve orilo.

Maršal pomisli da je ta tačka slabije branjena od ostalih i htede je osvojiti. Naredi dvadesetorici ljudi da sjašu da bi osvojili i probili tu barikadu, dok bi on s ostatkom odreda na konjima štitio jurišni ored. Dvadeset ljudi pođe pravo na prepreku; ali se tu, iza balvana, između kolskih točkova, s vrha gomile kamenja, osu strahovita pucnjava, a na tu pucnjavu se ukazaše Planšeovi halebardisti na uglu groblja Nevinih, a Luvijerovi građani na uglu ulice Mone.

Maršal od La Mejerea se nađe između dve vatre.

Maršal od La Mejerea je bio hrabar, stoga odluči da pogine na mestu na kom se nalazio. Vraćao je udarac za udarac i u gomili stadoše odjekivati urlici bola. Gardisti, bolje izvežbani, gađali su tačnije, ali su ih građani, daleko mnogobrojniji, prosto mrvili pod uraganom gvožđa. Ljudi su padali oko njega kao što bi mogli padati u bitkama kod Rokroa ili Leride. Njegovom ađutantu Fontraju prebiše ruku, konja mu zrno pogodi u vrat, te ga je s velikom mukom savlađivao jer je skoro poludeo od bola. Najzad, nalazio se u onom strašnom času kad i najhrabriji oseti jezu po celom telu i kad mu znoj izbije po čelu, kad se odjednom gomila rastvori sa one strane gde je ulica Suvo drvo vičući Živeo biskupov pomoćnik! i u episkopskom ogrtaču i s mitrom na glavi, pojavi se Gondi, prolazeći mirno usred pucnjave i deleći desno i levo blagoslov, isto onako mirno kao da predvodi litiju na Duhove. Sve živo pade na kolena. Maršal ga poznade i pritrča mu.

— Izvucite me odavde, za ime božje, — reče on — ili ću tu ostaviti i svoju kožu i kožu svojih ljudi.

Bila je takva buka da se u njoj ne bi čula ni grmljavina. Gondi podiže ruku i zatraži da se stišaju. Svi ućutaše.

— Deco moja, — reče on — evo maršala od La Mejerea, u čijim ste se namerama prevarili i koji se obavezuje da će, po povratku u Luvr, u vaše ime od kraljice tražiti da oslobodi našeg Brusela. Obavezujete li se, maršale? — dodade Gondi, okrećući se La Mejereu.

— Dođavola! — uzviknu ovaj — još kako se obavezujem! Nisam se nadao da ću se tako jeftino izvući.

— Daje vam svoju plemićku reč — reče Gondi. Maršal podiže ruku u znak pristanka.

„Živeo biskupov pomoćnik!” uzviknu gomila. Nekoliko glasova čak dodade: „Živeo maršal!”, ali svi u horu nastaviše „Dole Mazaren!”

Gomila se rastvori, put ulicom Sen-Onore je bio najkraći. Otvoriše barikade i maršal se, s ostatkom svog odreda, stade povlačiti, a pred njima je išao Frike sa svojim mangupima, od kojih su se jedni pravili kao da lupaju u doboš a drugi podražavali zvuk truba.

To je bio skoro pobednički pohod; samo se za gardistima barikade opet zatvarahu; maršal je grizao vrhove prstiju.

Za to je vreme, kao što smo rekli, Mazaren bio u svome kabinetu, dovodeći u red svoje stvarčice. Naredio je da mu pozovu d’Artanjana; ali se nije nadao da će ga i usred sve te gungule moći da vidi, jer d’Artanjan nije bio na dužnosti. Posle deset minuta poručnik se pojavi na pragu, u pratnji svog nerazdvojnog Portosa.

— Ah! Hodite, hodite, gospodine d’Artanjane, — uzviknu kardinal — i budite mi dobrodošli, kao i vaš prijatelj. Ali, šta se to dešava u ovom prokletom Parizu?

— Šta se dešava, monsenjeru? — reče d’Artanjan odmahujući glavom — grad je u jeku pobune, i maločas kad sam prolazio ulicom Montorgej s g. od Valona, koji je ovde i koji je vaš odani sluga, i pored moje uniforme, a možda baš i zbog nje, hteli su nas naterati da vičemo: Živeo Brusel! i da li je potrebno da vam kažem, monsenjeru, šta su nas još hteli naterati da vičemo?

— Recite, recite.

— Dole Mazaren! Vere mi, eto i ta nezgodna reč je rečena.

Mazaren se osmehnu, ali vrlo jako preblede.

— I vi ste vikali? — upita on.

— Vere mi, nismo, — reče d’Artanjan — ja nisam bio pri glasu, a g. od Valona je opet imao kijavicu te ni on nije vikao. Onda, monsenjeru…

— Onda, šta? — upita Mazaren.

— Pogledajte moj šešir i moj ogrtač.

I d’Artanjan pokaza četiri rupe od zrna na ogrtaču i dve na šeširu. Što se tiče Portosovog odela udarac halebardom ga je otvorio kod bedra, a jedan metak iz pištolja mu je presekao pero na šeširu.

— Diavolo! — reče kardinal zamišljeno, gledajući dva prijatelja s prostodušnim divljenjem — a ja bih vikao!

U tom buka dopre iz veće blizine.

Mazaren obrisa čelo gledajući oko sebe. Želeo je vrlo jako da priđe prozoru, ali se nije usuđivao.

— Pogledajte, šta se to događa, gospodine d’Artanjane — reče on.

D’Artanjan priđe prozoru sa svojom uobičajenom bezbrižnošću.

— Oh, oh! — reče on — ta šta je to? Maršal od La Mejerea vraća se bez šešira, Fontraj nosi ruku u zavoju, ranjeni stražari, okrvavljeni konji. Ej! Ta… šta rade to stražari! Nišane, hoće da pucaju!

— Izdato im je naređenje da pucaju u narod, — uzviknu Mazaren — ako se narod približi Pale-Roajalu

— Ali ako pucaju, sve je propalo! — uzviknu d’Artanjan.

— Imamo ogradu.

— Ogradu? S njom će biti gotovo za pet minuta… ogradu! Biće iščupana, izvijena, smrvljena… Ne pucajte, dođavola! — uzviknu d’Artanjan otvarajući prozor.

I pored tog saveta koji se usred ove gungule nije mogao ni čuti, odjeknuše tri do četiri puščana pucnja, a za njima nastupi strašna pucnjava; čulo se kako kuršumi udaraju u fasadu Pale-Roajala, jedan od njih prođe ispod d’Artanjanove mišice i razbi ogledalo u kome se Portos sa zadovoljstvom ogledao

— Ajme! — uzviknu kardinal — venecijansko ogledalo!

— Oh! Monsenjeru, — reče d’Artanjan zatvarajući mirno prozor — ne plačite još, ne vredi truda, jer verovatno da za jedan sat neće ostati ni jedno od svih vaših ogledala u Pale-Roajalu pa bilo da su iz Venecije ili iz Pariza.

— Ali kakvo je onda vaše mišljenje? — reče kardinal sav drhteći.

— Eh, zaboga! Da im se vrati Brusel, kad ga traže! Šta biste kog vraga i učinili s jednim savetnikom iz parlamenta? To nije ni za šta!

— A vi, gospodine od Valona, je li to i vaše mišljenje? Šta biste vi učinili?

— Vratio bih Brusela — reče Portos.

— Hodite, hodite, gospodo, — uzviknu Mazaren — govoriću o toj stvari s kraljicom.

Na kraju hodnika zastade. — Mogu računati na vas, zar ne, gospodo? — reče on.

— Mi se ne prodajemo dvaput, — reče d’Artanjan — stupili smo u vašu službu, zapovedajte, mi ćemo slušati.

— Pa dobro! — reče Mazaren — Uđite u ovaj kabinet i čekajte.

I zaobišavši, on na druga vrata opet uđe u salon.

IV

POBUNA PRELAZI U BUNU

Kabinet u koji su uveli d’Artanjana i Portosa bio je samo zastorima od tapeta odvojen od salona u kome se nalazila kraljica. Tanka pregrada je dozvoljavala da se čuje sve što se događa, dok je otvor između dveju zavesa, makoliko da je bio uzan, dopuštao da se vidi.

Kraljica je u tome salonu stajala bleda od besa, ali je ipak njena moć samosavlađivanja bila tako velika da bi čovek rekao da ne oseća nikakvo uzbuđenje. Iza nje su stajali Komenž, Vilkije i Gito: iza ovih drugi ljudi i žene.

Pred njom je kancelar Segije, onaj isti koji ju je pre dvadeset godina onako žestoko progonio, pričao kako su mu kočije polomljene, kako su ga gonili i kako je uleteo v palatu O, da su palatu odmah preplavili, opljačkali, opustošili: srećom je imao vremena da se dočepa jednog kabineta izgubljenog među tapetima, gde ga je neka starica zatvorila zajedno s njegovim bratom episkopom od Moa. Tu je opasnost bila tako stvarna, izbezumljeni pobunjenici su prolazili kraj kabineta s takvim pretnjama da je kancelar pomislio da mu ie kucnuo poslednji čas i da se ispovedio svom bratu, kako bi bio spreman da umre ako ga pronađu. Srećom ga nisu pronašli: narod se povukao, misleći da je utekao na kakva zadnja vrata i ostavio mu slobodan put za bekstvo. Tada se preobukao u odelo markiza od O, i izišao iz palate preskačući preko svog policijskog činovnika i dva stražara koji su pobijeni braneći uličnu kapiju.

Mazaren je ušao za vreme te priče i nečujno se približio kraljici i slušao.

— Pa, — upita kraljica kad je kancelar završio — šta mislite o tome?

— Mislim da je stvar veoma ozbiljna, gospođo.

— Ali, kakav mi savet dajete?

— Predložio bih nešto Vašem veličanstvu, ali se ne usuđujem.

— Usudite se, usudite se, gospodine, — reče kraljica s gorkim osmehom — jednom ste se usudili i da učinite nešto drugo.

Kancelar pocrvene i promrmlja nekoliko reči.

— Nije reč o prošlosti, već o sadašnjosti — reče kraljica. — Rekli ste da imate jedan savet da mi pružite, koji je to savet?

— Gospođo, — reče kancelar oklevajući — taj savet bio bi da pustite Brusela.

Kraljica, mada je bila veoma bleda, primetno poblede još više a lice joj se zgrči.

— Da pustim Brusela! — reče ona — Nikad!

U tom trenutku se začuše koraci u prednjoj dvorani i maršal od La Mejerea se, ne prijavljen, pojavi na pragu.

— Ah! Evo vas, maršale! — uzviknu radosno Ana od Austrije — Nadam se da ste urazumili sav taj ološ?

— Gospođo, — reče maršal — izgubio sam tri čoveka na Novom mostu, četiri u Halama, šest na uglu ulice Suvog drveta i dvojicu na vratima vašeg dvora, svega petnaest. Sobom dovodim deset do dvanaest ranjenika. Šešir mi je ostao ne znam ni sam gde, odneo ga je kuršum, i najverovatnije je da bih i ja ostao sa svojim šeširom da nije bilo biskupovog pomoćnika koji je naišao i izvukao me iz neprilike.

— Ah! Zaista, — reče kraljica — začudila bih se kad taj krivonogi licemer ne bi bio umešan u sve to.

— Gospođo, — reče La Mejere, smejući se — ne govorite preda mnom suviše ružno o njemu, jer je usluga koju mi je učinio još sveža.

— Dobro, — reče kraljica — budite mu zahvalni koliko god hoćete, ali to ne obavezuje i mene. Eto ste zdravi i čitavi, to je sve što sam želela; ne samo da ste dobro došli, nego ste se dobro i vratili.

— Da, gospođo, ali sam vam se dobro vratio samo pod jednim uslovom, a to je da ću vama isporučiti volju naroda.

— Volju! — reče Ana od Austrije mršteći se — Oh! Oh! Morali ste se naći u velikoj opasnosti kad ste se primili takve jedne čudne poruke!

I te reči izgovori s naglaskom ironije koji ne izmiče maršalu.

— Izvinite gospođo, ja nisam advokat već ratnik i stoga možda rđavo razumem vrednost reči: trebalo je da kažem želju, a ne volju naroda. Što se tiče onog što ste mi učinili čast da mi odgovorite, čini mi se da ste hteli reći da sam se uplašio.

Kraljica se osmehnu.

— Pa lepo! Jesam, gospođo, uplašio sam se, to je treći put u mom životu što mi se to događa a ipak sam bio prisutan u dvanaest pravih bitaka, a ni sam ne znam u koliko sukoba i čarki: da, uplašio sam se i više volim da se nalazim pred licem Vašeg veličanstva, makoliko pretnje da ima u vašem osmehu, nego pred onim paklenim demonima koji su me dovde dopratili i koji dolaze ni sam ne znam otkuda.

— Bravo! — reče d’Artanjan Portosu, tiho — to je dobar odgovor.

— Pa dobro, — reče kraljica ujedajući se za usnu dok su se dvorani začuđeno zgledali — kakva je ta želja mog naroda?

— Da mu se vrati Brusel, gospođo — reče maršal.

— Nikad! — reče kraljica — Nikad!

— Vaše veličanstvo je gospodar — reče La Mejere poklonivši se i uzmičući jedan korak.

— Kuda idete maršale? — reče kraljica.

— Idem da odnesem odgovor Vašeg veličanstva onima koji ga čekaju.

— Ostanite maršale, ne želim da izgleda kao da pregovaram s buntovnicima.

— Gospođo, dao sam reč — reče maršal.

— Što znači?…

— Da sam primoran da siđem, ukoliko me ne uhapsite.

Iz očiju Ane od Austrije sevnuše dve munje.

— Oh, ako je samo do toga stalo, gospodine, — reče ona — naredila sam da se uhapse i veći no što ste vi; Gito!

Mazaren polete napred.

— Gospođo, ako bih i ja smeo da vam dam jedan savet.

— Da i taj nije da vratim Brusela, gospodine? U tom slučaju ga možete zadržati za sebe.

— Ne, — reče Mazaren — mada i taj savet vredi možda koliko i ma koji drugi.

— Šta bi to bilo, onda?

— Da pozovete g. biskupovog pomoćnika.

— Biskupovog pomoćnika! — uzviknu kraljica — Tog užasnog smetenjaka! On je i stvorio svu tu pobunu.

— Utoliko pre, — odgovori Mazaren — ako je on stvorio, on je može i rasturiti.

— I vidite, gospođo, — reče Komenž, koji je stajao blizu jednog prozora kroz koji je gle dao — vidite, zgodna je prilika jer, eno ga gde deli blagoslove na trgu pred Pale-Roajalom.

Kraljica polete k prozoru.

— Istina je, — reče ona — pravi licemer! Pogledajte!

— Vidim, — reče Mazaren — da ceo svet pred njim pada na kolena mada je samo biskupov pomoćnik; a kad bih ja bio na njegovom mestu, rastrgli bi me na komade, mada sam kardinal. Ostajem dakle, gospođo, pri svojoj želji (Mazaren jače naglasi tu reč) da Vaše veličanstvo primi biskupovog pomoćnika.

— A zašto i vi ne kažete pri svojoj volji? — odgovori tiho kraljica. Mazaren se pokloni.

Kraljica zastade za trenutak zamišljena, a zatim reče, dižući glavu:

— Gospodine maršale, idite potražite gospodina biskupovog pomoćnika i dovedite mi ga.

— A šta ću reći narodu? — upita maršal.

— Neka bude strpljiv, — reče Ana od Austrije — kao što sam i ja.

U glasu ponosite Španjolke bilo je nečeg tako zapovedničkog da maršal ne stavi ni najmanju primedbu; pokloni se i izađe.

D’Artanjan se okrete Portosu i reče:

— Kako li će se to završiti?

— Videćemo — reče Portos mirno kao i uvek.

Za to vreme je Ana od Austrije prišla Komenžu i nešto mu tiho rekla.

Mazaren je zabrinut gledao na onu stranu, na kojoj su bili d’Artanjan i Portos.

Ostali prisutni ljudi su tiho razgovarali.

Vrata se otvoriše; pojavi se maršal koga je pratio biskupov pomoćnik.

— Evo, gospođo, — reče on — g. od Gondija koji je pohitao da se stavi na raspoloženje Vašem veličanstvu.

Kraljica učini nekoliko koraka njemu u susret i zastade hladna, stroga, nepomična, prezrivo isturivši donju usnu.

Gondi se pokloni pun poštovanja.

— Pa, gospodine, — reče kraljica — šta velite o ovoj pobuni?

— Da to već više nije pobuna gospođo, — odgovori biskupov pomoćnik — već prava buna.

— Buna dolazi od onih koji misle da se moj narod može pobuniti! — uzviknu Ana nesposobna da se pretvara pred biskupovim pomoćnikom koga je smatrala, možda s pravom, kao izazivača svega toga nemira. — Buna, eto kako zovu ovaj pokret oni koji ga žele, koji su ga sami stvorili; ali čekajte, čekajte kraljevska vlast će sve doterati u red.

— Da li mi je Vaše veličanstvo — hladno odgovori Gondi — učinilo čast da me pozovete preda se samo zato da biste mi to kazali, gospođo?

— Ne, dragi moj biskupov pomoćniče — reče Mazaren — već stoga da vas zapita za vaše mišljenje u nezgodnoj prilici u kojoj se nalazimo.

— Je li istina — upita Gondi, praveći se iznenađen — da me je Vaše veličanstvo pozvalo da bi me upitalo za savet?

— Da, — reče kraljica — tako su hteli. Biskupov pomoćnik se pokloni.

— Vaše veličanstvo dakle želi…

— Da joj kažete šta biste vi učinili na njenom mestu — požuri se Mazaren da odgovori.

Biskupov pomoćnik pogleda u kraljicu koja potvrdi glavom.

— Na mestu Vašeg veličanstva ja ne bih oklevao — reče hladno biskupov pomoćnik — vratio bih Brusela.

— A ako ga ne vratim, — uzviknu kraljica — šta mislite da će se desiti?

— Mislim da sutra neće ostati ni kamen na kamenu u Parizu — reče maršal.

— Ne pitam vas, — reče kraljica suvim tonom i čak ne okrećući se njemu — već g. od Gondija.

— Ako Vaše veličanstvo mene pita, — odgovori biskupov pomoćnik sa istom mirnoćom — ja ću vam reći da se u svemu slažem s mišljenjem gospodina maršala.

Rumen izbi po kraljičinom licu, njene lepe plave oči kao da su htele da iskoče iz glave, njene rumene usne koje su svi savremeni pesnici poredili s narovim cvetom prebledeše i zadrhtaše od besa; ona gotovo uplaši i samog Mazarena koji je ipak bio naviknut na domaće svađe tog braka punog nemira.

— Da vratim Brusela! — uzviknu najzad sa strašnim osmehom — vere mi, divan savet! Vidi se da dolazi od jednog sveštenika!

Gondi se čvrsto držao. Izgledalo je da današnje uvrede po njemu klize kao i jučerašnje zajedanje; ali su se mržnja i osveta kap po kap u tišini skupljale na dnu njegovog srca. On hladno pogleda u kraljicu koja jepokušavala da natera Mazarena da i sam štogod kaže.

Mazaren je po svom običaju mnogo mislio a malo govorio.

— He, he! — reče on — dobar savet, prijateljski savet. I ja bih vratio tog dobrog gos’n Brusela, živog ili mrtvog, i time bi stvar bila svršena.

— Kad biste ga vratili mrtvog, monsenjeru, kao što kažete, sve bi bilo svršeno, ali ne kao što vi očekujete.

— Jesam li rekao živog ili mrtvog? — nastavi Mazaren — To je samo način izražavanja; vi znate da vrlo slabo znam francuski, kojim vi tako dobro govorite i pišete, gospodine biskupov pomoćniče.

— Ovo je državni savet, — reče d’Artanjan Portosu — ali smo mi održali i bolji s Atosom i Aramisom kod La Rošela.

— Pred utvrđenjem Sen-Žerve — reče Portos.

— Tu i na drugim mestima.

Biskupov pomoćnik pusti bujicu da se istutnji i uvek isto onako miran nastavi:

— Gospođo, ako se Vašem veličanstvu ne dopada savet koji vam dajem, to je nesumnjivo zato što ima boljih po kojima će postupiti; suviše dobro poznajem mudrost kraljičinu i njenih savetnika da bih pretpostavljao da će se prestonica duže prepustiti nemiru koji može dovesti do revolucije.

— I tako, dakle, po vašem mišljenju, — podrugljivo nastavi Španjolka koja je od gneva grizla usne — ova jučerašnja pobuna, koja je danas buna, sutra može postati revolucija?

— Da, gospođo — reče ozbiljno biskupov pomoćnik.

— Ali slušajući vas, gospodine, reklo bi se da su narodi zaboravili na svaku vlast?

— Godina je nepovoljna za kraljeve, — reče Gondi odmahujući glavom — pogledajte Englesku, gospođo.

— Da, ali srećom u Francuskoj nemamo jednog Olivera Kromvela — odgovori kraljica.

— Ko zna, — reče Gondi — ti su ljudi nalik na grom; njih upoznajemo tek pošto udare.

Svi uzdrhtaše i za trenutak zavlada ćutanje.

Za to vreme kraljica beše obema rukama pritisla grudi; videlo se da ugušuje ubrzano kucanje srca.

— Portose, — promrmlja d’Artanjan — pogledajte dobro ovog sveštenika.

— Dobro, vidim ga — reče Portos. — Pa onda?

— Pa, to je čovek.

Portos začuđeno pogleda u d’Artanjana; bilo je očigledno da nije potpuno razumeo šta mu je prijatelj hteo reći.

— Vaše veličanstvo — nastavi neumoljivo biskupov pomoćnik — preduzeće odgovarajuće mere. Ali ja predviđam da će one biti strašne i takve prirode da će još gore razdražiti pobunjenike.

— Pa lepo, onda ćete ih vi, gospodine biskupov pomoćniče, koji imate toliko uticaja na njih i koji ste naš prijatelj, — reče ironično kraljica — stišati dajući im svoje blagoslove.

— Možda će biti suviše dockan, — reče Gondi isto onako leden — a možda ću tada i sam izgubiti svaki uticaj, dok bi, vraćajući im njihovog Brusela, Vaše veličanstvo preseklo svaki metež u korenu i steklo pravo da grozno kazni svako dalje razvijanje pobune.

— Zar nemam to pravo? — uzviknu kraljica.

— Ako ga imate, koristite se njime — odgovori Gondi.

— Vraga! — reče d’Artanjan Portosu — evo jednog karaktera onakvog kakav ja volim; što nije on ministar i zašto ja nisam njegov d’Artanjan, umesto što pripadam ovom lupežu Mazarenu! Ah! Bogamu! Kakve bismo lepe poduhvate zajedno ostvarili!

— Da — reče Portos.

Kraljica jednim znakom otpusti ceo dvor osim Mazarena. Gondi se pokloni i htede se povući s ostalima.

— Ostanite, gospodine — reče kraljica.

— Dobro, — reče Gondi u sebi — popustiće.

— Narediće da ga ubiju — reče d’Artanjan Portosu — ali to ni u kom slučaju neću ja učiniti. Naprotiv, kunem se bogom, da ću, ako ga napadnu, ja napasti napadače.

— I ja — reče Portos.

— Dobro! — promrmlja Mazaren uzimajući stolicu — videćemo novih stvari.

Kraljica je pratila pogledom ličnosti koje su izlazile. Kad poslednja zatvori vrata, ona se okrete. Videlo se da čini nečuven napor da ukroti svoj gnev: hladila se lepezom, udisala mirise, išla tamo amo. Mazaren je ostao na stolici na kojoj je sedeo, izgledalo je da razmišlja. Gondi, koji je počeo da biva uznemiren, ispitivao je očima sve zastore, pipao oklop koji je nosio pod svojom dugom haljinom i s vremena na vreme bi se uverio da li je drška dobrog španskog noža koji beše sakrio ispod ogrtača još uvek na domaku njegove ruke.

—Da vidimo, — reče kraljica zaustavljajući se najzad — da vidimo, sad kad smo sami, ponovite svoj savet, gospodine biskupov pomoćniče.

— Evo ga, gospođo: napravite se kao da ste razmislili, javno priznajte pogrešku, što predstavlja snagu jakih vladavina, naredite da iz zatvora puste Brusela i vratite ga narodu.

— Oh! — uzviknu Ana od Austrije — Da se tako ponizim! Jesam li kraljica ili nisam! Da li je sva ta svetina koja urla gomila mojih podanika, ili nije? Imam li prijatelja, stražara? Ah! Tako mi Bogorodice! Kao što je govorila kraljica Katarina — nastavi ona opijajući se svojim vlastitim rečima — pre bih sopstvenim rukama zadavila tog bestidnog Brusela no što bih im ga vratila!

I stisnutih pesnica polete ka Gondiju, koga je svakako u ovom trenutku mrzela isto koliko i Brusela.

Gondi ostade nepomičan, ni jedan mišić mu se na licu ne pokrete; samo se njegov ledeni pogled kao mač ukrsti s besnim kraljičinim pogledom.

— Ovaj čovek je mrtav, ako u dvoru postoji još kakav Vitri i ako taj Vitri u ovaj mah uđe, — reče Gaskonjac — ali ću ja, pre nego što se približi tome svešteniku, ubiti tog Vitrija, pa kraj! G. kardinal od Mazarena će mi na tome biti beskrajno zahvalan.

— Pst! — reče Portos — slušajte samo.

— Gospođo! — uzviknu kardinal zgrabivši Anu od Austrije i povukavši je unatrag — Gospođo, šta to radite?

I dodade na španskom:

— Ana, jecte li poludeli? Svađate se ovde kao kakva građanka, vi, kraljica! I zar ne vidite da u licu tog sveštenika pred sobom imate ceo pariski narod, koga je opasno u ovaj mah vređati i da vi, ako ovaj sveštenik to hoće, posle jednog časa nećete više imati krune! Ostavite se toga, docnije, u kakvoj drugoj prilici ćete se držati čvrsto i odlučno, ali danas nije za to vreme; danas, laskajte i gladite, ili ste samo jedna obična žena.

Pri prvim rečima tog govora d’Artanjan zgrabi Portosa za ruku i sve ga jače stezaše, zatim kad Mazaren zaćuta reče sasvim tiho:

— Portose, ne recite nikad pred Mazarenom da razumem španski ili sam propao, a i vi sa mnom.

— Dobro — reče Portos.

Ova surova opomena, nadahnuta rečitošću koja je bila tako karakteristična za Mazarena kad bi govorio italijanski ili španski, a koju je sasvim gubio kad bi govorio francuski, izgvorena je tako ravnodušna lica da je Gondi, ma kako da je bio vešt u čitanju fizionomija, pomislio da je to obična opomena da bude umerenija.

A što se kraljice tiče, ona se, posle ovako surovog napada, odjednom stiša; pusti tako peči da joj iz očiju nestane vatre, iz obraza krvi a s usana gnevnih reči. Ona sede i glasom iz koga su izbijale suze, opustivši ruke niz telo, reče:

— Izvinite me, gospodine biskupov pomoćniče, i ovaj nastup pripišite mojim patnjama. Kao žena, i prema tome izložena slabostima svog pola, ja se plašim građanskog rata; kao kraljica, naviknuta da me slušaju, razljutim se kod prvog otpora.

— Gospođo, — reče Gondi klanjajući se — Vaše veličanstvo se vara kad moje iskreno mišljenje smatra kao otpor. Vaše veličanstvo ima samo podanike koji su poslušni i puni poštovanja. Nije narod ljut na kraljicu, on hoće Brusela, i to je sve, biće suviše srećan što živi pod zakonima Vašeg veličanstva, ako mu pak Vaše veličanstvo vrati Brusela — dodade Gondi smešeći se.

Mazaren koji kod reči. nije narod ljut na kraljicu, već beše naćuljio uši, misleći da će biskupov pomoćnik govoriti o uzvicima: „dole Mazaren”, bio je zahvalan Gondiju što je to izostavio i svojim najumiljatijim glasom i najprijatnijeg lica reče:

— Gospođo, imajte poverenja u biskupovog pomoćnika koji je jedan od naših najveštijih političara: prvi kardinalski šešir koji se uprazni kao da je stvoren za njegovu plemenitu glavu.

— Ah! Kako sam ti potreban, lukavi lupežu! — pomisli Gondi.

— A šta li će obećati nama, — reče d’Artanjan — onog dana kad ga budu hteli ubiti? Vraga, ako tako deli kardinalske šešire, spremimo se Portose, i tražimo već sutra svaki po jedan puk. Dođavola! Neka građanski rat potraje samo godinu dana i daću da se za mene pozlati mač vojnog zapovednika.

— A ja? — reče Portos.

— Ti! Učiniću da ti se da maršalska palica g. od La Mejerea, koji kako mi se čini, u ovaj mah nije u osobitoj milosti.

— I tako gospodine, — reče kraljica — ozbiljno se plašite narodnog uzbuđenja?

— Ozbiljno, gospođo — odgovori Gondi čudeći se da je još nije uverio; plašim se da bujica, pošto je provalila nasipe, ne počini veliku pustoš.

— A ja — reče kraljica — smatram da joj u tom slučaju treba suprotstaviti nove nasipe. Idite, razmisliću.

Gondi začuđeno pogleda u Mazarena. Mazaren priđe kraljici u nameri da govori s njom. U tom se začu strašna buka na trgu pred Pale-Roajalom.

Gondi se osmehnu, kraljičin pogled zaplamte a Mazaren jako preblede.

— Šta je sad opet to? — reče on.

U tom trenutku Komenž ulete u salon.

— Izvinite, gospođo, — reče Komenž kraljici ulazeći — ali je narod smrvio stražare o ogradu i u ovom trenutku razvaljuje kapije: šta zapovedate?

— Slušajte, gospođo — reče Gondi.

Ni huka talasa, ni udar groma, ni tutnjanje vulkana ne mogu se porediti s burom uzvika koja se tog trenutka podiže do neba.

— Šta zapovedam? — reče kraljica. — Da, jer vreme odmiče.

— S koliko ljudi otprilike raspolažete u Pale-Roajalu?

— Sa šest stotina.

— Postavite stotinu oko kralja, a s ostalima rasterajte svu tu gomilu.

— Gospođo,— reče Mazaren — šta to činite?

— Idite! — reče kraljica.

Komenž izađe s pasivnom vojničkom poslušnošću.

U tom trenutku se začu strašno krckanje, jedna kapija poče da popušta.

— Eh! Gospođo, — reče Mazaren — upropastićete sve nas, kralja, sebe i mene.

Na taj uzvik koji je izleteo iz dna duše preplašenog kardinala, Ana od Austrije se poplaši i sama i opozva Komenža.

— Suviše je dockan! — reče Mazaren čupajući kose — Suviše ie dockan!

Kapija popusti i začuše se radosni urlici gomile. D’Artanjan uze mač u ruku i dade znak Portosu da učini to isto.

— Spasite kraljicu! — uzviknu Mazaren obraćajući se biskupovom pomoćniku.

Gondi polete prozoru koji otvori: poznade Luvijera na čelu grupe od možda tri do četiri hiljade ljudi.

— Ni koraka više! — viknu on — kraljica potpisuje.

— Šta to govorite? — uzviknu kraljica.

— Istinu, gospođo, — reče Mazaren, podnoseći joj pero i hartiju — mora se. — A zatim dodade: — potpišite Ana, molim vas, ja to hoću!

Kraljica se sruši na stolicu, uze pero i potpisa.

Pošto ga je Luvijer zadržao, narod ne pođe ni koraka dalje; ali onaj strašni žagor kojim gomila izražava svoj gnev trajao je i dalje.

Kraljica napisa:

Tamničar tamnice u Sen Žermenu će pustiti na slobodu savetnika Brusela.

I potpisa.

Biskupov pomoćnik koji je očima gutao i najmanje njene pokrete zgrabi hartiju čim je na nju pao potpis i vrati se prozoru mašući njome.

— Evo naređenja — reče on.

Kao da ceo Pariz odjednom radosno uzviknu; zatim odjeknuše povici: „Živeo Brusel! Živeo biskupov pomoćnik!”

— Živela kraljica! — reče biskupov pomoćnik.

Nekoliko glasova mu odgovori, ali behu slabi i retki.

Možda je biskupov pomoćnik ovo i uzviknuo da bi pokazao Ani od Austrije njenu nemoć.

— A sada, kad ste dobili ono što ste hteli, — reče ona — možete ići, gospodine od Gondija.

— Kadgod budem potreban kraljici, — reče biskupov pomoćnik klanjajući se — Njeno veličanstvo zna da joj stojim na uslugi.

Kraljica klimnu glavom, Gondi se povuče.

— Ah, prokleti svešteniče! — uzviknu Ana od Austrije pružajući ruku prema vratima koja tek što se behu zatvorila — Jednog dana ću te naterati da ispiješ ostatak one žuči koju si mi danas nalio.

Mazaren htede da joj priđe.

— Ostavite me! — reče ona — Vi niste čovek!

I ona izađe.

— Ta vi niste žena — promrmlja Mazaren. Zatim se, posle trenutnog razmišljanja, seti da su d’Artanjan i Portos morali biti tu i da su prema tome sve čuli. On se namršti i pođe pravo ka zastoru koji podiže; kabinet je bio prazan.

Kod poslednje kraljičine reči d’Artanjan je uhvatio Portosa za ruku i povukao ga ka galeriji.

Mazaren isto tako uđe u galeriju i zateče dva prijatelja kako šetaju.

— Zašto ste napustili kabinet, gospodine d’Artanjane? — reče Mazaren.

— Stoga, — reče d’Artanjan — što je kraljica naredila celom svetu da izađe i što sam pomislio da se to naređenje odnosi na nas kao i na ostale.

— I tako ste ovde već od…

— Od pre četvrt časa otprilike — reče d’Artanjan gledajući u Portosa i dajući mu znak da ga ne utera u laž.

Mazaren uhvati taj znak i ostade u uverenju da je d’Artanjan sve video i čuo, ali mu je bio zahvalan zbog te laži.

— Zaista, gospodine d’Artanjane, vi ste čovek kog tražim, i možete, zajedno s vašim prijateljem, računati na mene.

Zatim, pozdravivši dva prijatelja svojim najljubaznijim osmehom, vrati se mnogo mirniji u svoj kabinet, jer je po Gondijevom izlasku kao nekom čarolijom prestala svaka buka.

V

NESREĆA ČINI DA SE ČOVEK SEĆA

Ana se puna gneva vratila u svoju sobu za molitvu.

— Šta! — uzviknu kršeći svoje lepe ruke — Šta! Narod je video kako moja svekrva Marija od Medičija hapsi princa od Kondea, prvog princa kraljevske krvi; video je kako kardinal progoni moju svekrvu, bivšu regentkinju; video je g. od Vandoma, to jest sina Anrija IV zatvorenog u Vensenu; i nije rekao ništa dok su vređali, hapsili i pretili tim visokim ličnostima! A zbog jednog Brusela! Isuse, šta to bi sa kraljevskim dostojanstvom?

Ana je i ne misleći dodirnula goruće pitanje. Narod nije ništa rekao kad su u pitanju bili prinčevi, narod je ustao zbog jednog Brusela; to je stoga što se radilo o plebejcu, i što je braneći Brusela, narod nagonski osećao da brani samog sebe.

Za to vreme se Mazaren šetao uzduž i popreko po svom kabinetu, gledajući s vremena na vreme u svoje lepo venecijansko ogledalo koje je naprslo u obliku zvezde.

— Eh, — govorio je on — znam ja dobro da je žalosno popuštati na ovakav način; ali eh, naplatićemo se i mi; šta je Brusel, to je jedno ime a ne pojam.

Makoliko da je bio vešt političar, ovog puta se Mazaren varao: Brusel je bio pojam a ne ime.

Stoga kad je sutradan Brusel ušao u Pariz u velikim kočijama, sa svojim sinom Luvijerom kraj sebe a Frikeom iza kola, ceo narod pod oružjem nagrnu da prisustvuje njegovom prolasku i sa svih strana odjekivahu uzvici: „Živeo Brusel! Živeo naš otac!” i kao smrtna pretnja odjekivali Mazarenovim ušima; sa svih strana kardinalovi i kraljičini špijuni donosili su neprijatne vesti, koje je ministar primao s velikim uzbuđenjem a kraljica vrlo mirno. Izgledalo je da u kraljičinoj glavi sazreva nekakva velika odluka, što je udvajalo Mazarenovu uznemirenost. On je poznavao oholu princezu i mnogo je strepeo od odluka Ane od Austrije.

Biskupov pomoćnik se vratio u parlament kao kralj veći i od samog kralja, kraljice i kardinala zajedno; na njegov predlog je jednim ukazom parlament pozvao građane da ostave oružje i poruše barikade: sada su znali da je jedan čas dovoljan da se ponovo uzme oružje, a jedna noć da se podignu barikade.

Planše se vratio u svoj dućan; pobeda donosi sobom oproštaj: Planše se, dakle, nije više bojao da će ga obesiti: bio je uveren da bi se narod digao za njega kao i za Brusela, kad bi samo učinili i pokušaj da ga uhapse.

Rošfor je vratio svoje lake konjanike vitezu d’Imijeru. Prilikom prozivke nedostajala su dva, ali vitez, koji je u duši bio fronder, nije hteo ni da čuje o nekoj naknadi.

Prosjak je opet zauzeo svoje mesto u predvorju crkve Sen-Estaša i jednom rukom stalno delio svetu vodicu a drugom primao milostinju; a niko nije mogao ni slutiti da su te dve ruke pomogle da se iz društvene zgrade izvuče kamen temeljac na kome je počivalo kraljevstvo.

Luvijer je bio ponosan i zadovoljan, osvetio se Mazarenu, koga je mrzeo, i mnogo je doprineo da izvuče svog oca iz zatvora; njegovo se ime sa strahom izgovaralo u Pale-Roajalu, i on je smejući se, govorio savetniku koji se vratio u svoju porodicu:

— Mislite li, oče, da bi mi kraljica sad dala jednu četu, kad bih je zatražio?

D’Artanjan je iskoristio trenutak zatišja da otpošalje Raula, koga je s teškom mukom zadržao za vreme meteža i koji je apsolutno želeo da potegne mač za jednu ili drugu stranku. Raul mu je u početku pravio teškoće ali je d’Artanjan govorio u ime grofa od La Fera. Raul je, dakle, otišao da poseti gospođu od Ševreza a zatim krenuo u vojsku.

Jedino je Rošfor nalazio da se stvar dosta rđavo svršila: beše napisao vojvodi od Bofora da dođe: vojvoda će doći i zateći će Pariz u miru.

On ode biskupovom pomoćniku da ga pita da li bi trebalo obavestiti princa da se zadrži na putu; ali se Gondi razmisli za trenutak pa reče:

— Pustite ga neka nastavi put.

— Ali zar nije sve svršeno? — upita Rošfor.

— Ta ne, dragi moj grofe, mi smo tek na početku.

— Po čemu to mislite?

— Jer poznajem kraljičino srce; ona neće dozvoliti da ostane potučena.

— Sprema li ona nešto?

— Nadam se.

— Šta vi znate, da vidimo?

— Znam da je pisala g. Princu da se što pre vrati iz vojske.

— Ah! Ah! U pravu ste, treba pustiti g. od Bofora da što pre dođe.

Uveče, istog dana kad su oni razgovarali, pronese se vest da je g. Princ stigao.

To je bila sasvim obična i prirodna vest a ipak je silno odjeknula; govorilo se da su se izvesna neoprezna saopštenja omakla gospođi od Longvila kojoj je g. Princ, koga su optuživali da prema svojoj sestri oseća izvesnu nežnost koja prelazi granice bratskog prijateljstva, učinio izvesna poverljiva saopštenja.

Ta poverljiva saopštenja otkrivala su mračne kraljičine planove.

Istog večera kad je stigao g. Princ, neki utledniji građani, kmetovi, vođe pojedinih četvrti odlazili su kod svojih poznanika, govoreći:

— Zašto ne bismo uzeli kralja i smestili ga u opštinsku kuću? Pogrešno je ostavljati da ga vaspitavaju naši neprijatelji koji mu daju rđave savete: a kad bi njime rukovodio g. biskupov pomoćnik, na primer, on bi primio narodna načela i voleo bi narod.

Noć je bila potmulo uzburkana: sutradan se opet videše crni i sivi ogrtači, trgovačke patrole pod oružjem i čete prosjaka.

Kraljica je provela noć razgovarajući u četiri oka sa g. Princom: u ponoć su ga uveli u njenu sobu za molitvu i iz nje je izišao tek u pet časova ujutru.

U pet časova kraljica ode u kardinalov kabinet. Ako ona još ne beše legla, kardinal beše već ustao.

Sastavljao je odgovor Kromvelu, jer je već preteklo šest dana od onih deset koje je tražio od Mordaunta.

— Eh! — govorio je on — Malo sam ga pustio da čeka, ali g. Kromvel suviše dobro zna šta su revolucije da me ne bi izvinio.

Prečitavao je, dakle, sa zadovoljstvom prvi stav svog sastava kad se začu lako grebanje na vratama koja su bila u vezi s kraljičinim sobama. Samo je Ana od Austrije mogla doći na ta vrata. Kardinal ustade i ode da otvori.

Kraljica je bila u domaćoj haljini, ali joj je ona lepo pristajala jer je kao Dijana od Poatijea i Ninon, Ana od Austrije uživala povlasticu da uvek ostane lepa, samo je tog jutra bila lepša no obično jer su joj oči imale sav sjaj koji pogledu daje unutrašnja radost.

— Šta vam je, gospođo? — reče Mazaren zabrinut — Izgledate sasvim ponositi.

— Da, Đulio, — reče ona, ponosna i srećna — jer sam našla načina da ugušim tu hidru.

— Vi ste veliki političar, kraljice moja, — reče Mazaren — da vidimo taj način.

I sakri ono što je pisao gurnuvši započeto pismo pod čistu hartiju.

— Hoće da mi oduzmu kralja, znate li to? — reče kraljica.

— Nažalost, znam, a mene da obese.

— Neće dobiti kralja.

— A ni mene neće obesiti, bogme.

— Slušajte: hoću da im oduzmem svog sina. i sebe samu i vas sa sobom; hoću da se taj događaj koji će od danas do sutra izmeniti izgled stvari odigra, a da za njega ne zna niko osim mene, vas i još jednog lica.

— A koje je to treće lice?

— G. Princ.

— Stigao je, dakle, kao što su mi rekli?

— Sinoć.

— I vi ste ga videli?

— Maločas sam se s njim rastala.

— I on će pomoći taj plan?

— Taj savet je njegov.

— A Pariz?

— Izložiće ga gladi i naterati da se preda na milost i nemilost.

— Plan nije bez veličine, ali za njegovo ostvarenje vidim samo jednu smetnju.

— Koju?

— Nemogućnost.

— Reč koja je bez smisla. Ništa nije nemoguće.

— U nameri.

— U izvršenju. Imamo li novaca?

— Malo, — reče Mazaren, strahujući da Ana od Austrije ne zatraži da novac crpe iz njegove kese.

— Imamo li vojske?

— Pet do šest hiljada ljudi.

— Imamo li hrabrosti?

— Mnogo.

— Onda je stvar jednostavna. Oh, razumete li, Đulio? Pariz, taj odvratni Pariz, koji se budi ujutru bez kralja i kraljice, opkoljen, opsednut, gladan, i koji umesto svakog drugog sredstva ima samo svoj glupi parlament i svog krivonogog mršavog biskupovog pomoćnika!

— Lepo, lepo, — reče Mazaren — razumem utisak koji će to izazvati, ali ne vidim sredstvo da se to postigne.

— Ja ću ga naći, ja!

— Znate li da je to rat, građanski rat, žestok, ogorčen, neumoljiv.

— Oh, da, da, rat, — reče Ana od Austrije — da, pretvoriću ovaj buntovni grad u pepeo; hoću da vatru ugasim u krvi; hoću da užasnim primerom obesmrtim i zločin i kaznu. Pariz! Ja ga mrzim, ja ga se grozim.

— Vrlo lepo, Ana, baš ste krvoločni! Obratite pažnju da nismo više u vremenu Malateste i Kastrućija Kastrakanija; izazvaćete ih da vam odseku glavu, lepa moja kraljice, a to bi bilo šteta.

— Šalite se?

— Vrlo se malo šalim, opasno je voditi rat s celim jediim narodom: pogledajte svog brata, Čarlsa I, s njim je zlo, vrlo zlo.

— Mi smo u Francuskoj, a ja sam Španjolka.

— Tim gore, per Baccho, tim gore, više bih voleo da ste Francuskinja a i sam da sam Francuz, oboje bi nas manje mrzeli.

— Pa ipak se slažete sa mnom?

— Da, ako vidim da je stvar izvodljiva.

— Izvodljiva je, to vam ja kažem: spremite se za polazak.

— Ja! Uvek sam spreman za polazak; samo, kao što znate, ne odlazim nikad… a ovog puta verovatno neću poći, kao ni ranije.

— Najzad, ako ja pođem, hoćete li poći i vi?

— Pokušaću.

— Vi me prosto ubijate svojim strahovanjem, Đulio, a čega se bojite?

— Mnogih stvari.

— Kojih?

Mazarenovo lice, koje je bilo podrugljivo, postade sumorno.

— Ana, — reče on — vi ste samo žena, i kao žena možete do mile volje vređati ljude jer ste sigurni da vas neće stići kazna; optužujete me da se bojim; ja se ipak ne bojim koliko vi, jer ne bežim. Protiv koga viču? Protiv mene ili protiv vas? Koga hoće da obese? Vas ili mene? Pa lepo, ja prkosim buri dok me vi optužujete da se bojim, prkosim, istina, ne izazivački jer to nije moj način, ali se držim. Pođite za mojim primerom, bez mnogo cjaja ali sa više rezultata. Vi suviše glasno vičete, ali ne postižete ništa. Vi govorite o bekstvu!

Mazaren sleže ramenima, uze kraljicu za ruku i dovede je do prozora.

— Pogledajte! — reče on.

— Pa? — reče kraljica zaslepljena svojom tvrdoglavošću.

— Pa, šta vidite s tog prozora? To su, ako se ne varam, građani u oklopima, sa šlemovima, naoružani dobrim puškama kao u doba Lige, i koji tako dobro motre na prozor s koga ih vi posmatrate, da će vas opaziti ako budete tako jako podizali zavesu. Sada, hodite do ovog drutog prozora: šta vidite? Ljude iz naroda, koji naoružani halebardama čuvaju vaše kapije. Na svakom otvoru ove palate na koji bih vas odveo, videli biste to isto; vaše se kapije čuvaju, prozori vaših podruma se čuvaju, a sad je na mene došao red da vam kažem ono što je meni onaj dobri La Rame govorio o g. od Bofora: nećete izići, sem ako ste ptica ili miš.

— Ali je on ipak izišao.

— Računate li na to da izađete na isti način?

— Onda sam ja, dakle, zarobljenica?

— Bogamu! — reče Mazaren — Ima već čitav sat kako vam to dokazujem.

I Mazaren mirno nastavi započeto pismo na mestu na kome ga beše prekinuo.

Drhteći od besa, crvena od poniženja, Ana izađe iz kabineta tresnuvši žestoko vratima za sobom.

Mazaren čak ni glavu ne okrete.

Vrativši se u svoje odaje, kraljica pade u jednu naslonjaču i stade plakati.

Zatim, odjednom, setivši se nečega reče ustajući:

— Spasena sam. Oh! Da, da, poznajem jednog čoveka koji će umeti da me izvede iz Pariza, čoveka koga sam suviše dugo zaboravljala.

I zamišljena, mada sa osećanjem radosti, ona reče:

— Kako sam nezahvalna, dvadeset godina sam zaboravila na tog čoveka koga je trebalo da postavim za maršala Francuske. Moja svekrva je obasula zlatom, dostojanstvima i milošću Končinija, koji ju je upropastio: kralj je Vitrija učinio maršalom za jedno ubistvo, a ja sam ostavila u zaboravu, u bedi tog plemenitog d’Artanjana koji me je spasao.

I požuri ka jednom stolu na kome je bilo hartije i mastila, i stade pisati.

VI

SASTANAK

Tog jutra je d’Artanjan spavao u Portosovoj sobi. To je bio običaj koji su dva prijatelja usvojili otkako su izbili nemiri. Pod uzglavljem su im bili mačevi a na stolu na domaku ruke, pištolji.

D’Artanjan je još spavao i sanjao da je veliki žut oblak prekrio nebo, da iz tog oblaka pada zlatna kiša i da je on svoj šešir podmetnuo pod oluk.

Portos je opet sanjao da vrata na njegovim kočijama nisu dovoljno široka kako bi na njih stali svi grbovi koje je naredio da se izmalaju.

U sedam časova ih probudi jedan lakej bez livreje koji je donosio pismo d’Artanjanu.

— Od koga? — zapita Gaskonjac. — Od kraljice, odgovori sluga.

— Hej! — reče Portos podižući se na postelji — Šta on to govori?

D’Artanjan zamoli lakeja da pređe u susednu odaju, i čim je ovaj zatvorio vrata, on skoči s postelje i stade čitati, dok ga je Portos gledao razrogačenih očiju i ne usuđujući se da mu postavi ma kakvo pitanje.

— Prijatelju Portose, — reče d’Artanjan pružajući mu pismo — ovog puta evo tvoje baronske titule i mog kapetanskog dekreta. Uzmi, čitaj i prosudi.

Portos pruži ruku, uze pismo i uzdrhtalim glasom pročita ove reči:

Kraljica hoće da govori s gospodinom d’Artanjanom, neka pođe za donosiocem ovog pisma.

— Pa šta! — reče Portos — Ja tu ne vidim ništa neobično.

— A ja tu vidim mnogo neobičnog — reče d’Artanjan. — Čim me zovu, mora da su stvari jako zapetljane. Zamisli samo kakav se darmar morao napraviti u kraljičinom duhu kad se posle dvadeset godina opet mene setila.

— Tako je — reče Portos.

— Naoštri svoj mač barone, napuni svoje pištolje, daj zobi konjima, ja ti jamčim da će biti novosti pre nego što prođe dan: i ni reči!

— Ah! A da to nije kakva zamka koju nam nameštaju da bi nas se otresli? — reče Portos koji je uvek mislio na to kako će njegova buduća veličina smetati drugima.

— Ako je kakva zamka, — reče d’Artanjan — namirisaću je, budi bez brige. Ako je Mazaren Italijan, ja sam Gaskonjac.

I d’Artanjan se za čas obuče.

Kad mu je Portos, koji je još ležao zakopčavao ogrtač, začu se po drugi put kucanje.

— Slobodno — reče d’Artanjan.

Uđe drugi sluga.

— Od strane njegove preuzvišenosti kardinala Mazarena — reče on.

D’Artanjan pogleda u Portosa.

— Stvari se zapliću, — reče Portos — odakle da se započne.

Dolazi kao poručeno, — reče d’Artanjan — njegova preuzvišenost mi zakazuje sastanak kroz pola časa.

— Dobro.

— Prijatelju, — reče d’Artanjan okrećući se lakeju — recite njegovoj preuzvišenosti da mu kroz pola časa stojim na raspoloženju.

Sluga se pokloni i izađe.

— Sreća što nije video onog drugog — nastavi d’Artanjan.

— Misliš, dakle, da oboje ne šalju po tebe po istoj stvari?

— Ne da mislim, nego sam ubeđen.

— Dobro, dobro, d’Artanjane, živo! Pomisli na to da te kraljica čeka, posle kraljice kardinal, a posle kardinala ja!

D’Artanjan pozva slugu Ane od Austrije.

— Evo me prijatelju, — reče on — vodite me.

Sluga ga povede ulicom Pti-Šan i zavijajući na levo uvede ga na malu kapiju koja je vodila na ulicu Rišelje, zatim pođoše jednim tajnim stepenicama i d’Artanjana uvedoše u sobu za molitvu.

Izvesno uzbuđenje o kome nije mogao sebi dati računa nagonilo je poručnikovo srce da jače kuca, nije više imao samopouzdanja mladosti a iskustvo mu je pokazalo svu ozbiljnost minulih događaja. Znao je šta je plemenitost prinčeva i veličanstvo kraljeva, i navikao se da svoju osrednjost stavlja iza sjaja bogatstva i porekla. Nekada bi pristupio Ani od Austrije kao mladić koji pozdravlja jednu ženu. Danas je bila druga stvar: išao je njoj kao običan vojnik slavnom vojskovođi.

Lak šum prekide tišinu u sobi za molitvu. D’Artanjan se trže i vide jednu belu ruku koja diže zastor i po njenom obliku, po njenoj belini, po njenoj lepoti poznade onu kraljevsku ruku koju su mu jednog dana pružili da poljubi.

Kraljica uđe.

— Vi ste to, gospodine d’Artanjane — reče ona, zaustavljajući na oficiru pogled pun blage melanholije — vi ste to, ja vas dobro poznajem. Pogledajte i vi mene, ja sam kraljica: poznajete li me?

— Ne, gospođo — odgovori d’Artanjan.

— Ali zar više ne znate — nastavi Ana od Austrije s onim ljupkim naglaskom koji je, kad je htela umela dati svom glasu — da je kraljici nekad potreban jedan mlad vitez, hrabar i odan, da je ona našla tog viteza, i da mu je, mada je on mogao pomisliti da ga je ona zaboravila, sačuvala jedno mesto na dnu svog srca?

— Ne, gospođo, to ne znam — reče musketar.

— Tim gore, gospodine — reče Ana od Austrije — tim gore za kraljicu bar, jer je kraljici danas potrebna ona ista hrabrost i ona ista odanost.

— Zbilja! — reče d’Artanjan — Kraljica okružena tako odanim slugama, tako mudrim savetnicima, najzad ljudima tako velikim bilo po zaslugama bilo po svom položaju, izvolela je baciti pogled na jednog običnog vojnika!

Ana shvati taj prikriveni prekor, on je više uzbudi nego što je naljuti. Toliko samoodricanje i tolika nekoristoljubivost gaskonjskog plemića često su je ponižavali i ona je dozvolila da je pobedi velikodušnošću.

— Sve to što mi govorite o onima koji me okružuju gospodine d’Artanjane, možda je istina, — reče kraljica — ali ja imam poverenja samo u vas. Znam da ste u kardinalovoj službi ali budite i u mojoj a ja ću na sebe uzeti staranje o vašoj sudbini. Ded’, biste li za mene učinili danas ono što je nekada učinio za kraljicu onaj plemić koga vi ne poznajete?

— Učiniću cve što bude naredilo Vaše veličanstvo — reče d’Artanjan.

Kraljica razmisli za trenutak; i videći oprezno musketarovo držanje, reče:

— Možda volite odmor?

— Ne znam, jer se nikad nisam odmarao, gospođo.

— Imate li prijatelja?

— Imao sam ih tri: dvojica su napustila Pariz i ja ne znam kud su otišli. Ostaje mi samo jedan, ali je to jedan od onih koji su poznavali onog viteza o kome mi je Vaše veličanstvo učinilo čast da mi govori.

— U redu, — reče kraljica — vi i vaš prijatelj vredite koliko čitava vojska.

— Šta je potrebno da učinim, gospođo?

— Vratite se u pet časova pa ću vam reći; ali ne govorite nikom živom, gospodi ne, o sastanku koji sam vam zakazala.

— Neću gospođo.

— Zakunite se Hristom.

— Gospođo, nikad nisam pogazio svoju reč; kad kažem ne, onda je ne.

Kraljica, iako iznenađena takvim govorom na koji je njeni dvorani ne behu navikli, izvukla je iz toga zaključak koliku će revnost d’Artanjan upotrebiti u izvršenju njenog plana. To je bila jedna od Gaskonjčevih veština da pokatkad svoju duboku prefinjenost sakrije pod izgledom poštene neposrednosti.

— Kraljica nema ništa drugo da mi naredi u ovom trenutku? — reče on.

— Ne, gospodine, — odgovori Ana od Austrije — i možete se povući sve do trenutka koji sam vam naznačila.

D’Artanjan se pokloni i izađe.

— Vraga! — reče kad je bio na vratima — Izgleda da sam im baš vrlo potreban.

A onda, kako beše proteklo pola časa, uputi se galerijom i zakuca na kardinalova vrata.

Bernuen ga uvede.

— Javljam vam se po Vašem naređenju, monsenjeru, — reče d’Artanjan.

I, po svom običaju, d’Artanjan baci jedan brz pogled oko sebe i primeti da Mazaren ima pred sobom jedno zapečaćeno pismo. Samo je na stolu ležalo na onoj strani na kojoj je adresa, tako da se nije moglo videti kome je upućeno.

— Dolazite od kraljice? — reče Mazaren, posmatrajući netremice d’Artanjana.

— Ja monsenjeru! Ko vam je to rekao?

— Niko, ali ja to znam.

— Očajan sam što moram da kažem monsenjeru da se vara — odgovori bestidno Gaskonjac, čvrsto se držeći obećanja koja je dao Ani od Austrije.

— Ja sam lično otvorio predsoblje i video sam vas kako dolazite s kraja galerije.

— To je zato što su me uveli tajnim stepenicama.

— Zbog čega to?

— Ne znam, biće da je bilo nekog nesporazuma.

Mazaren je znao da nije bilo lako naterati d’Artanjana da kaže ono što je želeo da sakrije; i zato za trenutak odustade od namere da sazna tajnu koju je Gaskonjac od njega krio.

— Govorimo o mojim poslovima, — reče Mazaren — kad već nećete ništa da mi kažete o svojim.

D’Artanjan se pokloni.

— Volite li putovanja? — upita kardinal.

— Proveo sam život na drumovima

— Da li vas nešto zadržava u Parizu?

— Ništa me ne bi zadržalo u Parizu osim kakve više zapovesti.

— Dobro. Evo jednog pisma koje treba predati na označenu adresu.

— Na označenu adresu, monsenjeru? Ali nema je.

Zaista, suprotna strana od one na kojoj je bio pečat bila je potpuno ispisana.

— To jest, — nastavi Mazaren — ima dve koverte.

— Razumem, i prvu ću pocepati tek kad stignem na određeno mesto.

— Vrlo dobro. Uzmite ga i idite. Vi imate jednog prijatelja, g. od Valona, veoma ga volim, povešćete ga.

— Vraga! — reče u sebi d’Artanjan — Zna da smo čuli njegov jučerašnji razgovor i hoće da nas udalji iz Pariza.

— Da ne oklevate? — upita Mazaren.

— Ne, monsenjeru, i polazim smesta. Samo bih želeo jednu stvar.

— Koju? Recite.

— A to je da Vaša preuzvišenost ode do kraljice.

— Kad to?

— Ovog istog časa.

— A zašto?

— Da joj kažete samo ove reči: „Šaljem g. d’Artanjana nekuda i naređujem mu da odmah krene”.

— Vidite li, — reče Mazaren — da ste bili s kraljicom.

— Imao sam čast da kažem Vašoj preuzvišenosti da postoji mogućnost da je po sredi kakav nesporazum.

— A šta to znači? — upita Mazaren.

— Bih li smeo ponoviti svoju molbu Vašoj preuzvišenosti.

— Dobro, idem. Čekajte me ovde.

Mazaren pažljivo pogleda da nije zaboravio koji od ključeva u ormanima a zatim izađe.

Prođe desetak minuta, za koje je vreme d’Artanjan pokušao sve što je mogao ne bi li kroz prvu kovertu pročitao šta piše na drugoj, ali mu to ne pođe za rukom.

Mazaren se vrati bled i veoma zabrinut; ode i sede za svoj pisaći sto. D’Artanjan ga je ispitivački gledao kao što je maločas gledao pismo; ali omotač njegovog lica bio je skoro isto toliko neprobojan kao i koverat na pismu.

— Eh, eh! — reče Gaskonjac — Izgleda da se naljutio. Da nije na mene? On razmišlja: da li o tome da me pošalje u Bastilju? Polako, monsenjeru! Pri prvoj reči koju o tome izgovorite, zadaviću vas sopstvenim rukama i postaću fronder. Nosiće me u trijumfu kao g. Brusela, a Atos će me proglasiti za francuskog Brutusa. To bi bilo smešno.

Gaskonjac je, svojom uvek brzom uobraziljom, već sagledao sve koristi koje bi mogao izvući iz tog položaja.

Ali Mazaren naprotiv ne izdade nikakvo naređenje u tom smislu već se stade ulagivati d’Artanjanu.

— Bili ste u pravu, — reče mu — dragi moj gospodine d’Artanjanu, i ne možete još krenuti.

— Ah! — reče d’Artanjan.

— Vratite mi dakle to pismo, molim vas.

D’Artanjan posluša. Mazaren se uveri da je pečat netaknut.

— Bićete mi potrebni večeras, — reče on — vratite se kroz dva časa.

— Kroz dva časa, monsenjeru, — reče d’Artanjan — imam jedan sastanak s koga ne mogu izostati.

— Neka vas to ne brine, — reče Mazaren — to je isti.

— Dobro! — pomisli d’Artanjan — To sam i mislio.

— Vratite se dakle u pet časova i dovedite tog dragog g. od Valona; samo, ostavite ga u predsoblju: hoću da govorim s vama nasamo.

D’Artanjan se pokloni. Klanjajući se govorio je u sebi: — Oboje istu zapovest, oboje u isto vreme, oboje u Pale-Roajalu, pogađam. A! Evo tajne koju bi g. od Gondija platio sto hiljada livara.

— Vi se premišljate! — reče Mazaren zabrinut.

— Da, mislim se da li je potrebno da dođemo naoružani ili ne.

— Naoružani do zuba — reče Mazaren.

— Dobro monsenjeru, bićemo. D’Artanjan se pokloni izađe i odjuri da ponovi svom prijatelju Mazarenova laskava obećanja, koja Portosa neopisivo obradovaše.

VII

BEKSTVO

Pale-Roajal je, pored svih znakova uzrujanosti koje je pokazivao grad, kad je d’Artanjan došao u njega oko pet časova, pružao najveseliji izgled. Nije bilo nikakvo čudo: kraljica je vratila narodu Brusela i Blanmenila. Znači da kraljica zaista nije imala više čega da se plaši, jer narod nije imao više šta da traži. Njegova uzbuđenost je bila ostatak uzrujanosti kojoj je trebalo dati vremena da se stiša, kao što je pokatkad posle bure potrebno po nekoliko dana dok se talasi smire. U dvoru je bila velika gozba kojoj je kao izgovor poslužio povratak pobedioca kod Lansa. Behu pozvati prinčevi i princeze, a kočije su još od popodne preplavile dvorišta. Posle večere trebalo je da se kockaju kod kraljice.

Ana od Austrije je tog dana bila divna sa svojom ljupkošću i duhovitošću, nikad je nisu videli veseliju. Zamišljena osveta je blistala u njenim očima i njene usne razvlačila u osmeh.

Mazaren se izvuče u trenutku kad se ustajalo od stola. D’Artanjan je već bio na svom mestu i čekao ga u predsoblju. Kardinal se pojavi nasmejanoga lica, uze ga za ruku i uvede u svoj kabinet.

— Dragi moj gospodine d’Artanjane, — reče ministar sedajući — daću vam najveći znak poverenja koji jedan ministar može dati jednom oficiru.

D’Artanjan se pokloni.

— Nadam se, — reče on — da mi ga monsenjer daje bez ikakvih zadnjih misli i s uverenjem da sam ga dostojan.

— Najdostojniji od sviju, prijatelju, jer se vama obraćam.

— Pa lepo! — reče d’Artanjan — Priznaću vam, monsenjeru, da ima već dosta vremena kako očekujem ovakvu priliku. Stoga mi brzo recite to što imate da mi kažete.

— Večeras će, dragi moj gospodine d’Artanjane, u vašim rukama biti spas države.

On zastade.

— Izjasnite se, monsenjeru, ja čekam.

— Kraljica je odlučila da s kraljem preduzme jedan mali put do Sen Žermena.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan — što će reći da je kraljica odlučila da napusti Pariz.

— Vi razumete, ženska ćudljivost.

— Da, razumem vrlo dobro — reče d’Artanjan.

— Zato je jutros slala po vas i rekla vam da opet dođete u pet časova.

— Tu je zacelo imala zašto da me natera da se zakunem da o tom sastanku neću govoriti nikom ni reči! — promrmlja d’Artanjan — Oh te žene! Pa čak i kad su kraljice, ipak su žene.

— Možda ne odobravate taj mali put, dragi moj gospodine d’Artanjane? — upita uznemireno Mazaren.

— Ja, monsenjeru? — reče d’Artanjan — A zašto to?

— Jer sležete ramenima.

— To je moj način kad razgovaram sam za sobom, monsenjeru.

— Znači da odobravate taj put?

— Niti odobravam, niti ne odobravam, monsenjeru; čekam vaše zapovesti.

— Dobro. Vas sam dakle izabrao da odvedete kralja i kraljicu u Sen Žermen.

— Dvostruka varalice — reče u sebi d’Artanjan.

— Vidite dobro, — nastavi Mazaren posmatrajući d’Artanjanovu mirnoću — da će, kao što vam rekoh, spas države biti u vašim rukama.

— Da, monsenjeru, i osećam svu odgovornost jednog takvog zadatka.

— Pa ipak prihvatate?

— Prihvatam uvek.

— I mislite da je stvar izvodljiva?

— Sve je izvodljivo.

— Hoće li vas napasti na putu?

— To je verovatno,

— Ali šta ćete raditi u tom slučaju?

— Proći ću kroz one koji me budu napali.

— A ako ne prođete kroz njih?

— Onda, tim gore po njih, proći ću preko njih.

— I dovešćete kralja i kraljicu žive i zdrave u SenŽermen?

— Da.

— Jamčeći životom?

— Jamčeći životom.

— Vi ste heroj, dragi moj! — reče Mazaren gledajući musketara s divljenjem.

D’Artanjan se osmehnu.

— A mene? — reče Mazaren posle kratkog ćutanja i posmatrajući d’Artanjana netremice.

— Kako to, a vas, monsenjeru?

— A mene, ako hoću da pođem?

— To će već biti teže.

— Kako to?

— Vašu preuzvišenost mogu poznati.

— Čak i ako se prerušim? — reče Mazaren i podiže jedan ogrtač koji je pokrivao naslonjaču na kojoj je stajalo potpuno viteško odelo, biserno sive boje i sve izvezeno srebrom.

— Ako se Vaša preuzvišenost preruši, onda stvar postaje jednostavnija.

— Ah! — reče Mazaren odahnuvši.

— Ali ćete Vaša preuzvišenosti, morati učiniti ono što ste pre neki dan rekli da biste učinili da ste bili na našem mestu.

— A šta će se morati učiniti?

— Vikati: „Dole Mazaren!”

— Vikaću.

— Na francuskom, na čistom francuskom jeziku, monsenjeru, obratite pažnju na naglasak; pobili su nam šest hiljada Anžujaca na Siciliji jer su rđavo izgovarali italijanski. Pripazite da se Francuzi ne osvete na vama za Sicilijansko večernje.

— Trudiću se što bolje mogu.

— Ima mnogo naoružanih ljudi po ulicama, — nastavi d’Artanjan — jeste li sigurni da niko ne zna za kraljičinu nameru?

Mazaren stade razmišljati.

— Ova stvar koju mi sada predlažete monsenjeru, bila bi divan posao za kakvog izdajnika: sve bi se moglo opravdati slučajnim napadom.

Mazaren zadrhta, ali promisli da čovek koji bi imao nameru da izda, ne bi ga unapred opominjao.

— Stoga se — reče živo — i ne poveravam svakome, a dokaz za to je što sam vas izabrao da me pratite.

— Zar nećete krenuti s kraljicom?

— Neću — reče Mazaren.

— Onda, polazite posle kraljice?

— Ne — reče opet Mazaren.

— Ah! — reče d’Artanjan koji je počinjao da razumeva.

— Da, ja imam svoje planove: — nastavi kardinal — ako idem s kraljicom, njeni izgledi na uspeh postaju dva puta gori; a posle kraljice, njenim odlaskom moji izgledi na uspeh postaju dva puta manji, sem toga kad se dvor već jednom spase, mogu me i zaboraviti: velikaši su nezahvalni.

— Tačno je — reče d’Artanjan spustivši i nehotice pogled na kraljičin dijamant koji je Mazaren nosio na ruci.

Mazaren opazi pravac tog pogleda i lagano okrenu kamen unutra.

— Ne želim, dakle, — reče Mazaren sa svojim lukavim osmehom — da im pružim priliku da budu nezahvalni prema meni.

— To je hrišćansko milosrđe, — reče d’Artanjan — ne dovesti bližnjeg u iskušenje.

— Upravo zbog toga — reče Mazaren — i želim da pođem pre njih.

D’Artanjan se osmehnu; on je bio čovek koji je vrlo dobro umeo da oceni to italijansko lukavstvo.

Mazaren ga vide kako se osmehnu i iskoristi trenutak.

— Počećete, dakle, time što ćete najpre izvesti mene iz Pariza, zar ne, dragi moj gospodine d’Artanjane?

— Težak posao, monsenjeru! — reče d’Artanjan opet se uozbiljivši.

— Ali, — reče Mazaren posmatrajući ga pažljivo da mu ne bi promakao ni jedan izraz njegovog lica — ali sve te napomene niste učinili za kralja i kraljicu?

— Kraljica i kralj su moji kraljica i kralj, monsenjeru, — odgovori musketar — moj život im pripada, ja im ga dugujem. Oni ga od mene traže, ja na to nemam šta da kažem.

— Tačno je, — promrmlja tiho Mazaren — ali kako tvoj život ne pripada meni, moram da ga otkupim, zar ne?

I uz dubok uzdah stade okretati kamen svog prstena na gore.

D’Artanjan se osmehnu.

Ta dva čoveka su imala jednu zajedničku crtu — lukavstvo. Da im je i hrabrost bila tako zajednička crta, jedan bi onom drugom omogućio da izvrši velika dela.

— Ali isto tako, — reče Mazaren — vi razumete da ja, ako od vas tražim tu uslugu, to činim s namerom da vam na njoj budem zahvalan.

— Monsenjeru, vi ste, dakle, još tek kod namere? — upita d’Artanjan.

— Evo, — reče Mazaren skidajući prsten sa svog prsta — dragi moj gospodine d’Artanjane, evo jednog dijamanta koji vam je nekad pripadao, pravo je da se opet vrati vama; uzmite ga, molim vas.

D’Artanjan ne dozvoli Mazarenu da navaljuje, uze ga, pogleda da li je kamen još isti i pošto se uveri da je kamen čist, stavi ga na prst s neiskazanim zadovoljstvom.

— Do njega mi je bilo mnogo stalo, — reče Mazaren propraćajući ga poslednjim pogledom — ali svejedno, dajem vam ga s velikim zadovoljstvom.

— A ja ga, monsenjeru, primam kao što mi je i dat. Ded’, govorimo dakle o vašim poslovima. Vi želite da pođete pre celog sveta?

— Da, na to mnogo polažem.

— U koje vreme?

— U deset časova.

— A u koje vreme polazi kraljica?

— U ponoć.

— Onda je to moguće: najpre ću izvesti vas, ostaviću vas van grada, pa ću se vratiti po nju.

— Vrlo dobro, ali kako ćete me izvesti van Pariza?

— Oh, što se toga tiče, prepustite to meni da uradim.

— Dajem vam neograničenu vlast, uzmite pratnju koliku god hoćete.

D’Artanjan odmahnu glavom.

— Izgleda mi ipak da je to najsigurniji način, reče Mazaren.

— Da, za vas, monsenjeru, ali ne i za kraljicu.

Mazaren se ujede za usne.

— Onda, — reče on — kako ćemo postupiti?

— Treba pustiti mene da radim, monsenjeru.

— Hm! — učini Mazaren.

— I treba mi predati celo vođstvo tog poduhvata.

— Pa ipak…

— Ili se obratiti kome drugome — reče d’Artanjan okrećući mu leđa.

— Eh, — reče sasvim tiho Mazaren — čini mi se da odlazi odnoseći dijamant.

I pozva ga natrag.

— Gospodine d’Artanjane, dragi moj gospo dine d’Artanjane — reče umiljatim glasom.

— Monsenjeru?

— Jamčite li mi za sve?

— Ne jamčim nizašta, učiniću sve što mogu.

— Što možete?

— Da.

— Pa lepo! Hajde; prepuštam se vama.

— To je velika sreća — reče d’Artanjan samom sebi.

— Bićete, dakle, ovde u devet i po časova.

— I zateći ću Vašu preuzvišenost spremnu?

— Svakako, sasvim spremnog.

— Onda je ta stvar ugovorena. A sada, monsenjeru, hoćete li mi omogućiti da vidim kraljicu?

— Radi čega?

— Želeo bih da naređenja Njenog veličanstva primim iz njenih usta.

— Ona me je ovlastila da vam ih izdam.

— Može biti da je štogod zaboravila.

— Dakle, baš hoćete da je vidite?

— Neophodno je, monsenjeru.

Mazaren oklevaše za trenutak; d’Artanjan ostade nepokolebljiv pri svome.

— Dobro, dakle, — reče Mazaren — odvešću vas, ali ni reči o našem razgovoru.

— Ono što je među nama rečeno tiče se samo nas, monsenjeru — reče d’Artanjan.

— Zaklinjete se da ćete ćutati?

— Ne zaklinjem se nikad, monsenjeru. Kažem da, ili kažem ne: i pošto sam plemić, držim svoju reč.

— Dobro, vidim da vam se neograničeno moram poveriti.

— To je najbolje, verujte mi, monsenjeru.

— Hodite, reče Mazaren.

Mazaren uvede d’Artanjana u kraljičinu sobu za molitvu i reče mu da pričeka.

D’Artanjan nije dugo čekao. Pet minuta posle njegovog ulaska u sobu za molitvu, kraljica dođe obučena kao za najveću svečanost. Tako doterana, izgledala je kao da joj je tek trideset i pet godina i bila je još lepa.

— Vi ste to, gospodine d’Artanjane, — reče ona s ljupkim osmehom — zahvaljujem vam što ste nastojali da se sa mnom vidite.

— Molim Vaše veličanstvo da me zbog toga izvini, ali hteo sam da primim zapovesti od vas lično.

— Znate o čemu se radi?

— Znam, gospođo.

— I prihvatate se zadatka koji vam poveravam?

— Sa zahvalnošću.

— Dobro, budite ovde u ponoć.

— Biću tu.

— Gospodine d’Artanjane, — reče kraljica — suviše dobro poznajem vašu nekoristoljubivost da bih vam u ovom trenutku govorila o svojoj zahvalnosti, ali vam se kunem da ovu drugu uslugu neću zaboraviti kao što sam zaboravila prvu.

— Vašem veličanstvu je slobodno da sa seća i zaboravlja, i ja ne znam šta hoćete da kažete.

I d’Artanjan se pokloni.

— Idite, gospodine, — reče kraljica sa svojim najljubaznijim osmehom — idite i vratite se u ponoć.

Pozdravi ga rukom i d’Artanjan se povuče; ali odlazeći, baci pogled na zastor kroz koji beše ušla kraljica i na dnu zastora opazi kraj jedne kadifene cipele.

— Dobro, — reče — Mazaren je prisluškivao da vidi da li ga neću izdati. Zaista, taj italijanski pajac ne zaslužuje da ga služi jedan pošten čovek.

D’Artanjan je ipak tačno došao na sastanak; u devet i po časova je ulazio u predsoblje.

Bernuen je čekao i uvede ga.

Kardinala zateče obučenog u viteško odelo. Vrlo je dobro izgledao u tom odelu koje je nosio s mnogo elegancije, kao što smo rekli, samo je bio veoma bled i pomalo je podrhtavao.

— Sami? — reče Mazaren.

— Da, monsenjeru.

— A taj ljubazni g. od Valona, zar nećemo uživati u njegovom društvu?

— Hoćemo, monsenjeru, on čeka u svojim kočijama.

— Gde to?

— Na kapiji vrta Pale-Roajala.

— I otići ćemo dakle u njegovim kočijama?

— Da, monsenjeru.

— I bez druge pratnje, sem vas dvojice?

— Zar to nije dovoljno? Jedan od nas dvojice bi bio dovoljan!

— Zaista, dragi moj gospodine d’Artanjane, — reče Mazaren — vi me užasavate svojom hladnokrvnošću.

— A ja sam, naprotiv mislio da bi trebalo da vam moja hladnokrvnost uliva pouzdanja.

— A Bernuen, zar njega neću povesti?

— Za njega nema mesta, on će stići Vašu preuzvišenost.

— Dobro, — reče Mazaren — pošto se već mora činiti sve kako vi hoćete.

— Monsenjeru, još imate vremena da odustanete i Vaša preuzvišenost je sasvim slobodna.

— Ne, ne, — reče Mazaren — krećimo.

I obojica siđoše tajnim stepenicama, dok je Mazaren na d’Artanjanovu ruku naslanjao svoju, koju musketar osećaše kako podrhtava.

Pređoše preko dvorišta Pale-Roajala, u kojima su još stajale kočije pojedinih gostiju koji su se duže zadržali, uđoše u vrt i stigoše do male kapije.

Mazaren pokuša da je otvori jednim ključem koji izvuče iz džepa, ali mu je ruka tako drhtala da nije mogao pogoditi ključaonicu.

— Dajte meni — reče d’Artanjan.

Mazaren mu dade ključ, d’Artanjan otključa i stavi ključ u džep; nameravao je da se tuda vrati.

Papučica na kolima je bila spuštena a vrata otvorena; Musketon je stajao kod vrata a Portos je bio u dnu kola.

— Popnite se, monsenjeru — reče d’Artanjan.

Mazaren ne sačeka da mu se dva put kaže i ulete u kočije.

D’Artanjan se pope za njim, Musketon zatvori vrata i stenjući, pope se iza kola. Ustezao se da pođe, izgovarajući se da ga rana još boli, ali mu je d’Artanjan rekao:

— Ostanite, ako hoćete, dragi moj gospodine Musketone, ali vas opominjem da će Pariz biti spaljen u toku noći.

Na to Musketon nije ništa više pitao i izjavio je da je spreman svoga gospodara i g. d’Artanjana pratiti do na kraj sveta.

Kola pođoše odmerenim kasom koji nije ni po čemu pokazivao da se u njima nalaze ljudi kojima se žuri. Kardinal obrisa čelo maramicom i pogleda oko sebe.

S leve strane mu je bio Portos a s desne d’Artanjan; svaki od njih je čuvao po jedna vrata, svaki mu je služio kao bedem.

Prema njima, na prednjem sedištu behu dva para pištolja, jedan par pred Portosom a drugi pred d’Artanjanom: osim toga su dva prijatelja imala svoje mačeve uza se.

Na stotinu koraka od Pale-Roajala jedna patrola zaustavi kočije.

— Ko ide? — reče vođa patrole.

— Mazaren! — odgovori d’Artanjan prsnuvši u smeh.

Kardinal oseti kako mu se kosa diže na glavi.

Šala se građanima učinila izvrsna, jer oni, videći te kočije bez grbova i bez pratnje, nikad ne bi poverovali u mogućnost takve neopreznosti.

— Srećan put! — doviknuše im.

I propustiše ih.

— Ha! — reče d’Artanjan — Šta misli monsenjer o ovom odgovoru?

— Duhoviti čoveče! — uzviknu Mazaren.

— Stvarno, — reče Portos — sad razumem…

Oko polovine ulice Pti-Šan, druga patrola zaustavi kočije.

— Ko ide? — viknu vođa patrole.

— Zaklonite se, monsenjeru — reče d’Artanjan.

I Mazaren se toliko skupi između dva prijatelja, da ga potpuno nestade između njih.

— Ko ide? — ponovi isti glas nestrpljivo.

I d’Artanjan oseti da hvataju konje za uzde.

On gornjom polovinom tela izađe iz kočija.

— Eh! Planše! — reče on.

Vođa priđe: to je doista bio Planše. D’Artanjan beše poznao glas svog nekadašnjeg lakeja.

— Kako! Gospodine, — reče Planše — vi ste to?

— Eh! Bože moj, da, dragi prijatelju. Naš dragi Portos je dobio udarac mačem pa ga vodim u njegov letnjikovac u Sen-Klu.

— Oh! Zaista? — reče Planše.

— Portose, — nastavi d’Artanjan — ako još možete govoriti, dragi moj Portose, recite koju dobru reč ovom dobrom Planšeu.

— Planše prijatelju, — reče Portos bolnim glasom — teško sam bolestan i ako naiđeš na kakvog lekara učinićeš mi zadovoljstvo da mi ga pošalješ.

— Ah! Blagi bože! — reče Planše — Kakva nesreća! A kako se to desilo?

— Ja ću ti to ispričati — reče Musketon. Portos bolno jeknu.

— Naredi da nas propuste, Planše, — reče sasvim tiho d’Artanjan — ili neće stići živ; pluća su povređena, prijatelju.

Planše odmahnu glavom kao kad čovek hoće da kaže: u tom slučaju stvar stoji rđavo.

A zatim okrećući se svojim ljudima reče:

— Propustite ih, to su prijatelji. Kola nastaviše put a Mazaren koji beše zaustavio dah, usudi se da odahne.

— Bricconi — promrmlja on.

Na nekoliko koraka pre kapije Sen-Onore sretoše treću grupu; ovu su sačinjavali ljudi sumnjivog izgleda i koji su pre ličili ia razbojnike no na ma šta drugo; to su bili ljudi onog prosjaka koji je stajao ispred crkve Sen-Estaša.

— Pazi, Portose! — reče d’Artanjan.

Portos pruži ruku ka svojim pištoljima.

— Šta se dešava? — reče Mazaren.

— Monsenjeru, čini mi se da smo u rđavom društvu.

Jedan čovek priđe vratima držeći nekakvu kosu u ruci.

— Ko ide? — upita taj čovek.

— Eh! Smetenjače, — reče d’Artanjan — zar ne poznajete kočije g. Princa.

— Princ ili ne, — reče taj čovek — otvorite! Mi smo čuvari kapije i niko neće proći a da ne znamo ko je prošao.

— Šta da se radi? — upita Portos.

— Dođavola! Proći ćemo — reče d’Artanjan.

— Ali kako proći? — reče Mazaren.

— Kroz njih ili preko njih. Kočijašu, galopom.

Kočijaš podiže bič.

— Ni koraka dalje, — reče čovek koji je izgleda bio starešina — ili ću iseći noge konjima.

— Vraga! — reče Portos — To bi bila šteta, životinje me koštaju svaka po sto pistola.

— Platiću vam ih po dve stotine, reče Mazaren.

— Da, ali kad njima iseku noge, nama će vratove.

— Jedan prelazi na moju stranu, — reče Portos — treba li da ga ubijem?

— Da, udarcem pesnice ako možete: pucaćemo samo v krajnjem slučaju.

— Mogu — reče Portos.

— Onda dođite pa otvorite — reče d’Artanjan čoveku s kosom, uzimajući jedan od svojih pištolja za cev i spremajući se da ga udari kundakom.

Ovaj priđe.

Dok se ovaj približavao, d’Artanjan se, da bi mu pokreti bili slobodniji, upola isturio na vrata; oči mu se zaustaviše na prosjakovim koje je osvetljavala svetlost jednog fenjera.

Bez sumnje je ovaj poznao musketara jer strašno preblede; bez sumnje je i d’Artanjan poznavao prosjaka jer mu se kosa diže na glavi.

— Gospodin d’Artanjan! — uzviknu on ustuknuvši za korak — Gospodin d’Artanjan, propuštajte!

Možda bi i d’Artanjan odgovorio, kad odjeknu udarac, nalik na udarac tojage o volovsku glavu: to je Portos pesnicom ubio čoveka.

D’Artanjan se okrete i ugleda nesrećnika koji je ležao na nekoliko koraka odatle.

— Najbržim galopom, sad! — viknu kočijašu — Teraj! Teraj!

Kočijaš ošinu konje širokim zamahom biča te plemenite životinje poskočiše. Začuše se krici nalik na one koje puštaju pregaženi ljudi. Zatim se oseti dvostruki potres: dva točka behu prešla preko nekog gipkog i okruglog tela.

Za trenutak zavlada ćutanje. Kola prođoše kroz kapiju.

— U Kur-la-Ren! — viknu d’Artanjan kočijašu.

A zatim, okrećući se Mazarenu, dodade:

— A sada, monsenjeru, možete očitati pet Očenaša i pet Ave Marija da biste zahvalili bogu za svoje spasenje: spaseni ste, slobodni!

Mazaren odgovori samo nekom vrstom jauka, nije mogao verovati u takvo čudo.

Pet minuta docnije kola se zaustaviše, behu stigli u Kur-la-Ren.

— Monsenjeru, jeste li zadovoljni svojom pratnjom? — upita musketar.

— Oduševljen, gospodine, — reče Mazaren usuđujući se da promoli glavu na jedna vrata — a sad učinite isto toliko i za kraljicu.

— To će biti lakše — reče d’Artanjan iskačući iz kola. — Gospodine od Valona, preporučujem vam njegovu preuzvišenost.

— Budite bez brige — reče Portos pružajući ruku.

D’Artanjan uze Portosovu ruku i steže je.

— Jao! — uzviknu Portos.

D’Artanjan začuđeno pogleda svog prijatelja.

— Šta vam je? — upita ga.

— Mislim da sam iščašio ruku — reče Portos.

— A kog đavola, opet, udarate tako neumereno.

— Bilo je potrebno, moj protivnik je baš hteo da opali iz pištolja; ali kako ste se vi otarasali svoga?

— Oh! Moj — reče d’Artanjan — nije bio čovek.

— Pa šta je onda bio?

— Bio je avet.

— I…

— I ja sam ga začarao.

Bez daljih objašnjenja d’Artanjan uze pištolje koji su bili na prednjem sedištu, zadenu ih za pojas, uvi se u ogrtač, i, pošto nije hteo da se vrati na istu kapiju kroz koju je izišao, uputi se ka Rišeljeovoj kapiji.

VIII

KOČIJE G. BISKUPOVOG POMOĆNIKA

Mesto da se vrati na kapiju Sen-Onore, d’Artanjan, koji je imao još dosta vremena, obiđe uokolo i vrati se kroz Rišeljeovu kapiju. Dođoše da ga ispituju i kad po njegovom šeširu s perjem i ogrtaču sa širitima videše da je musketarski oficir, opkoliše ga s namerom da ga nateraju da viče: „Dole Mazaren”! Ovaj prvi postupak ga ipak ispočetka malo uznemiri; ali kad saznade o čemu se radi, poče da viče tako snažnim glasom da su i najvatreniji bili zadovoljni.

Išao je ulicom Rišelje razmišljajući o tome kako bi izveo i kraljicu, jer se nije moglo ni pomisliti da je izvede u njenim kočijama s francuskim kraljevskim grbom, kad pred vratima palate gospođe od Gemena opazi jedna kola.

Jedna mu iznenadna misao senu kroz glavu.

— Ah! Bogamu, to bi bila ratna majstorija.

I priđe kočijama, pogleda grbove koji behu na vratima i livreju kočijaša koji je bio na svom sedištu.

To mu je ispitivanje bilo utoliko lakše što je kočijaš čvrsto spavao.

— Ovo su zbilja kočije gospodina biskupovog pomoćnika — reče on — Na časnu reč, počinjem verovati da je proviđenje uz nas.

Pope se lagano u kola i povukavši svilenu vrpcu koja je bila vezana za mali prst kočijašev, reče:

— U Pale-Roajal.

Kočijaš, iznenada trgnut iza sna, potera kola ka naznačenom mestu i ne sluteći da zapovest dolazi od nekog drugog a ne od njegovog gospodara. Vratar baš htede zatvoriti kapiju, ali videći ta divna kola i ne posumnja da to nije neka važna poseta i propusti kočije koje se zaustaviše pod tremom.

Kočijaš tek tu spazi da lakeji nisu za kolima.

Pomisli da ih je biskupov pomoćnik nekuda poslao, skoči sa svoga mesta i ne ispuštajući uzde iz ruku, dođe da otvori vrata.

D’Artanjan i sam iskoči iz kola i, u trenutku u kom je kočijaš, preplašen kad nije poznao svog gospodara, ustuknuo korak unazad, zgrabi ga za jaku levom rukom a desnom mu podnese pištolj pod grlo.

— Ako progovoriš samo jednu reč, — reče d’Artanjan — poginućeš!

Kočijaš vide po izrazu lica onog koji je govorio da je upao u klopku, i ostade širom otvorenih usta i razrogačenih očiju.

Dva musketara su šetala po dvorištu, d’Artanjan ih pozva po imenu.

— Gospodine od Belijera, — reče jednom — bu dite ljubazni i uzmite uzde iz ruku ovog čestitog čoveka, popnite se na sedište ovih kola, odvezite ih do vrata tajnih stepenica i čekajte me tamo; to je zbog jedne važne stvari koja je u vezi s kraljevom službom.

Musketar, koji je znao da njegov poručnik nije u stanju da napravi kakvu glupu šalu kad je u pitanju služba, posluša bez reči, mada mu je naređenje izgledalo čudnovato.

A zatim, okrećući se drugom musketaru, dodade:

— Gospodine od Veržea, pomozite mi da odvedem ovog čoveka na sigurno mesto.

Musketar pomisli da je njegov poručnik uhapsio kakvog prerušenog princa, pokloni se i izvukavši svoj mač, dade znak da je spreman.

D’Artanjan se pope uz stepenice dok ga je zarobljenik pratio, a ovoga je pratio musketar, pređe kroz jedno predsoblje i uđe u Mazarenovo predsoblje.

Bernuen je s nestrpljenjem čekao vesti O svom gospodaru.

— Pa, gospodine? — reče on.

— Sve je u najboljem redu, dragi moj gospodine Bernuene; ali, molim vas, evo jednog čoveka koga treba smestiti na sigurno mesto…

— A gde to, gospodine?

— Gde god hoćete, samo da mesto na koje ga budete smestili ima kapke koji se zatvaraju katancima i vrata koja se zatvaraju ključem.

— Imamo to, gospodine — reče Bernuen. I odvedoše jadnog kočijaša u jednu sobicu čiji su prozori bili s rešetkama i koja je mnogo ličila na zatvor.

— A sad, dragi moj prijatelju, — reče d’Artanjan — pozivam vas da se lišite svog šešira i ogrtača u moju korist.

Kočijaš se, kao što se lako može zamisliti, nije ni malo opirao; uostalom, bio je toliko zaprepašćen svim ovim što mu se dešavalo da je posrtao i mucao kao pijan čovek: d’Artanjan sve to stavi pod mišku sobaru.

— A sad, gospodine od Veržea, — reče d’Artanjan — zatvorite se zajedno s ovim čovekom dok g. Bernuen ne dođe da otvori vrata; stražarenje će biti prilično dugo i ni malo zabavno, znam, ali shvatite, to je služba kralju.

— Razumem, gospodine poručniče — odgovori musketar koji vide da se radi o ozbiljnim stvarima.

— Zbilja, — reče d’Artanjan — ako taj čovek pokuša da viče ili da beži, proterajte mu mač kroz telo.

Musketar dade znak glavom kojim je hteo reći da će naređenje doslovno izvršiti.

D’Artanjan izađe vodeći Bernuena sa sobom.

Sat je otkucavao ponoć.

— Vodite me u kraljičinu sobu za molitve, — reče d’Artanjan — obavestite je da se tamo nalazim i otidite i ovaj paket, s dobro napunjenom puškom, stavite na sedište kola koja čekaju u podnožju tajnih stepenica.

Bernuen uvede d’Artanjana u sobu za molitve, gde ovaj sede sav zamišljen.

Sve je u Pale-Roajalu bilo kao i obično. U deset časova, kao što smo rekli, gotovo svi gosti se behu povukli; oni koji su morali da beže s dvorom behu izvešteni i pozvani da se između ponoći i jednog časa nađu u Kur-la-Renu.

U deset časova Ana od Austrije ode kralju. Tek što Gospodina behu položili u postelju, a mladi Luj, ostavši poslednji, igrao se postavljajući u bojni red olovne vojnike, i ta ga je zabava veoma zanimala. Dva počasna druga igrala su se s njim.

— Laporte, — reče kraljica — bilo bi vreme da Njegovo veličanstvo legne u postelju.

Kralj zatraži da još ostane na nogama, govoreći da mu se nimalo ne spava, ali kraljica ostade pri svome.

— Zar ne idete sutra u šest časova ujutru na kupanje u Konflan, Luje? Čini mi se da ste vi to sami tražili.

— U pravu ste, gospođo, — reče kralj — i spreman sam da se povučem u svoje odaje pošto me poljubite. Laporte, dajte sveću g. vitezu od Koaslena.

Kraljica spusti svoje usne na belo i glatko čelo koje joj kraljevsko dete pruži s onom ozbiljnošću koja je već odavala etikeciju.

— Zaspite brzo, Luje, — reče kraljica — jer će vas vrlo rano probuditi.

— Trudiću se što bolje budem mogao da vas poslušam, gospođo, — reče mladi Luj — ali mi se nimalo ne spava.

— Laporte, — reče Ana od Austrije sasvim tiho — potražite kakvu vrlo dosadnu knjigu i čitajte je njegovom veličanstvu, ali se vi nemojte svlačiti.

Kralj izađe u pratnji viteza od Koaslena koji mu je nosio sveću. Drugog počasnog druga odvedoše u njegovu sobu.

Tada se kraljica vrati u svoje odaje. Njene počasne dame, to jest gospođa od Brežia, gospođica od Bomona, gospođa ol Motvila i Sokratina, njena sestra, koju su tako zvali zbog njene mudrosti, behu joj donele u sobu za oblačenje ostatke od večere koje je ona tada obično jela.

Kraljica tada izdade zapovesti, govoraše o večeri koju je u njenu čast prekosutra davao markiz od Vilkijea, označi lica koja će imati čast da na njoj učestvuju, objavi za sutra još jednu posetu u Val-de-Gras, kuda je nameravala otići da se moli bogu i dade Beringenu, svom prvom sobaru, naređenje da je prati.

Po završenoj večeri počasnih dama kraljica se pretvarala da je vrlo umorna i pređe u svoju spavaću sobu. Gospođa od Motvila, koja je bila u naročitoj službi te večeri, pođe za njom i pomože joj da se svuče. Kraljica tada leže u postelju, porazgovara ljubazno s njom nekoliko minuta pa je zatim otpusti.

U tom trenutku je d’Artanjan ulazio u dvorište Pale-Roajala s kolima biskupovog pomoćnika.

Trenutak docnije kočije počasnih dama izađoše iz dvorišta i ograda se za njima zatvori.

Sat je otkucavao ponoć.

Posle pet minuta Bernuen zakuca na vrata kraljičine spavaće sobe, dolazeći kardinalovim tajnim prolazom.

Ana od Austrije ode lično da otvori.

Bila je već obučena, upravo stavila je čarape i umotala se u jednu dugu jutarnju haljinu.

— Vi ste to, Bernuene, — reče ona — je li tu g. d’Artanjan?

— Jeste, gospođo, u vašoj sobi za molitvu, čeka da Vaše veličanstvo bude spremno.

— Spremna sam. Idite i recite Laportu da probudi i obuče kralja, odatle otidite kod maršala od Vilroa i obavestite ga od moje strane.

Bernuen se pokloni i izađe.

Kraljica uđe u svoju sobu za molitvu koju, je osvetljavala jedna jednostavna lampa s venecijanskim staklom. Ona vide d’Artanjana kako stoji i čeka je.

— Vi ste to? — reče mu.

— Da, gospođo.

— Spremni ste?

— Jesam.

— A g. kardinal?

— Izišao je iz grada bez ikakve neprilike. On čeka Vaše veličanstvo u Kur-le-Renu.

— Ali u kakvim ćemo kolima krenuti?

— Ja sam sve predvideo, jedne kočije čekaju dole na Vaše veličanstvo.

— Hajdemo kod kralja.

D’Artanjan se pokloni i pođe za kraljicom.

Mladi Luj je već bio obučen, osim cipela i prsnika: puštao je da ga oblače obasipajući pitanjima Laporta, koji mu je odgovarao samo ovim rečima:

— Sire, to je po kraljičinom naređenju. Postelja je bila razmeštena i videli su, se kraljevi čaršavi koji su bili toliko izveštali da je mestimično bilo i rupa.

To je bila još jedna posledica Mazarenovog tvrdičluka.

Kraljica uđe a d’Artanjan zastade na pragu. Dete, spazivši kraljicu, otrže se iz Laportovih ruku i potrča njoj.

Kraljica dade znak d’Artanjanu da priđe. D’Artanjan posluša.

— Sine moj, — reče Ana od Austrije pokazujući mu musketara koji je stajao mirno i gologlav — evo g. d’Artanjana koji je hrabar kao jedan od onih starinskih vitezova o kojima toliko volite da vam pričaju moje žene. Zapamtite dobro njegovo ime i pogledajte ga dobro, da ne biste zaboravili njegovo lice, jer će nam on večeras učiniti veliku uslugu.

Mladi kralj pogleda u oficira svojim velikim, ponositim okom i ponovi:

— G. d’Artanjan?

— Tako je sine.

Mladi kralj lagano diže svoju ručicu i pruži je musketaru; ovaj kleče na jedno koleno i poljubi je.

— G. d’Artanjan, — ponovi Luj — dobro, gospođo.

U taj mah se začu nešto slično žagoru koji se primicao.

— Šta je to? — reče kraljica.

— Oh! Oh! — odgovori d’Artanjan istovremeno osluškujući svojim finim sluhom i gledajući svojim pametnim okom — to je šum naroda koji se buni.

— Valja bežati — reče kraljica.

— Vaše veličanstvo mi je poverilo upravljanje ovim poduhvatom, valja ostati i videti gata hoće.

— Gospodine d’Artanjane!

— Ja odgovaram za sve.

Ništa se tako brzo ne prenosi kao pouzdanje. Kraljica, puna snage i hrabrosti, cenila je do najvećeg stepena te dve vrline kod drugih.

— Učinite što hoćete, — reče ona — oslanjam se na vas.

— Vaše veličanstvo, hoćete li mi dozvoliti da u celoj ovoj stvari izdajem naređenja u vaše ime?

— Zapovedajte, gospodine.

— Šta hoće taj narod? — upita kralj.

— To ćemo saznati, sire — reče d’Artanjan.

I hitro izađe iz sobe.

Buka je bila sve veća i veća, i kao da je obavijala ceo Pale-Roajal. Iz nje su se izdvajali uzvici čiji se smisao nije mogao razaznati. Bilo je očigledno da je bilo vike i pobune. Kralj, upola obučen, kraljica i Laport ostadoše svako u onom stanju i skoro na onom mestu na kom su se nalazili, osluškujući i čekajući.

Dotrča Komenž koji je te noći bio na straži u Pale-Roajalu; imao je otprilike dve stotine ljudi po dvorištima i konjušnicama i stavljao ih je na raspoloženje kraljici.

— Pa! — reče Ana od Austrije videvši da se pojavljuje d’Artanjan — Šta se dešava?

— Dešava se, gospođo, to da se proneo glas da je kraljica napustila Pale-Roajal, povevši sobom kralja, i da narod traži dokaza o suprotnom ili preti da će porušiti Pale-Roajal.

— Oh! Ovog puta je to suviše, — reče kraljica — i dokazaću im da nisam otišla.

D’Artanjan vide po izrazu kraljičinog lica da će izdati kakvu oštru zapovest. On joj priđe i reče joj tiho:

— Vaše veličanstvo, imate li još poverenja u mene?

Ona zadrhta od tog glasa.

— Da, gospodine, puno poverenje, — reče ona — govorite.

— Hoće li kraljica izvoleti da se upravlja po mome savetu?

— Govorite

— Neka Vaše veličanstvo izvoli otpustiti g. Komenža, naredivši mu da se zatvori sa svojim ljudima u stražaru i konjušnice.

Komenž pogleda d’Artanjana onim zavidljivim pogledom kojim svaki dvoranin gleda kako se pojavljuje nova zvezda.

— Čuli ste, Komenže? — reče kraljica

D’Artanjan mu priđe. jer je svojim poznatim oštroumljem prozreo ovaj uznemireni pogled.

— Gospodine od Komenža, — reče mu on — izvinite me; mi smo obojica kraljičine sluge, zar ne? Sad je došao red na mene da joj budem od koristi, ne zavidite mi dakle, na toj sreći.

Komenž se pokloni i izađe.

— Evo, — reče d’Artanjan u sebi — stekao sam još jednog neprijatelja.

— A sada, — reče kraljica obraćajući se d’Artanjanu — šta treba činiti? Jer čujete, umesto da se stiša buka se udvaja.

— Gospođo, narod hoće da vidi kralja, — odgovori d’Artanjan — i treba da ga vidi.

— Kako da ga vidi! Gde to? Na balkonu?

— Ne, gospođo, nego ovde u njegovoj postelji kako spava.

— Oh, Vaše veličanstvo, g. d’Artanjan je potpuno u pravu! — uzviknu Laport.

Kraljica se zamisli i osmehnu se kao žena kojoj dvoličnost nije tuđa.

— Stvarno — promrmlja ona.

— Gospodine Laporte, — reče d’Artanjan — idite i objavite narodu kroz ogradu Pale-Roajala da đe mu se dati zadovoljenje i da će posle pet minuta ne samo videti kralja, nego će ga čak videti u njegovoj postelji; dodajte da kralj spava i da kraljica moli za tišinu kako ga ne bi probudili.

— Ali ne svi, jedno izaslanstvo od dva do četiri lica?

— Svi, gospođo.

— Ali time će nas zadržati sve do zore, pomislite samo.

— Bićemo gotovi za četvrt časa, ja jamčim za sve, gospođo; verujte mi, poznajem narod, to je veliko dete koga samo valja milovati. Pred kraljem koji spava biće nem, blag i krotak kao jagnje.

— Idite, Laporte, reče kraljica. Mladi kralj se približi svojoj majci.

— Zašto činiti to što traže ti ljudi? — reče on.

— Potrebno je sine — reče Ana od Austrije.

— Znači, dakle, kad mi kažu potrebno je, da ja nisam više kralj?

Kraljica zaneme.

— Sire, hoće li mi Vaše veličanstvo dozvoliti da mu uputim jedno pitanje? — reče d’Artanjan.

Luj XIV se okrete, čudeći se da se neko usuđuje da mu se obrati: kraljica steže detetu ruku.

— Da, gospodine — reče on.

— Vaše veličanstvo, sećate li se da ste nekad, igrajući se u parku u Fontenblou ili vrtovima palate Versaj, videli kako se nebo odjednom naoblačilo i čuli tutnjavu groma?

— Sećam se, svakako.

— Pa lepo! Ta tutnjava groma, makoliko da je Vaše veličanstvo želelo da se njom igra, govorila je: „Uđite unutra, sire, potrebno je”.

— Bez sumnje, gospodine, stoga su mi rekli da je tutnjava groma glas božji.

— Dobro, sire, — reče d’Artanjan — slušajte glas naroda pa ćete uvideti da mnogo liči na grmljavinu.

Zaista, u taj mah do njih dopre užasan žagor, nošen noćnim povetarcem. Odjednom žagor prestade.

— Eto, sire, — reče d’Artanjan — narodu je rečeno da vi spavate, vidite da ste još uvek kralj.

Kraljica je s čuđenjem gledala ovog neobičnog čoveka koga je njegova hrabrost izjednačavala s najhrabrijima, a tanan i lukav duh sa svima.

Laport uđe.

— Pa, Laporte?— upita kraljica.

— Gospođo, — odgovori on — predskazivanje g. d’Artanjana se obistinilo, kao čudom su se stišali. Otvoriće im kapije i za pet minuta će biti ovde.

— Laporte, — reče kraljica — kad biste stavili jednog od vaših sinova na mesto kralja, mogli bismo za to vreme da odemo.

— Ako Vaše veličanstvo naredi, moji sinovi, kao i ja, stojimo na uslugi kraljici.

— Ali ne, reče d’Artanjan, jer ako neko od njih poznaje Njegovo veličanstvo i primeti zamenu, sve će biti izgubljeno.

— U pravu ste, gospodine, uvek ste u pravu — reče Ana od Austrije. — Laporte, stavite kralja u postelju.

Laport stavi kralja onako obučenog u postelju a zatim ga do ramena pokri pokrivačima.

Kraljica se naže nad njim i poljubi ga u čelo.

— Napravite se kao da spavate, Luje — reče mu ona.

— Dobro, — reče kralj — ali neću da me ijedan od tih ljudi dodirne.

— Sire, ja sam tu, — reče d’Artanjan — i jamčim vam, ako ijedan od njih bude toliko drzak, da će tu drskost platiti glavom.

— A sad, šta treba činiti? — upita kraljica — jer ih čujem.

— Gospodine Laporte, idite im u susret i ponovo ih zamolite za tišinu. Gospođo, čekajte tu kraj vrata, ja sam kraj kraljevog uzglavlja, spreman da poginem.

Laport izađe, kraljica stajaše kraj zastora, d’Artanjan se uvuče iza zavese.

Zatim se začu potmuli i uzdržavani hod velikog broja ljudi: kraljica lično podiže zastor stavljajući prst na usta.

Spazivši kraljicu, ti ljudi zastadoše u stavu poštovanja.

— Uđite, gospodo, uđite — reče kraljica.

Kod svih tih ljudi nastupi tada nešto kao komešanje puno oklevanja koje je ličilo na stid; očekivali su otpor, očekivali su da će im prkositi, očekivali su da će morati nasilno preći preko ograde i obarati stražare; ograda se otvorila sama, a kralj, bar na izgled, nije imao kraj svog uzglavlja drugog čuvara osim svoje majke.

Oni koji su se nalazili na čelu stadoše mucati i pokušaše da ustuknu.

— Ta uđite, gospodo, — reče Laport — kad to kraljica dozvoljava.

Tada jedan, hrabriji od ostalih, osmelivši se, prekorači prag i približi se na vrhovima prstiju. Svi se ostali ugledaše na njega i soba se u tišini ispuni, kao da su svi ti ljudi bili najskromniji i najodaniji dvorani. Daleko iza vrata videle su se glave onih koji su se, ne mogavši ući, podizali na prste. D’Artanjan je sve video kroz otvor koji je napravio na zavesi: u čoveku koji je prvi ušao poznade Planšea.

— Gospodine, — reče mu kraljica, koja je shvatala da je on vođa cele te družine — želeli ste da vidite kralja i ja sam lično htela da vam ga pokažem. Priđite, pogledajte ga i recite da li izgledamo kao ljudi koji hoće da beže.

— Svakako ne — odgovori Planše pomalo začuđen čašću koja mu je neočekivano učinjena.

— Reći ćete, dakle, mojim dobrim i vernim Parižanima, — nastavi Ana od Austrije s osmehom čiji izraz ne prevari d’Artanjana — da ste videli kralja u postelji i zaspalog, kao i kraljicu koja se i sama sprema da legne.

— Reći ću, gospođo, i oni koji me prate reći će to isto kao i ja, ali…

— Ali šta? — upita Ana od Austrije.

— Neka mi Vaše veličanstvo oprosti, — reče Planše — ali je li to stvarno kralj koji leži u ovoj postelji?

Ana od Austrije uzdrhta.

— Ako ima nekog među vama koji poznaje kralja, — reče ona — neka priđe i neka kaže da li je to stvarno Njegovo veličanstvo koje je tu.

Jedan čovek, uvijen u ogrtač kojim je, uvijajući se, krio lice, priđe, naže se nad posteljom i zagleda se.

Za trenutak d’Artanjan pomisli da taj čovek ima rđave namere i prinese ruku maču; ali čovek u ogrtaču pri pokretu koji učini saginjući se, otkri jedan deo lica i d’Artanjan poznade biskupovog pomoćnika.

— To je stvarno kralj — reče taj čovek uspravljajući se. — Neka bog blagoslovi Njegovo veličanstvo!

— Da, — reče vođa poluglasno — da, nek bog blagoslovi Njegovo veličanstvo!

I svi ti ljudi, koji behu ušli besni, prešavši od gneva u razneženost, i sami blagosloviše kraljevsko dete.

— A sada, — reče Planše — zahvalimo kraljici, prijatelji, i povucimo se.

Svi se pokloniše i malo po malo izađoše bez larme, kao što su i ušli. Planše, koji je prvi ušao, izlazio je poslednji.

Kraljica ga zaustavi.

— Kako se zovete, prijatelju? — reče mu ona.

Planše se okrete veoma iznenađen pitanjem.

— Da, — reče kraljica — to što sam vas večeras primila smatram za istu toliku čast kao da ste princ, i želim da znam vaše ime.

— Da, — pomisli Planše — pa da postupi sa mnom kao s kakvim princem, hvala lepo!

D’Artanjan zadrhta da Planše, zanesen kao i gavran iz bajke, ne kaže svoje ime i da kraljica, saznavši njegovo ime, ne sazna i to da je služio kod njega.

— Gospođo, — odgovori Planše s puno poštovanja — zovem se Dilorije, vama na službi.

— Hvala, gospodine Dilorije, — reče kraljica — a šta ste po zanimanju?

— Gospođo, ja sam trgovac čojom u ulici Burdone.

— To je sve što sam htela znati, — reče kraljica — vrlo sam vam zahvalna, dragi moj gospodine Dilorije, čućete još o meni.

— Dobro, dobro, — promrmlja d’Artanjan izlazeći iza svoje zavese — zacelo gazda Planše nije glupak i vidi se da je prošao kroz dobru školu.

Razni učesnici u ovom čudnom prizoru ostadoše za trenutak bez reči jedni prema drugima, kraljica stojeći kraj vrata, d’Artanjan upola izišavši iza svog zaklona, kralj, podigavši se na lakat i spreman da opet padne na postelju na najmanji šum koji bi značio da se ta gomila vraća; ali umesto da se približuje, buka se udaljavala sve više i više i najzad je potpuno zamrla.

Kraljica odahnu; d’Artanjan obrisa svoje vlažno čelo; kralj siđe s postelje, rekavši:

— Krećimo.

U tom trenutku se pojavi Laport.

— Pa? — upita kraljica.

— Pa, gospođo, — odgovori sobar — otpratio sam ih do ograde; saopštili su svim svojim drugovima da su videli kralja i razgovarali s kraljicom, tako da se udaljavaju gordo i pobedonosno.

— Oh, bednici! — promrmlja kraljica — Skupo će platiti svoju drskost, to im ja obećavam.

A onda, okrećući se d’Artanjanu, reče:

— Gospodine, večeras ste mi pružili najbolji savet koji mi je ikad u životu dat. Nastavite, šta sad treba učiniti?

— Gospodine Laporte, — reče d’Artanjan — dovršite oblačenje Njegovog veličanstva.

— Znači da možemo poći? — upita kraljica.

— Kad Vaše veličanstvo zaželi; imate samo da siđete tajnim stepenicama; naći ćete me kraj vrata.

— Idite, gospodine, — reče kraljica — eto me za vama.

D’Artanjan siđe, kočije su bile na mestu, musketar se nalazio na sedištu.

D’Artanjan uze paket koji je prepustio Bernuenu da ga stavi kraj musketarovih nogu. Tu je bio, kao što se sećamo, šešir i ogrtač kočijaša g. od Gondija.

On stavi ogrtač na pleća a šešir na glavu.

Musketar siđe sa sedišta.

— Gospodine, — reče D’Artanjan — oslobodićete svog druga koji čuva kočijaša. Pojahaćete svoje konje, otići ćete u ulicu Tikton, hotel kod Kozice, uzećete mog konja i konja g. od Valona, koje ćete osedlati i pripremiti kao za borbu, zatim ćete izići iz Pariza vodeći ih na uzdi, i doći ćete u Kur-la-Ren. Ako u Kur-la-Renu ne nađete nikog, produžićete sve do Sen Žermena. Po kraljevoj zapovesti.

Musketar prinese ruku šeširu i udalji se da izvrši zapovesti koje je dobio.

D’Artanjan se pope na sedište. Za pojasom su mu bila dva pištolja, kraj nogu puška a iza njega isukan mač.

Pojavi se kraljica; za njom su išli kralj i g. vojvoda od Anžuja, njegov brat.

— Kočije g. biskupovog pomoćnika! — uzviknu ona ustuknuvši za korak.

— Da, gospođo, ali popnite se hrabro, — reče d’Artanjan — ja ih teram.

Kraljica uzviknu od iznenađenja i pope se u kočije. Kralj i Gospodin se popeše za njom i sedoše kraj nje.

— Hodite, Laporte — reče kraljica.

— Kako, gospođo, — reče sobar — zar u iste kočije s Vašim veličanstvima?

— Večeras nije u pitanju kraljevska etikecija, već spasavanje kralja. Penjite se, Laporte!

Laport posluša.

— Spustite zavese — reče d’Artanjan.

— Ali da to ne izazove sumnju, gospodine? — reče kraljica.

— Neka se Vaše veličanstvo ne brine, — odgovori d’Artanjan — imam spreman odgovor.

Spustiše zavese i kretoše galopom kroz ulicu Rišelje. Kad stigoše do gradske kapije, starešina straže s fenjerom u ruci priđe s dvanaest ljudi.

D’Artanjan mu dade znak da priđe bliže.

— Poznajete li kola? — reče on naredniku.

— Ne — odgovori ovaj.

— Pogledajte grb.

Narednik primače fenjer vratima.

— To su kola g. biskupovog pomoćnika! — reče on.

— Pst! On se provodi s gospođom od Gemenea.

Narednik se stade smejati.

— Otvorite kapiju, — reče on — znam ja šta je to.

Zatim, prišavši spuštenoj zavesi, reče:

— Želim vam prijatan provod monsenjeru!

— Brbljivče! — viknu d’Artanjan — Učinićete da me otpuste.

Brana zaškripa na šarkama i d’Artanjan, spazivši slobodan put, snažno ošinu konje koji pođoše brzim kasom.

Posle pet minuta dostigoše kardinalove kočije.

— Musketone, — viknu d’Artanjan — podignite kapke na kočijama Njegovog veličanstva.

— On je — reče Portos.

— Kao kočijaš! — uzviknu Mazaren.

— I c kočijama biskupovog pomoćnika! — reče kraljica.

— Corpo di Dio, gospodine d’Artanjane, — reče Mazaren — vredite zlata koliko ste teški.

IX

KAKO SU D’ARTANJAN I PORTOS PRODAJUĆI SLAMU ZARADILI, JEDAN DVE STOTINE DEVETNAEST A DRUGI DVE STOTINE PETNAEST ZLATNIKA

Mazaren je hteo istog časa da krene za Sen Žermen ali kraljica izjavi da želi da sačeka osobe kojima je zakazala sastanak. Samo što je kardinalu ponudila Laportovo mesto. Kardinal prihvati i pređe iz jednih kola u druga.

Nije se bez razloga pronela vest da će u toku noći kralj napustiti Pariz; za tu tajnu je još od šeet časova uveče znalo deset do dvanaest osoba i makoliko da su one bile diskretne, nisu mogle izdati svoja naređenja a da se o stvari ipak ništa ne sazna. Uostalom, svaka od tih osoba je imala jednu do dve druge do kojih joj je bilo stalo; i kako niko nije sumnjao u to da kraljica napušta Pariz u strašnoj nameri da se osveti, svako je obavestio svoje prijatelje ili rođake; tako da se ova vest kao munja pronela ulicama grada.

Prve kočije koje stigoše posle kraljičinih behu kočije g. Princa. u njima su bili g. od Kondea, gospođa Princeza i gospođa princeza majka. Njih su probudili usred noći i one nisu znale o čemu se radi.

U drugima su bili g. vojvoda od Orleana, gospođa vojvotkinja, Velika Gospođica i opat La Rivijer, nerazdvojni ljubimac i intimni prinčev savetnik.

U trećim kočijama se nalazio g. od Longvila i g. princ od Kontia, brat i šurak g. Princa. Oni siđoše s kola, priđoše kraljevim i kraljičinim kočijama i učiniše svoje podvorenje njegovom veličanstvu.

Kraljica upre svoj pogled do na dno kočija čija vrata behu ostala otvorena i vide da su prazne.

— Ali, gde je gospođa od Longvila? — reče ona.

— Zaista, gde je moja sestra? — upita g. Princ.

— Gospođa od Longvila je bolesna, gospođo, — odgovori vojvoda — i rekla mi je da je izvinim kod Vašeg veličanstva.

Ana baci jedan brz pogled na Mazarena koji odgovori jedva primetnim znakom glave.

— Šta kažete na to? — upita kraljica.

— Kažem da je to talac za Parižane — odgovori kardinal.

— Zašto nije došla? — upita tiho g. Princ svog brata.

— Mir! — odgovori ovaj — Svakako da ima svoje razloge.

— Upropastićete nas — promrmlja princ.

— Spašće nas — odgovori Konti.

Kola su stizala u gomilama. Maršal od La Mejerea, maršal od Vilroa, Gito, Vilkije, Komenž dođoše jedan za drugim; stigoše i dva musketara vodeći u povodu d’Artanjanovog i Portosovog konja. D’Artanjan i Portos uzjahaše. Portosov kočijaš zameni d’Artanjana na sedištu kraljevih kola a Musketon zameni kočijaša i iz njemu poznatih razloga stade voziti u stojećem stavu kao kakav antički Antomedon.

Kraljica, mada beše zauzeta s hiljadu sitnica, tražila je pogledom d’Artanjana, ali se Gaskonjac s uobičajenom opreznošću, već beše umešao u gomilu.

— Hajdemo u predstražu, — reče on Portoeu — i spremimo sebi dobre stanove u Sen Žermenu, jer na nas niko neće misliti. Vrlo sam umoran.

— Što se mene tiče, — reče Portos — oči mi se sklapaju. I kad samo pomislim da nismo imali ni najmanjeg okršaja. Zaista su ovi Parižani veliki glupaci.

— A zar neće pre biti da smo mi vrlo vešti? — reče d’Artanjan.

— Možda.

— A šta je s vašom rukom?

— Bolje je; ali mislite li da sad imamo u rukama?

— Šta to?

— Vi, svoj čin; a ja, svoju titulu.

— Vere mi da, skoro bih se kladio. Uostalom, ako se ne sete sami, ja ću ih podsetiti.

— Čuje se kraljičin glas — reče Portos. — Mislim da traži da pojaše konja.

— Oh! Ona bi to rado htela; ali…

— Ali šta?

— Ali kardinal to neće. Gospodo, — nastavi d’Artanjan obraćajući se dvojici musketara — pratite kraljičine kočije i ne odvajajte se od vrata. Mi idemo da naredimo da se pripremi konačište.

I d’Artanjan, koga je pratio Portos, pojuri ka Sen Žermenu.

— Krećimo, gospodo! — reče kraljica.

I kraljeve kočije kretoše dok ih je pratilo više od pedeset konjanika i sve ostale kočije.

Stigoše u Sen Žermen bez ikakvih nezgoda; silazeći s kola, kraljica zateče g. Princa koji je čekao stojeći i gologlav da joj pruži ruku.

— Kakvo buđenje za Parižane! — reče Ana od Austrije, blistajući od radosti.

— To je rat — reče princ.

— Pa lepo! Neka bude rat. Zar nemamo uz sebe pobednika kod Rokroa, Nordlingena i Lansa?

Princ se pokloni u znak zahvalnosti.

Bilo je tri časa ujutru. Kraljica uđe prva u zamak; sav ostali svet krenu za njom: nju je pratilo oko dve stotine osoba.

— Gospodo, — reče ona smejući se — smestite se u zamku, on je prostran i mesta vam neće nedostajati; ali kako nas nisu očekivali, to me obaveštavaju da u svemu ima tri postelje, jedna za kralja, druga za mene…

— A jedna za Mazarena — reče tiho g. Princ.

— A ja ću, znači, spavati na podu? — reče Gaston od Orleana s osmehom punim uznemirenosti.

— Nećete, monsenjeru, — reče Mazaren — jer je treća postelja namenjena Vašem visočanstvu.

— A vi? — upita princ.

— Ja neću ni legati, — reče Mazaren — imam da radim.

Gaston naredi da mu pokažu sobu u kojoj je njegova postelja, ne brinući se o tome kako će se smestiti njegova žena i ćerka.

— Pa lepo i ja ću leći — reče d’Artanjan. — Hodite, sa mnom, Portose.

Portos pođe za d’Artanjanom s onim dubokim poverenjem koje je imao u pamet svog prijatelja

Koračali su jedan kraj drugog po trgu ispred zamka, Portos je razrogačenim očima gledao u d’Artanjana koji ie nešto računao na prste.

— Četiri stotine po jedan pistol od komada, četiri stotine pistola.

— Da, — govorio je Portos — četiri stotine pistola; ali za šta to četiri stotine pistola?

— Jedan pistol nije dovoljno, — nastavi d’Artanjan — to vredi jedan zlatnik.

— Šta to vredi jedan zlatnik?

— Četiri stotine po jedan zlatnik, čini četiri stotine zlatnika.

— Četiri stotine? — reče Portos.

— Da, njih je dve stotine; a potrebno je bar dva po osobi. Dva po osobi, to čini četiri stotine.

— Ali četiri stotine čega?

— Slušajte — reče d’Artanjan.

I kako se tu nalazio najraznovrsniji svet koji je sa zaprepašćenjem posmatrao dolazak dvora, on završi svoju rečenicu Portosu na uvo.

— Razumem, — reče Portos — ovog puta, vere mi, savršeno razumem. Po dvesta zlatnika svakom, to je odlično, ali šta će se reći?

— Nek reknu što god hoće; uostalom zar će znati da smo to mi?

— Ali ko će uzeti na sebe da to proda?

— Zar Musketon nije tu?

— A moja livreja! — reče Portos — Poznaće moju livreju.

— Preokrenuće svoje odelo.

— Vi ste uvek u pravu, dragi moj, — uzviknu Portos — ali odakle vam, dođavola, pa daju na pamet sve te misli?

D’Artanjan se osmehnu.

Dva prijatelja pođoše prvom ulicom na koju naiđoše: Portos zakuca na vrata prve kuće s desne strane, dok je d’Artanjan kucao na vrata kuće s leve strane.

— Slame! — rekoše oni.

— Gospodine, nemamo slame, — odgovoriše ljudi koji im otvoriše vrata — ali obratite se trgovcu sa stočnom hranom.

— A gde se nalazi trgovac sa stočnom hranom?

— Poslednja velika kapija u ulici.

— S desne ili s leve strane?

— S leve.

— A ima li u Sen Žermenu još ljudi kod kojih bismo mogli dobiti slame?

— Postoji krčmar kod Okićenog jagnjeta i debeli Luj, napoličar.

— A gde oni stanuju? — U ulici Ursulina.

— Obojica?

— Da.

— Vrlo dobro.

Dva prijatelja zatražiše te im i drugu i treću adresu naznačiše isto onako tačno kao i prvu, onda d’Artanjan ode kod trgovca stočnom hranom i pogodi se s njim da mu da sto pedeset snopova slame, koliko je ovaj imao, za sumu od tri stotine pistola. Zatim ode kod krčmara, gde zateče Portosa koji se pogodio da mu dve stotine snopova da za skoro istu sumu. Najzad im napoličar Luj stavi na raspoloženje sto osamdeset snopova. To je ukupno iznosilo četiri stotine trideset snopova.

Sen Žermen nije raspolagao s više.

Sve to trčanje nije im oduzelo više od pola časa. Musketon, brižljivo upućen, bi postavljen na čelo te improvizovane trgovine. Preporučiše mu da ne dozvoli da mu iz ruku izađe ijedan rukovet slame za manje od zlatnika po snopu; poveriše mu slame za četiri stotine trideset zlatnika.

Musketon je odmahivao glavom i nije uopšte shvatao špekulaciju dvojice prijatelja.

D’Artanjan se vrati u zamak noseći tri snopa slame, gde su svi drhteći od zime i padajući s nogu od umora, zavidljivo gledali kralja, kraljicu i Gospodina u njihovim poljskim krevetima.

D’Artanjanov ulazak u veliku dvoranu izazva opšti smeh; ali d’Artanjan kao da nije opažao da je predmet opšte pažnje, stade tako vešto, spretno i veselo raspoređivati svoje legalo od slame, da je išla voda na usta svim ovim jadnim dremovnim ljudima koji nisu imali gde da legnu.

— Slame! — povikaše — slame! Gde čovek može naći slame?

— Ja ću vas odvesti — reče Portos.

I odvede mušterije Musketonu koji je velikodušno krčmio slamu, po jedan zlatnik od snopa. Nađoše da je to pomalo skupo, ali kad se čoveku mnogo spava, ko ne bi nekoliko časova dobrog sna platio dva do tri zlatnika?

D’Artanjan je ustupao svakome svoju postelju, koju je ponovo pravio deset puta uzastopce; i kako su mislili da je i on kao i ostali platio svaki snop slame po zlatnik, on za manje od pola časa stavi tridesetak zlatnika u džep. U pet časova ujutru slama je vredela osamdeset livara snop, pa ipak je više nigde nije bilo.

D’Artanjan se beše postarao da odvoji četiri snopa za sebe. On stavi u džep ključ od sobice u kojoj je slamu zaključao, i s Portosom koji ga je pratio vrati se kod Musketona, koji im naivno i kao intendant dostojan poverenja, kakav je i bio, predade četiri stotine trideset zlatnika a za sebe zadrža stotinu.

Musketon, koji nije znao ništa o onome što se odigravalo u zamku, čudio se kako njemu nije došla na pamet misao da prodaje slamu.

D’Artanjan stavi zlato u svoj šešir i pri povratku se obračuna s Portosom. Svakome je pripalo po dve stotine i petnaest zlatnika.

Portos tek tada primeti da za njega nema slame, vrati se kod Musketona; ali je Musketon prodao sve do svoje poslednje slamčice, ne ostavivši ništa za sebe.

On se tada vrati da nađe d’Artanjana koji je, kako je imao svoja četiri snopa slame, una pred uživajući, pravio postelju tako meku, tako lepo uzdignutu kod nogu, da bi mu na toj postelji i kralj pozavideo, da kralj nije tako lepo spavao u svojoj.

D’Artanjan ni po koju cenu nije hteo da pokvari svoju postelju zbog Portosa; ali za četiri zlatnika koje mu Portos isplati pristade da ovaj spava s njim.

On namesti mač kod uzglavlja, stavi pištolje kraj sebe, prostre ogrtač preko nogu, stavi šešir na svoj ogrtač i blaženo se opruži po slami koja je šuštala. Već se predao prijatnim snovima koji dolaze kad čovek ima dve stotine devetnaest zlatnika zaraćenih za četvrt časa, kad na vratima dvorane odjeknu glas koji ga natera da skoči,

— Gospodine d’Artanjane! — vikaše taj glas — Gospodine d’Artanjane!

— Ovde je, — reče Portos — ovde!

Portos pomisli ako d’Artanjan ode postelja ostaje samo njemu.

Jedan oficir priđe. D’Artanjan se podiže na lakat.

— Vi ste gospodin d’Artanjan? — reče ovaj.

— Jesam gospodine, šta hoćete od mene?

— Dolazim po vas.

— Od čije strane?

— Od strane njegove preuzvišenosti.

— Recite monsenjeru da hoću da spavam i da mu savetujem da i on to učini.

— Njegova preuzvišenost nije legla i neće ni leći i traži vas smesta.

— Neka kuga umori Mazarena koji ne ume da spava kad je za to vreme! — promrmlja d’Artanjan. — Šta hoće od mene? Traži li me da me unapredi u čin kapetana? U tom slučaju mu praštam.

I musketar ustade gunđajući, uze svoj mač, šešir, pištolje i ogrtač, a zatim pođe za oficirom, dok je Portos, ostavši jedini vlasnik postelje pokušavao da se ugleda na lepo raspoloženje svog prijatelja.

— Gospodine d’Artanjane, — reče kardinal spazivši onoga po koga je poslao tako u nevreme — nisam zaboravio kako ste me revnosno služili i daću vam o tome dokaza.

— Dobro, — pomisli d’Artanjan — ovo izgleda na dobro.

Mazaren pogleda musketara i vide kako mu je lice sinulo.

— Ah, monsenjeru…

— Gospodine d’Artanjane, je li vam mnogo stalo do toga da postanete kapetan?

— Jeste, monsenjeru.

— A vaš prijatelj još želi da bude baron?

— U ovom trenutku, monsenjeru, on sanja da je to već postao.

— Onda, — reče Mazaren izvlačeći iz portfelja pismo koje je već pokazao d’Artanjanu — uzmite ovo pismo i nosite ga u Englesku.

D’Artanjan pogleda u koverat: na njemu nije bilo adrese.

— Mogu li znati kome treba da ga predam?

— Saznaćete to kad stignete u London; tek u Londonu ćete pocepati dvostruki koverat.

— A kakva mi uputstva dajete?

— Da u svemu slušate onoga kome je ovo pismo upućeno.

D’Artanjan htede postaviti nova pitanja, kad Mazaren dodade:

— Krenućete za Bulonj, tamo ćete u hotelu kod Engleskog oružja naći jednog mladog plemića, g. Mordaunta.

— Dobro, monsenjeru, a šta treba da učinim s tim plemićem?

— Da ga pratite sve do mesta na koje vas bude odveo.

D’Artanjan pogleda kardinala sa zaprepašćenim izrazom.

— Sad ste obavešteni, — reče Mazaren — idite!

— Idite! To je lako reći, — nastavi d’Artanjan — ali da bih otišao potreban je novac, a ja ga nemam.

— Ah! — reče Mazaren češući se iza uva — Kažete da nemate novca?

— Nemam, monsenjeru.

— Ali onaj dijamant koji sam vam sinoć dao?

— Želim da ga sačuvam kao uspomenu na Vašu preuzvišenost.

Mazaren uzdahnu.

— U Engleskoj je život skup, monsenjeru, a naročito za izvanrednog izaslanika.

— Hm! — reče Mazaren — to je vrlo umerena zemlja i od revolucije živi vrlo jednostavnim životom; ali ne mari.

On otvori jednu fijoku i izvuče jednu kesu.

— Šta velite za ovih hiljadu talira? D’Artanjan preterano napući donju usnu.

— Velim, monsenjeru, da je vrlo malo, jer ja svakako neću poći sam.

— Na to i računam, — odgovori Mazaren — g. od Valona, taj čestiti plemić, će vas pratiti; jer to je, gospodine d’Artanjane, izvesno u celoj Francuskoj čovek koga, posle vas, najviše volim i cenim.

— Onda, monsenjeru, — reče d’Artanjan — pokazujući kesu koju Mazaren ne beše ispustio, ako ga toliko volite i cenite, razumećete…

— Neka bude! S obzirom na njega dodaću dve stotine talira.

— Cicijo! — promrmlja d’Artanjan — …ali, — dodade glasno — po svom povratku bar možemo računati, zar ne, g. Portos na svoju baroniju a ja na svoj čin?

— Časti mi mazarenske!

— Više bih voleo kakvu drugu zakletvu, — reče u sebi d’Artanjan; a zatim glasno: — mogu li, učiniti svoje podvorenje njenom veličanstvu kraljici?

— Njeno veličanstvo spava, — odgovori živo Mazaren — a potrebno je da krenete bez odlaganja; idite dakle, gospodine.

— Još jednu reč, monsenjeru: ako se bude borilo tamo kud idem, hoću li se boriti?

— Postupićete kako vam bude naredila osoba kojoj vas upućujem.

— U redu, monsenjeru, — reče d’Artanjan ispružajući ruku da primi kesu — primite moje poštovanje.

D’Artanjan stavi lagano kesu u svoj široki džep, a zatim, okrećući se oficiru, reče:

— Hoćete li da budete ljubazni i odete da probudite i g. od Valona od strane njegove preuzvišenosti i da mu kažete da ga čekam kod konjušnica?

Oficir ode odmah sa žurbom za koju se d’Artanjanu učini da potiče iz ličnih interesa.

Portos tek što se beše i sam opružio u svojoj postelji i počeo da, po svom običaju, skladno hrče, kad oseti kako ga drmaju za rame.

On pomisli da je to d’Artanjan i ne pomače se.

— Od strane kardinala, — reče oficir.

— He, — reče Portos otvarajući širom oči — šta kažete?

— Kažem da vas njegova preuzvišenost šalje u Englesku i da vas g. d’Artanjan čeka kod konjušnica.

Portos duboko uzdahnu, ustade, uze šešir, pištolje, mač i ogrtač i izađe bacajući pogled pun žaljenja na postelju u kojoj je nameravao da tako prijatno spava.

Tek što joj Portos okrenu leđa a već se oficir u nju smesti, još onaj ni ne beše prekoračio prag a njegov naslednik je već hrkao da se sve orilo. To je bilo sasvim prirodno jer je od čitavog skupa, osim kralja, kraljice i gospodina Gastona od Orleana, to bio jedini čovek koji je besplatno spavao.

X

STIŽU VESTI OD ARAMISA

D’Artanjan je otišao pravo u konjušnice. Dan je tek svitao; on poznade svog i Portosovog konja privezane za jasle, ali su jasle bile prazne. On se sažali na jadne životinje i uputi se jednom uglu konjušnice gde vide kako se sjaji nešto malo slame koja je nesumnjivo izmakla noćnoj pljački; ali skupljajući tu slamu nogom, vrhom čizme naiđe na jedno okruglo telo koje, bez sumnje dodirnuto u osetljivo mesto, uzviknu i podiže se na kolena trljajući oči. To je bio Musketon koji se, kako nije više imao slame za sebe, beše uvalio u slamu za konje.

— Musketone, — reče d’Artanjan — ustaj, na put, na put!

Poznavši glas prijatelja svog gospodara, Musketon ustade naglo, i ustajući ispusti nekoliko zlatnika koje je na nedozvoljen način zaradio u toku noći.

— Oh, oh! — reče d’Artanjan podižući jedan zlatnik i mirišući ga — evo zlata koje ima čudan miris, miriše na slamu.

Musketon tako pošteno pocrvene i izgledaše tako zbunjeno da se Gaskonjac stade smejati i reče mu:

— Portos bi se razbesneo, dragi moj gospodine Musketone, ali ja vam praštam; samo setimo se da nam to zlato valja da služi kao melem za našu ranu i budimo veseli, ded’!

Tog istog trenutka Musketonovo lice dobi najveseliji izraz, on živo osedla konja svog gospodara i pojaha svoga bez mnogo kreveljenja.

Utom stiže Portos, dosta kisela lica, i veoma se začudi kad zateče d’Artanjana pomirenog sa sudbinom a Musketsna gotovo veselog.

— Ah, — reče on — jesmo li to dobili vi, vaš čin, a ja, svoju baroniju?

— Idemo po povelje, — reče d’Artanjan — a po našem povratku će ih gos’n Mazaren potpisati.

— A kuda idemo? — upita Portos.

— Prvo u Pariz, — odgovori d’Artanjan; — hoću tamo da obavim nekoliko poslova.

— Hajdemo u Pariz — reče Portos. I obojica kretoše za Pariz. Stigavši do kapije začudiše se kad spaziše neprijateljsko držanje prestonice. Narod je preteći urlao oko jednih sasvim polomljenih kola; dok su osobe koje su htele pobeći, jedan starac i dve žene, bile zarobljene.

Naprotiv, kad d’Artanjan i Portos zatražiše da uđu, ovi im ukazaše svaku ljubaznost. Smatrali su ih za dezertere iz kraljeve stranke i hteli su da ih pridobiju.

— Šta radi kralj? — pitali su.

— Spava.

— A Španjolka?

— Sanja.

— A prokleti Italijan?

— Bdi. Stoga se dobro držite; jer ako su otišli, to je svakako zbog nečega. Ali kako ste, na kraju krajeva, vi jači, — nastavi d’Artanjan — nemojte se okomiti na žene i starce, već udrite na prave krivce.

Narod sa zadovoljstvom sasluša te reči i pusti dame koje zahvališe d’Artanjanu jednim rečitim pogledom.

— A sada, napred! — reče d’Artanjan.

I nastaviše put prelazeći preko barikada, preskačući lance, dok ih je svet gurao, zapitkivao, a oni i sami zapitkivali.

Na trgu pred Pale-Roajalom, d’Artanjan ugleda jednog narednika koji je obučavao pet do šest stotina građana: to je bio Planše koji je svoja iskustva iz pijemontskog puka stavljao u službu gradske milicije.

Prolazeći ispred d’Artanjana, on poznade svog bivšeg gospodara.

— Dobar dan, gospodine d’Artanjane — reče Planše ponosno.

— Dobar dan, gospodine Dilorije — odgovori d’Artanjan.

Planše zastade u mestu upirući u d’Artanjana širom otvorene zaprepašćene oči; videći da im je starešina zastao, prvi red vojnika zastade i sam, i tako sve do poslednjeg reda.

— Ovi građani su strašno smešni, — reče d’Artanjan Portosu.

I nastavi put.

Pet minuta docnije on sjaha pred hotelom kod Kozice.

Lepa Madlena dotrča u susret d’Artanjanu.

— Draga moja gospođo Tirken, — reče d’Artanjan — ako imate novaca, brzo ga zakopajte, a ako imate nakita, smesta ga sakrijte, ako imate dužnika, naplatite dugove odmah; a ako imate poverioce, nemojte im platiti.

— Zašto to? — upita Madlena.

— Jer će Pariz biti pretvoren u prah i pepeo baš kao Vavilon, o kome ste svakako slušali da se govori.

— I vi me ostavljate samu u takvom trenutku?

— Ovog časa — reče d’Artanjan.

— A kuda idete?

— Ah, ako mi to možete reći učinićete mi veliku uslugu.

— Ah, bože moj! Bože moj!

— Ima li pisama za mene? — upita d’Artanjan, dajući gazdarici rukom znak da sebi uštedi jadikovanja jer su jadikovanja izlišna.

— Ima jedno koje tek što je stiglo.

I ona dade pismo d’Artanjanu.

— Od Atosa! — uzvknu d’Artanjan poznavši odlučan i duguljast rukopis svog prijatelja.

— Ah, — reče Portos — da vidimo šta nam kazuje.

D’Artanjan otvori pismo i pročita:

Dragi d’Artanjane, dragi Valone, dobri moji prijatelji, može biti da poslednji put primate vesti od mene. Aramis i ja smo veoma nesrećni; ali nas podržavaju bog, naša hrabrost i uspomena na naše prijateljstvo. Mislite često na Raula. Ostavljam vam brigu o hartijama koje se nalaze u Bloa, i ako za dva i po meseca ne primite vesti od nas, onda ih pročitajte. Zagrlite vikonta od sveg srca umesto vašeg odanog prijatelja

Atosa

— Još kako ću ga zagrliti, — reče d’Artanjan, pogotovu što nam je to usput, i ako ga zadesi nesreća da izgubi našeg jadnog Atosa, od tog dana će postati moj sin.

— A ja ću ga — reče Portos — učiniti svojim univerzalnim naslednikom.

— Da vidimo šta još kaže Atos?

„Ako usput naiđete na nekog g. Mordaunta, čuvajte ga se. O tome vam ne mogu opširnije reći u pismu”.

— G. Mordaunta! — reče iznenađeno d’Artanjan.

— G. Mordaunta, u redu, — reče Portos — zapamtićemo. Ali pogledajte ima i post skriptum od Aramisa.

— Zaista — reče d’Artanjan. I pročita:

Krijemo od vas mesto svog boravka, dragi prijatelji, znajući za vašu bratsku odanost i svesni toga da biste došli da umrete s nama.

— Do sto đavola! — prekide ga Portos s takvim izlivom besa da Musketon koji se nalazio na drugom kraju sobe odskoči — jesu li u smrtnoj opasnosti?

D’Artanjan nastavi:

Atos vam ostavlja u nasledstvo Raula, a ja jednu osvetu. Ako vam kojom srećom naiđe pod ruku nekakav g. Mordaunt, recite Portosu dz ga odvede u kakav budžak i da mu zavrne šiju. Ne smem da vam o tome opširnije pišem u pismu.

— Ako je stvar samo u tome, — reče Portos — to je onda lako učiniti.

— Naprotiv, — reče d’Artanjan mračno — to je nemoguće.

— A zašto?

— Mi idemo u Bulonj upravo da se pridružimo tom g. Mordauntu i sa njim treba da pređemo u Englesku.

— Pa lepo, a ako bismo, umesto da odemo i pridružimo se tome g. Mordauntu, otišli i pridružili se svojim prijateljima? — reče Portos s pokretom koji bi bio u stanju da preplaši čitavu vojsku.

— Mislio sam ja o tome, — reče d’Artanjan — ali pismo je bez marke i datuma.

— Tačno — reče Portos.

I stade šetati po sobi s izrazom izgubljenog čoveka, gestikulirajući i svakog časa upola izvlačeći mač iz korica.

Što se tiče d’Artanjana, on je stajao kao skamenjen, a lice mu je izražavalo najdublju tugu.

— Ah, to je zlo — govorio je on; — Atos nas vređa; on hoće da umre sam, to je zlo.

Videći ta dva velika očajanja, Musketon se rasplaka u svom uglu.

— Ded’, — reče d’Artanjan — sve to ne vodi ničemu. Hajde da krenemo, da zagrlimo Raula kao što smo rekli, a možda je i on dobio vesti od Atosa.

— Gle, to je sjajna misao, — reče Portos — zaista, dragi moj d’Artanjane, ne znam kako to postižete, ali ste uvek puni ideja. Hajdemo da zagrlimo Raula.

— Teško onom koji bi u ovom trenutku pogledao mog gospodara popreko, — reče Musketon — ne bih dao ni prebijene pare za njegovu kožu.

Pojahaše i krenuše. Stigavši u ulicu Sen-Denija, prijatelji zatekoše veliku gomilu okupljenog sveta. To je g. od Bofora stigao iz Vandomoa i g. biskupov pomoćnik ga je pokazivao oduševljenim i veselim Parižanima.

Pošto je g. od Bofora s njima, smatrali su da su sada nepobedivi.

Dva prijatelja udariše jednom uličicom da se ne bi sreli s princem i dođoše do brane kod kapije Sen-Denija.

— Je li istina — rekoše stražari dvojici konjanika — da je g. od Bofora stigao u Pariz?

— Sušta istina, — reče d’Artanjan — a kao dokaz je to što nas šalje u susret svom ocu, g. od Vandomoa, koji i sam dolazi.

— Živeo g. od Bofora! — uzviknuše stražari.

I s puno poštovanja se razmaknuše da propuste glasnike tog velikog princa.

Kad se jednom nađoše izvan brane, ovi ljudi koji nisu znali ni za strah ni za umor stadoše grabiti putem: konji su leteli a oni su neprekidno govorili o Atosu i Aramisu.

Musketon je trpeo sve muke koje se mogu zamisliti, ali se dobri sluga tešio misleći da njegova dva gospodara podnose još veće muke. On beše došao dotle da je d’Artanjana smatrao svojim drugim gospodarom i čak ga slušao brže i potpunije nego samog Portosa.

Vojska se beše ulogorila između Sent Omera i Lamba; dva prijatelja skrenuše s puta do logora i saopštiše vojsci sa svim pojedinostima vest o kraljevom i kraljičinom bekstvu, o čemu su dotle doprli neodređeni glasovi. Raula zatekoše kraj njegovog šatora izvaljenog na naramku sena iz koga je njegov konj krišom izvlačio snopiće. Mladićeve oči su bile crvene a on sam je izgledao utučen. Maršal od Gramona i grof od Giša se behu vratili u Pariz i jadni dečko se osećao usamljen.

Posle jednog trenutka Raul podiže pogled i ugleda dva konjanika koji ga posmatrahu; on ih poznade i raširenih ruku potrča im u susret.

— Oh, to ste vi, dragi prijatelji! — uzviknu — Dolazite li po mene? Vodite li me sa sobom? Donosite li mi vesti od mog tutora?

— A zar vi nemate vesti od njega? — upita d’Artanjan mladića.

— Nažalost! Ne gospodine, i zaista ne znam šta je s njim. I tako, oh, i tako sam zabrinut da bih prosto plakao.

I zaista dve krupne suze se skotrljaše niz mladićeve opaljene obraze.

Portos skrenu glavu da se na njegovom dobrom, krupnom licu ne bi videlo ono što se odigrava u njegovom srcu.

— Do vraga, — reče d’Artanjan više uzbuđen no što je to odavio bio — ne očajavajte, prijatelju; ako vi niste primili pismo od grofa, mi smo primili… jedno…

— Oh, zaista?! — uzviknu Raul.

— I vrlo umirujuće, čak — reče d’Artanjan videći radost koju je ta vest pričinila mladiću.

— Imate li to pismo? — upita Raul.

— Imam; to jest imao sam ga, — reče d’Artanjan praveći se kao da ga traži — čekajte, ono mora biti tu, u mom džepu; govori mi o svom povratku zar ne, Portose?

Makoliko da je bio Gaskonjac, d’Artanjan nije hteo uzeti na sebe ceo teret te laži.

— Da — reče Portos kašljucajući.

— Oh, dajte mi ga — reče mladić.

— Eh, maločas sam ga još čitao. Da ga nisam izgubio? Ah! Vraga, džep mi je pocepan.

— Oh, jeste, g. Raule, — reče Musketon — i pismo je čak bilo veoma utešno; gospoda su mi ga pročitala i ja sam plakao od radosti.

— Ali bar znate gde se on nalazi, gospodine d’Artanjane? — upita Raul donekle primiren.

— Eh, eto, — reče d’Artanjan — svakako da znam, bogamu, ali to je tajna.

— Ali nije za mene, nadam se.

— Ne, nije za vas, stoga ću vam reći gde se nalazi.

Portos je gledao u d’Artanjana svojim krupnim začuđenim očima.

— Gde, kog vraga, da kažem da se nalazi a da on ne pokuša da mu se pridruži? — promrmlja d’Artanjan.

— Pa, gde je on, gospodine? — upita Raul svojim blagim i umiljatim glasom.

— On je u Carigradu!

— Kod Turaka?! — uzviknu Raul uplašeno. — Blagi bože, šta mi to kažete?

— Zar vas to plaši? — reče d’Artanjan. — Eh, šta su Turci prema ljudima kao što su grof od La Fera i opat d’Erble?

— Ah, njegov prijatelj je s njim? — reče Raul — to me pomalo umiruje.

— Ala ima duha taj đavolji d’Artanjan! — govoraše Portos zadivljen lukavstvom svog prijatelja.

— A sad, — reče d’Artanjan, koji je hitao da promeni predmet razgovora — evo pedeset pistola koje vam je g. grof poslao po istom glasniku. Pretpostavljam da nemate više novaca i da će vam biti dobrodošao.

— Imam još dvadeset pistola, gospodine.

— Pa lepo, uzmite samo, tako ćete imati sedamdeset.

— A ako hoćete još… — reče Portos prinoseći ruku džepu.

— Hvala, — reče Raul pocrvenevši — hvala po hiljadu puta, gospodine.

U tom trenutku se pojavi Oliven.

— Povodom toga, — reče d’Artanjan tako da ga je lakej mogao čuti — jeste li zadovoljni Olivenom?

— Jesam, prilično.

Oliven se napravi kao da nije ništa čuo i uđe u šator.

— Šta imate da mu zamerite, tom smetenjaku?

— Proždrljiv je — reče Raul.

— Oh, gospodine! — reče Oliven pojavljujući se ponovo kod te optužbe.

— Pomalo je lopov.

— Oh, gospodine, oh!

— A iznad svega je kukavica.

— Oh! Oh! Oh! Gospodine, vi upropašćujete moju čast — reče Oliven.

— Vraga, — reče d’Artanjan — naučite, prika Olivene, da ljudi kao što smo mi ne dozvoljavaju da ih služe kukavice. Potkradajte svog gospodara, jedite njegove slatkšne i pijte njegovo vino, ali bogamu, ne budite kukavica, ili ću vam odseći uši. Pogledajte gospodina Musketona, recite mu da vam pokaže časne rane koje je zadobio, i vidite koliko mu je dostojanstva licu dala njegova uobičajena hrabrost.

Musketon se osećao kao na nebu i da je smeo poljubio bi d’Artanjana; ovako, očekujući to, kleo se da će poginuti za njega ukoliko se ikada za to ukaže prilika.

— Najurite tog smetenjaka, Raule, — reče d’Artanjan — jer ako je kukavica, jednog dana će se obrukati.

— Gospodin kaže da sam kukavica, — uzviknu Oliven — jer je pre neki dan hteo da se bori s jednim zastavnikom iz Gramonovog puka a ja nisam hteo da ga pratim.

— Gospodine Olivene, jedan lakej ne sme nikad da odrekne poslušnost — reče d’Artanjan.

A zatim, povukavši ga u stranu, reče:

— Dobro si učinio ako tvoj gospodar nije bio u pravu i evo ti jedan zlatnik; ali ako ga ikad uvrede a da ti ne pustiš da te na komade iseku uz njega, odseći ću ti jezik i njime ti natrljati lice. Ovo dobro zapamti.

Oliven se pokloni i stavi zlatnik u džep.

— A sad, prijatelju Raule, — reče d’Artanjan — odlazimo, g. od Valona i ja, kao izaslanici. Ne mogu da vam kažem u kom cilju, jer o tome ni sam ne znam ništa; ali ako vam ma šta zatreba, pišite Madleni Tirken, kod Kozice, ulica Tikton i uzimajte novac odatle kao iz bankarske kese: ali ipak promišljeno, jer vas opominjem da nije tako duboka kao kesa g. d’Emerija.

I zagrlivši svog privremenog štićenika, predade ga snažnim Portosovim rukama koje ga odigoše od zemlje i za trenutak ga zadržaše u visećem položaju na plemenitom srcu strašnog džina.

— Hajdemo, — reče d’Artanjan — krećimo.

I krenuše dalje za Bulonj gde u sumrak zaustaviše svoje konje oblivene znojem i bele od pene.

Na deset koraka od mesta na kom su zastali pre no što će ući u grad, nalazio ce jedan mladić u crnini koji izgledaše kao da nekog čeka i koji, od trenutka kad ih je ugledao, ne skidaše očiju s njih.

D’Artanjan mu priđe bliže i videći da ga ovaj neprestano posmatra, reče:

— Hej, prijatelju, ne volim da me ma ko tako odmerava.

— Gospodine, — reče mladić, ne odgovarajući na to što mu se d’Artanjan obratio — da ne dolazite iz Pariza, molim vas?

D’Artanjan pomisli da je to kakav radoznalac koji želi da čuje vesti iz prestonice.

— Da, gospodine — reče malo blažim glasom.

— Zar ne treba da odsednete kod Engleskog oružja?

— Da, gospodine.

— Da vas nije njegova preuzvišenost kardinal Mazaren uputio u misiju?

— Jeste, gospodine.

— U tom slučaju, sa mnom ćete biti u vezi; — reče mladić — ja sam g. Mordaunt.

— Ah, — reče u sebi d’Artanjan — onaj za koga mi je Atos rekao da ga se čuvam.

— Ah, — promrmlja Portos — onaj za koga Aramis hoće da ga zadavim.

Obojica pogledaše pažljivo u mladića. Ovaj se prevari u izrazu njihovih pogleda.

— Sumnjate li u moju reč? — reče on — U tom slučaju sam spreman da vam pružim sve dokaze.

— Ne, gospodine, — reče d’Artanjan — stavljamo vam se na raspoloženje.

— Pa lepo, gospodo, — reče Mordaunt — poći ćemo bez odlaganja; jer je danas poslednji dan roka koji je od mene kardinal tražio. Moj brod je spreman i da niste došli, krenuo bih bez vas, jer general Oliver Kromvel čeka moj povratak s nestrpljenjem.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan — Znači da smo poslati generalu Oliveru Kromvelu.

— Zar nemate pismo za njega? — upita mladić.

— Imam pismo čiji je dvostruki omot trebalo da otvorim tek u Londonu; ali pošto ste mi rekli kome je upućeno, onda je nepotrebno da čekam dotle.

D’Artanjan pocepa omot pisma. Na njemu je zaista stajalo:

„Gospodinu Oliveru Kromvelu, generalu engleske narodne vojske".

— Ah, — reče d’Artanjan — neobičan zadatak!

— Ko je taj g. Oliver Kromvel? — upita tiho Portos.

— Bivši pivar — odgovori d’Artanjan.

— Da neće Mazaren da spekuliše s pivom kao što smo mi to učinili sa slamom? — upita Portos.

— Hajde, hajde, gospodo, — reče Mordaunt nestrpljivo — krećimo.

— Oh, oh! — reče Portos — bez večere? Zar g. Kromvel ne može malo da pričeka?

— Može, ali ja? — reče Mordaunt.

— Pa dobro, — reče Portos — šta vi?

— Ja se žurim.

— Oh, ako je zbog vas, — reče Portos — onda me se cela stvar ne tiče i ja ću večerati s vašom dozvolom ili bez nje.

Mladićev neodređeni pogled zablista i izgledaše kao da će iz njega sevnuti munja, ali se on savlada.

— Gospodine, — nastavi d’Artanjan — morate izviniti izgladnele putnike. Uostalom, naša vas večera neće dugo zadržati, odjurićemo trkom do krčme. Otidite pešice do pristaništa, mi ćemo pojesti koji zalogaj i stići ćemo u isto vreme kad i vi.

— Kako god budete hteli, gospodo, — reče Mordaunt — samo da krenemo.

— To je baš velika sreća — promrmlja Portos.

— Kako se zove vaš brod? — upita d’Artanjan.

— Standard.

— U redu. Za pola časa ćemo se ukrcati. I obojica obodoše konje i odjuriše prema hotelu kod Engleskog oružja.

— Šta velite o ovom mladiću? — upita d’Artanjan jureći.

— Velim da mi se ni malo ne dopada, — reče Portos — i da sam osetio silnu želju da poslušam Aramisov savet.

— Čuvajte se toga, dragi moj Portose, ovaj čovek je poslanik generala Kromvela, i mislim da bi to bio razlog da nas rđavo primi kad bismo mu saopštili da smo zavrnuli šiju njegovom povereniku.

— Svejedno, — reče Portos — primetio sam da je Aramis čovek koji uvek daje dobre savete.-

— Slušajte, — reče d’Artanjan — kad jednom završimo svoju misiju…

— Onda?

— Ako nas on bude pratio natrag u Francusku…

— Pa?

— Pa onda ćemo videti.

U to dva prijatelja stigoše u hotel kod Engleskog oružja, gde s velikim apetitom večeraše; zatim bez zadržavanja odoše na pristanište. Jedan brik je bio spreman za polazak; na palubi tog brika poznadoše Mordaunta koji je nestrpljivo šetao.

— To je neverovatno, — govoraše d’Artanjan dok ga je barka nosila ka Standardu — to je čudo koliko taj mladić liči na nekog kog sam poznavao ali ne mogu da se setim na koga.

Stigoše do brodskih stepenica i trenutak docnije se ukrcaše.

Ali je ukrcavanje konja trajalo duže od ukrcavanja ljudi i brik je mogao dići kotvu tek u osam časova uveče.

Mladić je drhtao od nestrpljenja i naređivao da se dignu sva jedra.

Portos, sav izlomljen stoga što tri noći nije spavao kao i zbog toga što je prevalio sedamdeset milja, povuče se u svoju kabinu i leže da spava.

Prigušivši svoju odvratnost prema Mordauntu, d’Artanjan se šetao s njim po palubi i pričao mu stotinu priča da bi ga naterao da govori.

Musketon je imao morsku bolest.

XI

ŠKOTLANĐANIN, POGAZIVŠI VERU ZA DINAR, PRODADE SVOG KRALjA

A sada, potrebno je da naši čitaoci puste Standard da mirno plovi, ne ka Londonu kuda su d’Artanjan i Portos verovali da idu, već ka Durhamu kuda su pisma koja je Mordaunt dobio za vreme svog boravka u Bulonju ovome naređivala da ide, i da s nama pođu u logor kraljevih pristalica koji se nalazi s ove strane reke Tajn kod grada Njukastla.

Tu, na obali dveju reka, ka granici Škotske ali na engleskom tlu, razapeti su šatori ove male vojske. Ponoć je. Ljudi koje čovek može poznati da su stanovnici škotskih visoravni po golim nogama, kratkim suknjama, šarenim šalovima i peru koje ukrašava njihove kape, nemarno stražare. Mesec koji promiče između dva krupna oblaka kad god na svom putu izađe na čistinu obasjava puške stražara i onda se oštro ocrtava u zidine; krovovi i zvonici grada koji je Čarls I predao trupama parlamenta kao što je to učinio i s Oksfordom i Njuvartom koji su još bili uz njega nadajući se da će kakav sporazum biti postignut.

Ha jednom kraju logora, blizu ogromnog šatora, punog škotskih oficira koji održavaju neku vrstu ratnog saveta kome predsedava stari grof od Levena, njihov starešina, jedan čovek odeven u viteško odelo spava ležeći na travi i opruživši desnu ruku po maču.

Na pedeset koraka odatle drugi jedan čovek, takođe odeven kao vitez, razgovara s jednim škotskim stražarom; i zahvaljujući tome što je, iako stranac, dobro poznavao engleski jezik, mogao je da razume odgovore koje mu je njegov sagovornik davao na dijalektu grofovije Pert.

Kad u gradu Njukastlu izbi jedan čas, spavač se probudi; i pošto je učinio sve pokrete čoveka koji otvara oči posle dubokog sna, on pažljivo pogleda oko sebe: videći da je sam, ustade i zaobilazeći prođe pored viteza koji je razgovarao sa stražarem. Ovaj bez sumnje beše dovršio svoja ispitivanja, jer se posle jednog trenutka oprosti s tim čovekom i neupadljivo se uputi putem kojim i prvi vitez koga smo videli da je prošao.

Ovaj drugi ga je čekao na putu u senci jednog šatora.

—Pa, dragi moj prijatelju? — reče mu na najčistijem francuskom jeziku koji se ikada govorio od Ruana do Tura.

— Pa dragi prijatelju, nemamo vremena za gubljenje, treba obavestiti kralja.

— Ta šta se to dešava?

— Bilo bi potrebno suviše vremena da vam to ispričam; uostalom čućete to za koji čas. A sem toga i najobičnija reč izgovorena ovde mogla bi sve upropastiti. Hajdemo da nađemo milorda od Vintera.

I obojica kretoše ka suprotnom kraju logora; ali kako logor nije zapremao površinu veću od pet stotina kvadratnih koraka, to ubrzo stigoše do šatora onog koga su tražili.

— Da li vaš gospodar spava, Toni? — reče na engleskom jedan od dvojice vitezova slugi koji je ležao u prednjem delu šatora koji je služio kao predsoblje.

— Ne, gospodine grofe, — odgovori lakej — ne verujem, ili bi to bar bilo od pre vrlo kratkog vremena, jer je skoro više od dva časa pošto je napustio kralja koračao po šatoru i jedva da ima deset minuta kako se utišao bat njegovih koraka; uostalom, — reče lekej dižući zastor od šatora — možete i sami videti.

Zaista, Vinter je sedeo kraj otvora, koji je bio načinjen kao prozor i propuštao noćni vazduh, i tužno pratio očima mesec koji se, kao što smo maločas rekli, krio iza krupnih crnih oblaka.

Dva prijatelja priđoše Vinteru koji je, nalaktivši se, gledao u nebo; on ih nije čuo kad su došli i ostade u istom položaju sve do trenutka kad oseti da mu neko stavlja ruku na rame. Tada se okrete, poznade Atosa i Aramisa i pruži im ruku.

— Jeste li primetili, — reče im on — kako je večeras mesec krvav?

— Nisam, — reče Atos — izgleda mi kao i obično.

— Pogledajte, viteže — reče Vinter.

— Priznajem vam, — reče Aramis — da sam i ja kao i grof od La Fera i da na njemu ne primećujem ništa naročito.

— Grofe, — reče Atos — u položaju tako neizvesnom kao što je naš, treba ispitivati zemlju a ne nebo. Jeste li proučavali naše Škotlanđane i jeste li sigurni u njih?

— Škotlanđane? — upita Vinter — Koje Škotlanđane?

—Eh! Pa naše, zaboga, — reče Atos — one kojima se kralj poverio, Škotlanđane grofa od Levena.

— Nisam — reče Vinter. A zatim dodade: — I tako, recite mi, vi ne vidite ovu crvenkastu boju koja prekriva nebo kao što je ja vidim?

— Ni najmanje — rekoše u jedan glas Atos i Aramis.

— Recite mi, — nastavi Vinter još zauzet istom mišlju — zar u Francuskoj ne postoji legenda po kojoj je Anri IV, koji je igrao šah s g. od Basompjera uoči dana kad su ga ubili video krvave mrlje na šahovskoj tabli?

— Da, — reče Atos — sam maršal je to meni lično toliko puta pričao.

— Tako je, — promrmlja Vinter — a sutradan je Anri IV ubijen.

— Ali kakve veze ta vizija Anrija IV ima s vama, grofe? — upita Aramis.

— Nikakve, gospodo, i zbilja je ludo od mene što vam govorim o takvim stvarima kad mi vaš dolazak u moj šator u ovo doba kazuje da nosite kakvu važnu vest.

— Da, milorde, — reče Atos — hteo bih da govorim s kraljem.

— S kraljem? Ali kralj spava.

— Treba da mu otkrijem važne stvari.

— Da li se te stvari mogu odgoditi do sutra?

— Potrebno je da ih on sazna ovog časa, a možda je sad već i suviše dockan.

— Uđimo, gospodo — reče Vinter. Vinterov šator je bio razapet kraj kraljevog a neka vrsta hodnika ih je vezivala.

Taj hodnik nije čuvao stražar već poverljivi sobar Čarlsa I, tako da je u slučaju hitne potrebe kralj mogao odmah da se sastane sa svojim vernim slugom.

— Ova gospoda idu sa mnom — reče Vinter. Lakej se pokloni i propusti ih. Zaista, na poljskoj postelji, odeven u crni prsnik, s dugim čizmama na nogama, raskopčavši pojas i spustivši šešir kraj sebe, kralj Čarls, predavši se neodoljivoj potrebi za snom, beše zaspao. Ljudi priđoše i Atos, koji je išao prvi, je za trenutak ćutke posmatrao to plemenito lice, tako bledo, uokvireno dugom, crnom kosom na slepoočnicama slepljenu znojem što je dolazilo od teških snova, a koje su bile išarane krupnim, modrim venama, ispod umornih očiju koje su izgledale kao otečene od suza.

Atos duboko uzdahnu: taj uzdah probudi kralja, toliko je bio laka sna.

On otvori oči.

— Ah? — reče on, nalaktivši se — Vi ste to, grofe od La Fera?

— Da, sire — odgovori Atos.

— Vi bdite dok ja spavam i dolazite da mi donesete kakvu novost?

— Nažalost, sire, — odgovori Atos — Vaše veličanstvo je tačno pogodilo.

— Znači da je novost rđava? — reče kralj osmehnuvši se tužno.

— Jeste, sire.

— Šta mari, glasnik je dobrodošao i vi ste mi dobrodošli u svako doba. Vas, čija odanost ne zna ni za otadžbinu ni za nesreću, poslala mi je Anrijeta; ma kakva bila vest koju donosite, govorite slobodno.

— Sire, gospodin Kromvel je noćas stigao u Njukastl.

— Ah! — reče kralj — Da se bori protiv mene?

— Ne, sire, nego da vas kupi.

— Šta kažete?

— Kažem, sire, da škotskoj vojsci dugujete četiri stotine hiljada funti sterlinga.

— Na ime zaostalih plata; da, poznato mi je. Skoro godinu dana se moji hrabri i verni Škotlanđani bore samo za čast.

Atos se osmehnu.

— Pa lepo, sire, mada je čast lepa stvar, oni su se zamorili boreći se samo za nju i ove noći su vas prodali za dve stotine hiljada funti, to jest za polovinu od onog što im dugujete.

— Nemoguće! — uzviknu kralj — Škotlanđani da prodaju svog kralja za dve stotine hiljada funti!

— A Jevreji su svog boga prodali za trideset srebrnjaka.

— A koji je Juda izvršio tu sramnu pogodbu?

— Grof od Levena.

— Jeste li sigurni u to gospodine?

— Čuo sam to svojim sopstvenim ušima. Kralj duboko uzdahnu, kao da mu se srce cepa i obori glavu na ruke.

— Oh, Škotlanđani, — reče — Škotlanđani koje sam nazivao svojim vernima; Škotlanđani kojima sam se poverio kad sam morao bežati u Oksford; Škotlanđani moji sunarodnici; Škotlanđani moja braća! Ali jeste li sasvim sigurni, gospodine?

— Ležeći iza šatora grofa od Levena i podignuvši platno, sve sam video i sve čuo.

— A kad treba da se ispuni ta odvratna kupovina?

— Danas, u toku prepodneva. Kao što vidite, Vaše veličanstvo nemamo vremena za gubljenje.

— A zašto, kad sami kažete da su me prodali?

— Da pređemo Tajn, da stignemo u Škotsku, da se pridružimo lordu Montrozu, koji vas neće prodati.

— A šta da činim u Škotskoj? Da vodim partizanski rat? Takav rat je nedostojan jednog kralja.

— Primer Roberta Brusa je tu, sire, da vam umiri savest.

— Ne, ne, već se suviše dugo borim; ako su me prodali, neka me predaju i neka večita sramota za njihovo izdajstvo padne na njih.

— Sire, — reče Atos — može biti da tako treba da postupa jedan kralj, ali tako ne treba da postupa suprug i otac. Ja sam došao u ime vaše žene i vaše kćeri, i u ime vaše žene, vaše kćeri i dvoje dece koju još imate u Londonu, kažem vam: Živite, sire, bog to hoće!

Kralj ustade, priteže pojas, opasa mač i brišući maramicom čelo okvašeno znojem reče:

— Pa lepo, šta treba činiti?

— Sire, imate li u celoj vojsci jedan puk na koji možete računati?

— Vinteru, — reče kralj — verujete li u vernost svog puka?

— Sire, to su samo ljudi, a ljudi su postali vrlo slabi ili vrlo zli. Verujem u njihovu vernost, ali ne jamčim za nju: svoj život bih im poverio ali se ustežem da im poverim život Vašeg veličanstva.

— Pa dobro, — reče Atos — u nedostatku puka nas trojica smo vam odani i to će biti dovoljno. Neka Vaše veličanstvo pojaše konja, neka stane usred nas, preći ćemo Tajn, stići ćemo u Škotsku i bićemo spaseni.

— Je li to i vaše mišljenje, Vinteru? — upita kralj.

— Jeste, sire.

— I vaše, gospodine d’Erbleju?

— Da, sire.

— Neka dakle bude onako kako vi hoćete. Izdajte naređenja, Vinteru.

Vinter izađe; za to vreme kralj dovrši svoje oblačenje. Prvi zraci zore počinjahu da se probijaju kroz otvore na šatoru kad Vinter uđe.

— Sve je spremno, sire, reče on.

— A za nas? — upita Atos.

— Grimo i Blezoa drže vaše osedlane konje.

— U tom slučaju — reče Atos — ne gubimo ni trenutka i krećimo.

— Krećimo — reče kralj.

— Sire, — reče Aramis — zar Vaše veličanstvo neće obavestiti svoje prijatelje.

— Svoje prijatelje, — reče Čarls I odmahujući tužno glavom — nemam drugih do vas trojice. Jednog prijatelja koji me za dvadeset godina nijednom nije zaboravljao; dva prijatelja od pre osam dana koje ja nikad neću zaboraviti. Hajdemo, gospodo, hajdemo.

Kralj izađe iz svog šatora i stvarno zateče svog konja spremnog. To je bio kulaš koga je već tri godine jahao i koga je veoma voleo.

Konj radosno zarza ugledavši ga.

— Ah, — reče kralj — bio sam nepravičan i evo još jednog, ako ne prijatelja, a ono bar stvorenja koje me voli. Ti ćeš mi biti veran, zar ne, Artuse?

I kao da je razumeo ove reči, konj prinese svoje nozdrve iz kojih je izbijala para kraljevom licu, izvrćući gubicu i pokazujući veselo svoje bele zube.

— Da, da, — reče kralj milujući ga rukom — da, dobro je Artuse i zadovoljan sam tobom.

I s onom lakoćom koja je kralja činila jednim od najboljih konjanika u Evropi, Čarls uzjaha i okrećući se Atosu, Aramisu i Vinteru reče:

— Pa dobro, gospodo, čekam vas.

Ali je Atos stajao nepomičan, očiju uprtih i opružene ruke ka jednoj liniji koja se pružala duž obale Tajne, i bila dva puta duža od logora.

— Kakva je to linija? — reče Atos, kome poslednji noćni mrak što se borio s osvitom dana još ne dozvoljavaše da jasno razazna. — Kakva je ono linija? Nisam je video juče.

— To je nesumnjivo magla koja se diže s reke — reče kralj.

— Sire, to je nešto gušće od magle.

— Zaista, vidim nešto slično kakvoj crvenkastoj brani — reče Vinter.

— To je neprijatelj koji izlazi iz Njukastla i koji nas opkoljava — reče Atos.

— Neprijatelj! — reče kralj.

— Da, neprijatelj. Suviše je kasno. Gledajte, gledajte! Pod onim sunčanim zrakom, tamo, sa strane grada, vidite li kako odsjajivaju gvozdeni oklopi?

Tako su zvali oklopnike od kojih je Kromvel načinio svoju gardu.

— Ah, — reče kralj — saznaćemo da li je istina da me moji Škotlanđani izdaju.

— Šta hoćete da učinite? — uzviknu Atos.

— Da im izdam naređenje da jurišaju i da s njima pregazim te bedne pobunjenike.

I kralj, poteravši konja, polete ka šatoru grofa od Levena.

— Hajdemo za njim — reče Atos.

— Hajdemo — reče Aramis.

— Je li kralj ranjen? — reče Vinter — Vidim na zemlji krvave mrlje.

I polete tragom dvojice prijatelja. Atos ga zaustavi.

— Idite i okupite svoj puk, — reče on — predviđam da će nam uskoro zatrebati.

Vinter okrenu konja a dva prijatelja nastaviše svoj put. Za dve sekunde je kralj stigao do šatora glavnokomandujućeg generala škotske vojske. Skoči na zemlju i uđe pod šator.

General se nalazio među glavnim starešinama.

— Kralj! — uzviknuše ovi ustajući i pogledajući se zaprepašćeno.

Zaista, Čarls je stajao pred njima, sa šeširom na glavi, nabranih obrva i korbačem udarajući o čizmu.

— Da, gospodo, — reče on — lično kralj; kralj koji dolazi da od vas traži računa o onom što se događa.

— A šta se događa, sire? — upita grof od Levena.

— Događa se, gospodine, — odgovori mu kralj prepustivši se gnevu — da je general Kromvel noćas stigao u Njukastl; da vi to znate a da ja o tome nisam obavešten; događa se to da neprijatelj izlazi iz grada i zatvara nam put ka Tajni, da su vaši stražari morali videti taj pokret i da ja o tome nisam obavešten; događa se i to da ste me besramnom pogodbom prodali parlamentu za dve stotine hiljada funti sterlinga, ali da sam bar o toj pogodbi obavešten. Eto šta se događa, gospodo; odgovarajte ili se branite, jer vas ja optužujem.

— Sire, — promuca grof od Levena — sire, biće da su Vaše veličanstvo prevarili kakvim lažnim izveštajem.

— Video sam svojim očima kako se neprijateljska vojska pruža između mene i Škotske — reče Čarls — i mogu skoro da kažem: Čuo sam svojim ušima kako se pretresaju tačke kupoprodaje.

Škotski glavari se zgledaše i sad i oni nabraše obrve.

— Sire, — promrmlja grof od Levena savijen pod teretom sramote — sire, spremni smo da vam pružimo sve dokaze.

— Tražim samo jedan dokaz — reče kralj — Postavite vojsku u bojni poredak i krenimo na neprijatelja.

— To se ne može učiniti, sire — reče grof.

— Kako! To se ne može! A ko to sprečava te se ne može? — uzviknu Čarls I.

— Vaše veličanstvo dobro zna da između nas i engleske vojske postoji primirje — odgovori grof.

— Ako postoji primirje, onda ga je engleska vojska narušila izlazeći iz grada, protivu sporazuma po kome je morala da u njemu ostane zatvorena; a ja vam kažem, moramo proći preko te vojske i ući u Škotsku, i ako vi to ne učinite, onda birajte između dva imena koja čine da čoveka ostali ljudi preziru i da ga se gnušaju: ili ste podlaci, ili ste izdajice!

Oči Škotlanđana zaplamsaše i, kao što se često dešava u takvim prilikama, oni iz krajnje postiđenosti pređoše u krajnju bestidnost i dva plemenska glavara, pristupajući kralju s jedne i druge strane rekoše:

— Pa dobro, tako je, obećali smo da ćemo Škotsku i Englesku osloboditi od onoga koji već dvadeset i pet godina pije krv i zlato Škotske i Engleske. Obećali smo i mi držimo svoja obećanja. Kralju Čarlse Stjuarte naš si zarobljenik.

I obojica istovremeno ispružiše ruke da zgrabe kralja; ali pre nego što dodirnuše kralja i vrhom prstiju, obojica padoše, jedan bez svesti a drugi mrtav.

Atos je jednoga onesvestio kundakom svog pištolja, a Aramis je drugog proburazio svojim mačem.

A zatim, kako su grof od Levena i ostali glavari ustuknuli pred tom neočekivanom pomoći koja kao da s neba beše pala onome koga su oni već smatrali svojim zarobljenikom, Atos i Aramis izvukoše kralja iz tog verolomnog šatora u koji je tako neoprezno ušao i skočivši na konje koje su im njihovi lakeji držali u pripravnosti, sva trojica ponovo pojuriše galopom ka kraljevom šatoru.

U prolazu primetiše Vintera koji je jurio k njima na čelu svog puta. Kralj mu dade znak da pođe za njima.

XII

OSVETNIK

Sva četvorica uđoše u šator; nije bilo pripremljenog plana, trebalo ga je stvoriti.

Kralj pade u svoju naslonjaču.

— Propao sam — reče on.

— Ne, sire, — odgovori Atos — samo su vas izdali.

Kralj duboko uzdahnu.

— Izdali, izdali Škotlanđani, među kojima sam rođen, koje sam uvek više voleo od Engleza! Oh, bednici!

— Sire, — reče Atos — nije trenutak za optužbe, već je čas da pokažete da ste kralj i plemić. Na noge, sire, na noge! Jer ovde imate bar tri čoveka koja vas neće izdati, možete biti sigurni. Ah! Da nas je barem petorica! — promrmlja Atos, misleći na d’Artanjana i na Portosa.

— Šta velite? — upita Čarls ustajući.

— Kažem, sire, da postoji još samo jedno sredstvo. Milord od Vintera jamči za svoj puk ili skoro tako, ne objašnjavajmo se oko reči, stavlja se na čelo svojih ljudi; mi ćemo stati uz Vaše veličanstvo, probićemo se kroz Kromvelovu vojsku i dohvatićemo se Škotske.

— Postoji još jedno sredstvo, — reče Aramis — a to je da jedan od nas uzme kraljevo odelo i konja: dok budu navaljivali na njega kralj će možda uspeti da prođe.

— Savet je dobar i ako Vaše veličanstvo hoće da nekome od nas učini tu čast mi ćemo vam biti veoma zahvalni.

— Šta mislite o ovom savetu, Vintere? — upita kralj gledajući s divljenjem ova dva čoveka čija je jedina briga bila da na svoje glave navuku sve opasnosti koje su njemu pretile.

— Mislim, sire, ako uopšte postoji način da se spase Vaše veličanstvo, onda ga je gospodin d’Erble predložio. Ponizno molim Vaše veličanstvo da brzo učini svoj izbor, jer nemamo vremena za gubljenje.

— Ali ako prihvatim, to je smrt, to je bar zatvor za onog koji zauzme moje mesto.

— To je čast da je spasao svog kralja — uzviknu Vinter.

Kralj pogleda svog starog prijatelja sa suzama u očima, skide sa sebe orden Svetog Duha koji je nosio da bi ukazao počast dvojici Francuza koji su ga pratili i stavi ga oko vrata Vinteru koji na kolenima primi taj strahoviti znak prijateljstva i poverenja svog vladara.

— Pravo je, — reče Atos: on služi duže od nas.

Kralj ču te reči i okrete se sa suzama u očima.

— Gospodo, — reče — pričekajte za čas, imam i svakom od vas da dam po jednu lentu.

Zatim ode do jednog ormana u kome su bila njegova sopstvena odlikovanja i uze dva ordena podvezice.

— Ova odlikovanja ne mogu biti za nas — reče Atos.

— A zašto, gospodine? — upita Čarls.

— To su skoro kraljevska odlikovanja a mi smo obični plemići.

— Izvršite smotru svih zemaljskih prestola i nađite mi srca veća no što su vaša — reče kralj — Ne, ne, vi niste pravedni prema sebi, gospodo, ali sam ja tu da vam odam pravdu. Na kolena, grofe.

Atos kleče a kralj mu namače lentu s leva na desno kao što je bio običaj i dižući mač, umesto uobičajene formule: Činim vas vitezom, budite hrabri, verni i časni, on reče:

— Vi ste hrabri, verni i časni, činim vas vitezom, gospodine grofe.

A zatim, okrećući se Aramisu, reče:

— Na vas je red, gospodine viteže.

I isti obred otpoče opet uz iste reči, dok je Vinter, uz pomoć štitonoša skidao svoj bakarni oklop da bi lakše poverovali da je to kralj.

A onda kad Čarls završi s Aramisom kao što je završio s Atosom, poljubi ih obojicu.

— Sire, — reče Vinter koji je pred velikom odanošću opet stekao svu svoju snagu i svu svoju hrabrost — spremni smo.

Kralj pogleda tri plemića.

— Znači dakle da se mora bežati? — reče on.

— Bežati kroz celu jednu vojsku, sire, — reče Atos — u svim zemljama na svetu se zove jurišati.

— Umreću dakle s mačem u ruci — reče Čarls — Gospodine grofe, gospodine viteže, ako ikada budem kralj…

— Sire, vi ste nam već ukazali veću čast nego što pripada običnim plemićima; tako da smo vam mi zahvalni. Ali ne gubimo vreme, jer smo ga već isuviše izgubili.

Kralj im svoj trojici poslednji put pruži ruku, zameni svoj šešir za Vinterov i izađe.

Vinterov puk je bio postrojen na jednom bregu koji se dizao iznad logora; kralj u pratnji tri prijatelja pođe ka brežuljku.

Izgledalo je da se škotski logor najzad probudio; ljudi su izišli iz svojih šatora i poređali se kao za borbu.

— Vidite li, — reče kralj — može biti da se kaju i da su spremni da krenu.

— Ako se kaju, sire, — odgovori Atos — krenuće za nama.

— Dobro, — reče kralj — šta ćemo mi činiti?

— Razmotrimo neprijateljsku vojsku — reče Atos.

Oči male grupe upraviše se odmah na onu liniju koju su u zoru toga dana smatrali za maglu a sada su prvi sunčani zraci pokazali da je to vojska u borbenom poretku. Vazduh je bio čist i prozračan kao što je to obično u to vreme dana. Savršeno jasno su se razaznavali pukovi, zastave, pa čak i boje uniformi i konja.

Tada ugledaše kako se na jednom brežuljku, malo ispred neprijateljskog fronta pojavljuje omalen, dežmekast i trom čovek; tog čoveka je okruživalo nekoliko oficira.

On upravi dogled na grupu u kojoj je bio kralj.

— Poznaje li taj čovek lično Vaše veličanstvo? — upita Aramis.

Čarls se osmehnu.

— Taj čovek je Kromvel — reče on,

— Onda namaknite svoj šešir, sire, da ne bi primetio promenu.

— Ah, — reče Atos — izgubili smo mnogo vremena.

— Onda, — reče kralj — izdajte zapovest pa da pođemo.

— Hoćete li je vi izdati, sire? — upita Atos.

— Ne, vas imenujem svojim general-lajtnantom — reče kralj.

— Slušajte onda, milorde od Vintera, — reče Atos — udaljite se, sire, molim vas; ono što imamo sad da kažemo jedan drugom ne tiče se Vašeg veličanstva.

Kralj s osmehom učini tri koraka nazad.

— Evo šta predlažem, — nastavi Atos — podelićemo svoj puk u dva eskadrona; vi ćete se staviti na čelo prvog: Njegovo veličanstvo i mi na čelo drugog; ako nam se na putu ništa ne ispreči, napašćemo svi zajedno da bismo probili neprijateljski front i jurnućemo u Tajnu, koju ćemo preći bilo na gazu bilo plivajući: ako bi nam naprotiv stavili kakvu prepreku na putu vi i vaši ljudi poginućete do poslednjeg čoveka, dok ćemo mi s kraljem nastaviti put: kad jednom stignemo na obalu reke, pa da su i tri bojna reda neprijatelja, ako vaš eskadron ispuni svoju dužnost, ostalo je naša briga.

— Jaši! — reče Vinter.

— Jaši! — reče Atos — Sve je predviđeno i odlučeno.

— Onda, gospodo, — reče kralj — napred! I okupljajmo se oko starinskog francuskog uzvika: Monžoa i Sen-Deni! Engleskim odzivom sad se služi suviše veliki broj izdajnika.

Pojahaše. Kralj Vinterovog konja a Vinter kraljevog: zatim Vinter zauze mesto u prvom redu prvog eskadrona, a kralj, kome je Atos bio s desne strane a Aramis s leve, u prvom redu drugog eskadrona.

Cela škotska vojska je posmatrala te pripreme nepomično i ćutke, potpuno posramljena.

Moglo se videti kako nekoliko glavara izlazi iz redova i lomi svoje mačeve.

— Dobro, — reče kralj — to me teši, nisu svi izdajnici.

U tom trenutku odjeknu Vinterov glas:

— Napred! — viknu on.

Prvi eskadron se zatalasa, drugi pođe za njim i siđe s brežuljka. Jedan puk oklopnika se razvijao iza brega, gotovo jednak po broju, i u najbržem galopu je jurio k njemu.

Kralj pokaza Atosu i Aramisu ono što se događa.

— Sire, slučaj je predviđen i ako Vinterovi ljudi ispune svoju dužnost, to će nas spasti umesto da nas upropasti.

U taj mah se iznad sve buke koja se dizala od galopiranja konja, začu Vinterov glas koji vikaše:

— Sablje u ruke!

Na tu komandu svi isukaše sablje i one zablistaše kao munje.

— Hajdete, gospodo, — povika kralj i sam opijen bukom i prizorom — hajdete, gospodo, sablje u ruke!

Ali tu komandu kojoj kralj prvi dade primer, samo Atos i Aramis poslušaše.

— Izdali su nas — tiho reče kralj.

— Pričekaćemo još, — reče Atos — možda nisu poznali glas Vašeg veličanstva i očekuju naređenje svog komandanta eskadrona.

— Zar nisu čuli glas svog pukovnika! Ali pogledajte! — uzviknu kralj zaustavljajući svog konja tako da mu se noge saviše i zgrabi uzdu Atosovog konja.

— Ah, podlaci! Ah, bednici; ah, izdajnici! — vikao je Vinter čiji se glas čuo dok su njegovi ljudi napuštali svoje redove i rasipali su se po ravnici.

Jedva da je petnaestak ljudi bilo okupljeno oko njega i očekivalo juriš Kromvelovih oklopnika.

— Hajdemo da umremo s njima! — reče kralj.

— Hajdemo da umremo! — rekoše Atos i Aramis.

— Ovamo sva verna srca! — povika Vinter.

Taj glas dopre do dvojice prijatelja koji jurnuše u galopu.

— Nema milosti! — u odgovoru na Vinterov glas povika na francuskom jeziku jedan glas od koga zadrhtaše.

Što se tiče Vintera, on na zvuk tog glasa zastade sav bled i kao skamenjen.

Taj glas je bio glas jednog konjanika koji je jahao divnog vranca i jurišao na čelu engleskog puka pred kojim je u svom žaru, izbio za deset koraka.

— To je on — promrmlja Vinter ukočena pogleda i pustivši mač da mu visi o boku.

— Kralj! Kralj! — povika više glasova jer ih beše zavarala plava lenta i Vinterov kulaš; uhvatite ga živog!

— Ne, to nije kralj! — uzviknu konjanik — Nemojte se prevariti. Zar ne, milorde od Vintera, vi niste kralj? Zar ne, vi ste moj stric?

I u isto vreme Mordaunt, jer to je bio on, uperi cev svog pištolja na Vintera. Pucanj odjeknu: metak prostreli starog plemića kroz grudi, on odskoči u sedlu i pade Atosu u naručje, mrmljajući:

— Osvetnik!

— Seti se moje majke! — zaurla Mordaunt projurivši pored njega, kako ga njegov konj beše zaneo u besnom galopu.

— Bedniče! — viknu Aramis okinuvši na njega pištolj skoro na dohvat ruke kad je ovaj prolazio pored njega; ali se upali samo fitilj i metak ne opali.

U tom istom trenutku ceo puk se obori na nekolicinu ljudi koji su se odupirali i dvojicu Francuza opkoliše, pritesniše, napadoše. Atos, pošto se uverio da je Vinter mrtav, ispusti leš i isukavši mač reče:

— Hajde, Aramise, za čast Francuske.

I dva Engleza koji su bili najbliži dvojici plemića padoše, obojica smrtno ranjeni.

U istom času odjeknu jedno užasno „ura” i trideset mačeva zablistaše nad njihovim glavama.

Odjednom jedan čovek polete iz sredine engleskih borbenih redova, koje ispretura, skoči na Atosa, zagrli ga svojim nervoznim rukama, istrže mu mač, šapućući mu na uvo:

— Mir! Predajte se. Kad se predajete meni, to je kao da se niste predali.

Jedan džin je isto tako zgrabio članke obeju Aramisovih ruku dok je ovaj uzalud pokušavao da se otme njegovom silovitom stisku.

— Predajte se — reče mu gledajući ga ukočeno.

Aramis diže glavu, Atos se okrete.

— D’Art… — uzviknu Atos čija usta Gaskonjac zatvori rukom.

— Predajem se — reče Aramis pružajući svoj mač Portosu.

— Pali! Pali! — vikaše Mordaunt vraćajući se ka grupi u kojoj su bila dva prijatelja.

— A zašto „pali”? — reče pukovnik, svi su se predali.

— To je miledin sin — reče Atos d’Artanjanu.

— Poznao sam ga.

— To je kaluđer — reče Portos Aramisu.

— Znam.

U istom trenutku svi se redovi stadoše razmicati. D’Artanjan je držao Atosovog konja za uzdu a Portos Aramisovog. Svaki od njih je pokušavao da svog zarobljenika odvuče daleko od bojnog polja.

Taj pokret otkri mesto na kome je palo Vinterovo telo. S nagonom mržnje Mordaunt ga beše pronašao i sagnuvši se sa svoga konja, posmatrao ga je s odvratiim osmehom.

Atos, makoliko da je bio miran, prinese ruku još punim svojim kuburlijama.

— Šta to radite? — reče d’Artanjan.

— Pustite me da ga ubijem.

— Nemojte učiniti ni pokreta po kome bi se moglo zaključiti da ga poznajete, ili smo sva četvorica propali.

A zatim okrećući se mladiću, reče:

— Dobar lov, — uzviknu on — dobar lov, prijatelju Mordaunte. Svako od nas ima svoj, i g. od Valona i ja: vitezove podvezice, ništa manje.

— Ali, — reče Mordaunt gledajući Atosa i Aramisa zakrvavljenim očima — ali to su Francuzi, čini mi se?

— O tome, vere mi, ne znam ništa. Jeste li Francuz, gospodine? — upita on Atosa.

— Jesam — odgovori ovaj ozbiljno.

— Pa lepo, dragi moj gospodine, eto gde ste zarobljenik jednog svog zemljaka.

— Ali kralj? — reče Atos prestravljeno — Kralj?

D’Artanjan čvrsto steže ruku svog zarobljenika i reče mu:

— Eh, uhvatili smo ga, tog kralja!

— Da, — reče Aramis — jednom bestidnom izdajom.

Portos umalo ne smrvi ruku svog prijatelja i reče mu s osmehom:

— Eh, gospodine! Rat se vodi isto toliko veštinom koliko i snagom: pogledajte!

I zaista se u tom trenutku moglo videti kako eskadron koji je trebalo da štiti Čarlsovo povlačenje ide u susret engleskom puku, opkolivši kralja koji je sam išao pešice u velikom, praznom prostoru. Kralj je na oko izgledao miran, ali se moglo videti šta je podnosio da bi izgledao miran: s njegovog je čela curio znoj i on je slepoočnice i usne brisao maramicom koja je, kadgod bi je odmakao od usana, bila obojena krvlju.

— Evo Nabukodonosora! — uzviknu jedan od Kromvelovih oklopnika, stari puritanac čije oči sevnuše kad ugleda onog koga su zvali tiranin.

— Ta šta govorite. Nabukodonosor? — reče Mordaunt s užasnim osmehom — Ne, to je kralj Čarls I, dobri kralj Čarls koji otima imanja svojim podanicima da bi ih od njih nasledio.

Čarls podiže pogled prema bezobrazniku koji je ovako govorio, ali ga ne poznade. Međutim mirna i pobožna dostojanstvenost njegovog lica natera Mordaunta da obori pogled.

— Dobar dan, gospodo, — reče kralj dvojici plemića koje vide, jednog u d’Artanjanovim a drugog u Portosovim rukama. — Dan je bio nesrećan, ali to nije vaša krivica. Hvala bogu! Gde je moj stari Vinter?

Dva plemića okretoše glavu i ćutahu.

— Potraži gde je Straford — sikćući reče Mordaunt.

Čarls uzdrhta: ovaj demon je tačno pogodio. Straford je bio njegova večita griža savesti, sen koja ga je danju progonila i njegova noćna sablast.

Kralj pogleda oko sebe i vide jedan leš kraj svojih nogu. To je bio Vinterov leš.

Čarls ne viknu, ne pusti ni suze, samo se još potpunije bledilo razli po njegovom licu; on kleče jednim kolenom na zemlju, podiže Vinterovu glavu, poljubi ga u čelo i uzimajući ponovo lentu ordena Svetog Duha koju mu beše stavio oko vrata, stavi je pobožno na svoje grudi.

— Vinter je, dakle, poginuo? — upita d’Artanjan upirući oči u leš.

— Da, — reče Atos — ubio ga je njegov sinovac.

— Dobro, to je prvi od nas koji odlazi, — promrmlja d’Artanjan — nek počiva u miru, bio je hrabar.

— Čarlse Stjuarte, — reče tada pukovnik engleskog puka, prilazeći kralju koji tek što beše ponovo uzeo kraljevska obeležja — predajete li nam se kao zarobljenik?

— Pukovniče Tomlinsone, — reče Čarls — kralj se ne predaje; čovek popušta pred silom, to je sve.

— Vaš mač.

Kralj izvuče svoj mač i prebi ga preko kolena.

U tom trenutku dojuri konj bez konjanika, sav obliven penom, vatrena oka, raširenih nozdrva, i, poznavši svog gospodara, zastade kraj njega, ržući od radosti: to je bio Artus.

Kralj se osmehnu, pogladi ga rukom i lako uzjaha.

— Hajde, gospodo, — reče — vodite me kud hoćete.

A onda živo se okrećući reče:

— Čekajte, učinilo mi se da vidim kako se Vinter pokreće, ako je još u životu, tako vam onog što vam je najsvetije, nemojte napustiti tog velikodušnog plemića.

— Oh budite bez brige, kralju Čarlse, — reče Mordaunt — metak je prošao kroz samo srce.

— Ne govorite ni reči, ne dajte ni znaka od sebe, nemojte se usuditi da pogledate u Portosa i mene, — reče d’Artanjan Atosu i Aramisu — jer miledi nije umrla i njena duša živi u telu ovog đavola!

I odred se uputi prema gradu odvodeći svoj kraljevski plen; ali na pola puta jedan ađutant generala Kromvela donese naređenje pukovniku Tomlinsonu da kralja vodi u Hol-denbi-Kastl.

U isto vreme se u svim pravcima raziđoše glasnici da objave Engleskoj i čitavoj Evropi da je kralj Čarls Stjuart postao zarobljenik generala Olivera Kromvela.

XIII

OLIVER KROMVEL

— Hoćete li kod generala? — reče Mordaunt d’Artanjanu i Portosu — Znate da vas je pozvao posle borbe.

— Prvo ćemo ostaviti svoje zarobljenike na pouzdano mesto — reče d’Artanjan Mordauntu. — Znate li, gospodine, da svaki od ovih plemića vredi hiljadu i pet stotina pistola?

— Oh, budite bez brige, — reče Mordaunt gledajući ih pogledom čiju je svirepost uzalud pokušavao da savlada — moji konjanici će ih čuvati, a čuvaće ih dobro; ja vam za njih jamčim.

— Ja sam ću ih čuvati još bolje — nastavi d’Artanjan — Uostalom, šta je potrebno? Jedna dobra soba sa stražarima, ili prosto njihova reč da neće pokušavati da beže. Ja ću to urediti, a zatim ćemo imati čast da izađemo pred generala i da od njega zatražimo šta ima da nam naredi za njegovu preuzvišenost.

— Nameravate dakle uskoro da pođete? — upita Mordaunt.

— Naša misija je završena i ništa nas više ne zadržava u Engleskoj osim dobre volje velikog čoveka kome smo bili poslati.

Mladić se ujede za usne i naginjući se naredniku reče mu na uvo:

— Pratićete ove ljude i nemojte ih gubiti iz vida; i kad budete znali gde su odseli, vratićete se da me sačekate kod gradske kapije.

Narednik dade znak da će ga poslušati.

Tada, umesto da ide za gomilom zarobljenika koje su sprovodili u grad, Mordaunt se uputi ka brežuljku s koga je Kromvel posmatrao borbu i na kome je naredio da mu se razapne šator.

Kromvel beše zabranio da ikoga puštaju njemu: ali stražar koji je poznavao Mordaunta kao jednot od najbližih Kromvelovih poverenika, pomisli da se zabrana ne odnosi na mladića.

Mordaunt dakle ukloni šatorsko krilo i ugleda Kromvela kako sedi za stolom nalaktivši se i naslonivši glavu na ruke; osim toga bio mu je okrenut leđima.

Da li je Kromvel čuo ili ne da je Mordaunt ušao, tek on se ne osvrte.

Mordaunt ostade stojeći kraj vrata.

Najzad, posle nekoliko trenutaka, Kromvel podiže svoje otežalo čelo i kao da je nagonski osetio da se neko tu nalazi, lagano okrete glavu.

— Rekao sam da želim da budem sam! — uzviknu on ugledavši mladića.

— Nisu mislili da se to naređenje odnosi na mene, gospodine — reče Mordaunt — Međutim, ako zapovedate, ja mogu izići.

— Ah, vi ste to, Mordaunte! — reče Kromvel i kao da mu se snagom njegove volje s očiju digao zastor — Kad ste već tu, pa dobro, ostanite.

— Došao sam da vam čestitam.

— Da mi čestitaš? A na čemu?

— Na zarobljavanju Čarlsa Stjuarta. Sad ste vi gospodar Engleske.

— Bio sam to mnogo više pre dva sata — reče Kromvel

— Kako to, generale?

— Bio sam potreban Engleskoj da bih uhvatio tiranina, sad je tiranin uhvaćen. Jeste li ga videli?

— Jesam, gospodine — reče Mordaunt.

— Kako se drži?

Mordaunt oklevaše, ali istina kao da mu, i protiv njegove volje slete s usana.

— Mirno i dostojanstveno — reče on.

— Šta je rekao?

— Nekoliko oproštajnih reči svojim prijateljima.

— Svojim prijateljima! — promrmlja Kromvel — Dakle on ima prijatelja?

A zatim glasno dodade:

— Da li se branio?

— Nije, gospodine, svi su ga napustili, osim trojice ili četvorice. Nije, dakle, bilo mogućnosti da se brani.

— Kome je predao svoj mač?

— Nije ga predao, slomio ga je.

— Dobro je učinio; ali umesto da ga slomije još bi bolje učinio da se njime uspešnije služio.

Za trenutak zavlada ćutanje.

— Čini mi se da je pukovnik onog puka koji je pratio kralja Čarlsa, poginuo? — reče Kromvel posmatrajući ukočeno Mordaunta.

— Jeste, gospodine.

— Ko ga je ubio? — upita Kromvel.

— Ja svojom rukom.

— Kako se zvao?

— Lord od Vintera.

— Vaš stric? — uzviknu Kromvel.

— Moj stric! — nastavi Mordaunt — izdajnici Engleske mi nisu nikakav rod.

Kromvel ostade za trenutak zamišljen posmatrajući ovog mladića; zatim s onom dubokom melanholijom koju tako lepo opisuje Šekspir, reče:

— Mordaunte, vi ste jeziv sluga.

— Kad Gospod naređuje, — reče Mordaunt — onda se ne možemo cenjkati s njegovim naredbama. Avram je podigao nož na Isaka, a Isak je bio njegov sin.

— Da, — reče Kromvel — ali Gospod nije dopustio da se žrtva izvrši.

— Pogledao sam oko sebe i nisam video ni jarca ni jare vezane u žbunju u ravnici.

Kromvel se naže.

— Vi ste jak među jakima, Mordaunte — reče on. — A kako su se Francuzi držali?

— Kao hrabri ljudi, gospodine — reče Mordaunt.

— Da, da, — promrmlja Kromvel — Francuzi se dobro bore; i zaista, ako mi je dogled dobar, čini mi se da sam ih video u prvom redu.

— Tu su i bili — reče Mordaunt.

— Pa ipak iza vas — na to će Kromvel.

— Krivica za to je do njihovih konja a ne do njih.

I opet za trenutak zavlada ćutanje.

— A Škotlanđani? — upita Kromvel.

— Održali su svoju reč — reče Mordaunt — i nisu se ni makli.

— Bednici! — promrmlja Kromvel.

— Njihovi oficiri žele da vas vide, gospodine.

— Nemam vremena. Jesu li isplaćeni?

— Ove noći.

— Neka odlaze onda, neka se vrate u svoja brda i nek u njima sakriju svoju sramotu ako su im brda dovoljno visoka za to; nemam više ništa s njima, ni oni sa mnom. A sad, idite, Mordaunte.

— Pre nego što odem, gospodine, — reče Mordaunt — ima nekoliko pitanja da vam uputim i jednu molbu, gospodaru.

— Meni?

Mordaunt se pokloni.

— Dolazim k vama, jer ste moj heroj, moj zaštitnik, moj otac, i kažem vam: Gospodaru, jeste li zadovoljni sa mnom?

Kromvel ga pogleda s čuđenjem. Mladić ostade miran.

— Jesam, — reče Kromvel — učinili ste, otkako vas poznajem, ne samo svoju dužnost, nego i više od svoje dužnosti, bili ste veran prijatelj, vešt pregovarač, dobar vojnik.

— Sećate li se, gospodine, da sam ja prvi došao na misao da sa Škotlanđanima pregovaram o predaji njihovog kralja?

— Da, misao potiče od vas, istina je: u svom preziranju ljudi, još nisam dotle došao.

— Jesam li bio dobar izaslanik u Francuskoj?

— Da, i dobili ste od Mazarena ono što sam tražio.

— Jesam li se uvek s puno žara borio za vašu slavu i vaše interese?

— Isuviše vatreno možda, to je ono što sam vam maločas prebacivao. Ali šta hoćete da postignete svim tim pitanjima?

— To vam kažem, milorde, da je došao trenutak kad me možete jednom reči nagraditi za sve moje usluge.

— Ah, — reče Oliver s lakim pokretom preziranja — tačno je, zaboravio sam da svaka usluga zaslužuje nagradu, da ste mi vi služili i da još niste dobili nagradu.

— Gospodine, možete me nagraditi ovog časa i to bolje nego što sam ikad želeo.

— Kako to?

— Nagrada mi je pod rukom, gotovo je držim.

— A kakva je to nagrada? — upita Kromvel — Jesu li vam ponudili zlata? Tražite li čin? Želite li vlasti?

— Gospodine, hoćete li usvojiti moju molbu?

— Da vidimo prvo kakva je.

— Gospodine, kad ste mi vi rekli: Izvršićete jedno naređenje, jesam li vam ikad odgovorio: Da vidimo to naređenje?

— Ali ako je ipak vašu želju nemoguće ostvariti?

— Kad ste vi nešto želeli i kad ste mi naredili da tu želju ostvarim, jesam li vam ikad odgovorio: To je nemoguće?

— Ali molba koja se iziskuje s toliko priprema…

— Ah, budite bez brige, gospodine, — reče Mordaunt s jednostavnim izrazom — ta vas molba neće upropastiti.

— Pa dobro, — reče Kromvel — obećavam vam da ću vašu molbu uslišiti ukoliko je stvar u mojoj vlasti: tražite.

— Gospodine, — odgovori Mordaunt — jutros su uhvaćena dva zarobljenika, ja ih tražim od vas.

— Ponudili su, dakle, vrlo veliki otkup? — reče Kromvel.

— Naprotiv, mislim da su siromašni, gospodine.

— Ali, to su dakle vaši prijatelji?

— Da, gospodine, uzviknu Mordaunt, to su moji prijatelji, dragi prijatelji, i dao bih svoj život za njihov.

— Dobro, Mordaunte, — reče Kromvel, stičući ponovo s izvesnim radosnim pokretom bolje mišljenje o mladiću — dobro, dajem ti ih, neću čak ni da znam ko su; učini s njima štogod želiš.

— Hvala, gospodine — uzviknu Mordaunt — Hvala! Odsada vam moj život pripada i čak kad ga budem izgubio opet ću biti vaš dužnik, hvala, vi ste mi sjajno platili za sve moje usluge.

I baci se Kromvelu pred noge i uprkos napora puritanskog generala koji nije želeo, ili se pravio kao da ne želi da dopusti da mu se ukazuje ta gotovo kraljevska počast, uze njegovu ruku i poljubi je.

— Šta! — reče Kromvel, zaustavljajući ga i sam u trenutku kad se podizao — Nikakvih drugih nagrada? Zlata? Činova?

— Dali ste mi sve što ste mi mogli dati, milorde, i smatram da ste mi se danas za sve odužili.

I Mordaunt izlete iz generalovog šatora s radošću koja mu se prelivala iz srca i očiju.

Kromvel ga isprati pogledom.

— Ubio je svog strica — promrmlja on — Avaj, kakve su moje sluge? Može biti da je ovaj, koji ne traži ništa ili bar izgleda da ne traži ništa, pred licem božjim tražio više nego oni koji će doći da traže zlato pokrajina i hleb nevoljnika; niko mi ne služi besplatno. Čarls, koji je moj zarobljenik možda još ima prijatelja, a ja ih više nemam.

I s uzdahom nastavi svoje razmišljanje koje Mordaunt beše prekinuo.

XIV

PLEMIĆI

Dok je Mordaunt išao ka Kromvelovom šatoru, d’Artanjan i Portos su vodili svoje zarobljenike u kuću koja im beše određena za stan u Njukastlu.

Naređenje koje je Mordaunt došapnuo naredniku nije promaklo Gaskonjčevom oku; stoga je pogledom preporučio Atosu i Aramisu najstrožiju opreznost. Prema tome Aramis i Atos su ćutke išli pored svojih pobedilaca, što im nije bilo teško jer je svaki od njih imao dovoljno da razgovara sam sa sobom.

Ako se ikad neko začudio, to je bio Musketon kad je s kućnog praga video kako se približavaju četiri prijatelja koje su pratili narednik i jedna desetina vojnika. On protrlja oči, pošto nije mogao da se reši i pozna Atosa i Aramisa, ali je najzad bio primoran da se pomiri s očiglednošću. I tako se htede sav izgubiti u uzvicima, kad ga Portos ućutka jednim od onih pogleda na koje nema pogovora.

Musketon ostade pripijen uz vrata, očekujući da mu se objasni ova ovako čudna stvar; njega je naročito bunilo to što su četiri prijatelja izgledala kao da se ne poznaju.

D’Artanjan i Portos su uveli Atosa i Aramisa u onu kuću u kojoj su stanovali od juče i koju im je odredio general Kromvel: bila je na uglu ulice, imala je vrt i konjušnicu koji su izbijali na susednu ulicu.

Prozori na prizemlju su, kao što je to često slučaj u malim gradovima u unutrašnjosti, imali rešetke na prozorima, tako da su veoma ličili na prozore kakvog zatvora.

Dva prijatelja pustiše zarobljenike da uđu ispred njih i zastadoše na pragu, pošto su Musketonu naredili da četiri konja uvede u konjušnicu.

— Zašto ne ulazimo s njima? — reče Portos.

— Jer pre toga — reče d’Artanjan — treba vi deti šta hoće od nas ovaj narednik i osam do deset ljudi koji ga prate.

Narednik i osam do deset ljudi pratnje se smestiše u malom vrtu.

D’Artanjan ih zapita šta žele i zbog čega stoje tu.

— Dobili smo naređenje — reče narednik — da vam pomažemo da čuvate zarobljenike.

Na to se nije imalo šta reći, to je naprotiv bila delikatna pažnja, zbog koje je trebalo da se prave zahvalni onome koji im je tu pažnju ukazao. D’Artanjan se zahvali naredniku i dade mu jednu krunu da popije u zdravlje generala Kromvela.

Narednik odgovori da puritanci ne piju i stavi krunu u džep.

— Ah, — reče Portos — da, užasnog li dana, dragi moj d’Artanjane!

— Šta govorite to, Portose? Vi nazivate užasnim danom onaj u kome smo opet našli svoje prijatelje.

— Da, ali u kakvim okolnostima!

— Tačno je da su okolnosti nezgodne, — reče d’Artanjan — ali, ne mari, uđimo kod njih i pokušajmo da se jasnije razaberemo u svom položaju.

— Vrlo je zapleten, — reče Portos — i sad razumem zašto mi je Aramis tako žarko preporučivao da zadavim onog užasnog Mordaunta.

— Ta ćutite! — reče d’Artanjan — Ne izgovarajte to ime.

— Ali, kako ja govorim francuski a oni su Englezi…

D’Artanjan pogleda Portosa s onim izrazom divljenja koje razuman čovek ne može da odrekne čudovišnim stvarima bilo koje vrste.

A zatim, kako ga je i sam Portos gledao ne shvatajući uopšte njegovo čuđenje, d’Artanjan ga gurnu, govoreći mu:

— Uđimo.

Portos uđe prvi a d’Artanjan za njim; d’Artanjan brižljivo zatvori vrata i svoja dva prijatelja jednog za drugim steže u zagrljaj.

Atos je bio strašno tužan. Aramis je d’Artanjana i Portosa gledao jednog za drugim, bez reči, ali mu je pogled bio tako izrazit da ga je d’Artanjan razumeo.

— Hoćete da znate kako to da smo mi ovde? Eh, bože moj! To je lako pogoditi. Mazaren nam je naredio da donesemo jedno gismo generalu Kromvelu.

— Ali kako ste se našli kraj Mordaunta? — reče Atos — Mordaunta za koga sam vam rekao da ga se čuvate, d’Artanjane.

— I za koga sam vam rekao da ga zadavite, Portose — reče Aramis.

— I opet Mazaren. Kromvel je ovoga poslao Mazarenu; Mazaren je nas poslao Kromvelu. Ima zle kobi u svemu tome.

— Da, imate pravo, d’Artanjane, zla kob koja nas razdvaja i upropašćuje. Stoga, dragi moj Aramise, ne govorimo više o tome i cppemimo se da podnesemo svoju sudbinu.

— Sto mu bogova! Naprotiv, govorimo o tome, jer smo se dogovorili jednom za navek, da ćemo biti uvek zajedno, iako smo u protivničkim taborima.

— Oh, da, sasvim protivničkim, — reče Atos s osmehom — jer ovde, pitam vas, kakvoj stvari služite? Ah, d’Artanjane, vidite zašta vas taj bedni Mazaren upotrebljava. Znate li kakav ste zločin danas učinili? Zarobljavanje kralja, njegovo poniženje, njegovu smrt.

— Oh, oh! — reče Portos — mislite?

— Preterujete, Atose, — reče d’Artanjan — nismo dotle doterali.

— Eh, bože moj, naprotiv, blizu smo. Zašto hapsiti kralja? Kad čovek hoće da ga poštuje kao gospodara, onda ga ne kupuje kao roba. Mislite li da ga je Kromvel platio dve stotine hiljada funti sterlinga stoga da bi ga ponovo postavio na presto? Prijatelji, ubiće ga, budite uvereni, i to je još najmanji zločin koji mogu učiniti. Bolje je odrubiti glavu jednom kralju nego ga šamarati.

— I ja ne kažem da nije tako, i na kraju krajeva, to je mogućno, — reče d’Artanjan — ali šta se sve to nas tiče? Ja sam ovde jer sam vojnik, jer služim svoje gospodare, to jest one koji mi daju platu. Zakleo sam se da ću slušati i slušam; ali vi koji niste položili zakletvu, zbog čega ste vi ovde, i kakvoj stvari služite?

— Najsvetijoj stvari na svetu, — reče Atos — stranci nesreće, kraljevstva i religije. Jedan prijatelj, jedna supruga, jedna kći su nam učinili čast da nas pozovu u pomoć. Služili smo im prema slabim sredstvima kojima raspolažemo i bog će uzeti u obzir našu želju da im pomognemo mada to nije bilo u našoj moći. Vi možete da mislite drukčije, d’Artanjane, da stvari posmatrate na drugi način, prijatelju; ja vas od toga ne odvraćam, ali vas osuđujem.

— Oh, oh, — reče d’Artanjan — a šta se mene na kraju krajeva tiče što se gospodin Kromvel, koji je Englez, pobunio protiv svog kralja, koji je Škotlanđanin? Ja sam Francuz i sve te stvari me se ne tiču. Zbog čega biste hteli da ja za njih budem odgovoran?

— Stvarno — reče Portos.

— Zato što su svi plemići braća, stoga što ste plemić, stoga što su kraljevi svih zemalja prvi plemići, stoga što slepi, nezahvalni i glupi plebs uvek nalazi zadovoljstvo u tome da ponižava one koji su iznad njega; i vi ste, vi d’Artanjane, čovek starog plemstva, čovek s lepim imenom, čovek dobrog mača, doprineli da se jedan kralj preda pivarima, krojačima i kočijašima! Ah d’Artanjane, kao vojnik ste možda učinili svoju, dužnost, ali kao plemić ste krivi, ja vam to kažem.

D’Artanjan je žvakao peteljku jednog cveta, nije odgovarao i osećao se nelagodno; jer kad bi skrenuo pogled sa Atosovog pogleda naišao bi na Aramisov.

— A vi, Portose, — nastavi grof kao da se sažalio na d’Artanjanovu zbunjenost — vi, najbolje srce, najbolji prijatelj, najbolji vojnik koga poznajem, vi, koga je duša činila dostojnim da se rodi na stepenicama prestola i koga će kad tad nagraditi jedan mudar kralj; vi, dragi moj Portose, vi plemić po načinu života, po ukusima i hrabrosti, vi ste isto toliko krivi koliko i d’Artanjan.

Portos pocrvene ali pre od zadovoljstva nego od zabune, ali ipak pognuvši glavu kao da se stidi reče:

— Da, da, mislim da ste u pravu, dragi moj grofe.

Atos ustade.

— Hajde, — reče prilazeći d’Artanjanu i pružajući mu ruku — hajde, nemojte se ljutiti, dragi moj sine, jer sve što sam vam rekao, rekao sam vam ako ne očinskim glasom a ono srcem. Bilo bi mi lakše, verujte mi, da vam se zahvalim što ste mi spasli život, a da ni jednom reči ne pomenem svoja osećanja.

— Nesumnjivo, nesumnjivo, Atose, — odgovori d’Artanjan stežući mu i sam ruku — ali to i jeste što vi imate đavolskih osećanja koje ceo svet ne može imati. Ko može da zamisli da će jedan razuman čovek napustiti svoju kuću, Francusku, svog štićenika divnog mladića, jer mi smo ga videli u logoru, i to da bi dojurio gde? U pomoć jednom trulom i crvotočnom kraljevstvu koje će se jednog od ovih jutara srušiti kao kakva stara baraka. Osećanje koje nam izlažete lepo je, nesumnjivo, toliko lepo da je nadljudsko.

— Kakvo je da je, d’Artanjane, — odgovori Atos ne upavši u zamku koju je svojom gaskonjskom veštinom podmetnuo njegov prijatelj njegovoj roditeljskoj ljubavi prema Raulu — kakvo je da je, vi na dnu srca osećate da je pravedno, ali grešim što o tome raspravljam sa svojim gospodarom D’Artanjane, ja sam vaš zarobljenik, postupajte sa mnom kao s takvim.

— Ah bogamu! — reče d’Artanjan — Vi vrlo dobro znate da nećete dugo biti moj zarobljenik.

— Ne, — reče Aramis — s nama će postupiti kao s onima koji su bili zarobljeni kod Filipofa.

— A kako su s njima postupili? — zapita d’Artanjan.

— Pa, reče Aramis — jednu polovinu su povešali a drugu postreljali.

— Pa lepo, — reče d’Artanjan — ja vam jamčim da vi dogod u mojim žilama bude i kapi krvi, nećete biti ni streljani ni obešeni. Sto mu bogova! Nek samo izvole! Uostalom, vidite li ova vrata, Atose?

— Pa?

— Pa kroz ta vrata ćete proći kadgod zaželite; jer počevši od ovog trenutka vi i Aramis ste slobodni kao vazduh.

— Sasvim vas poznajem u tome, dragi moj d’Artanjane, — odgovori Atos — ali vi niste više naš gospodar: ova vrata se čuvaju, d’Artanjane, vi to dobro znate.

— Pa lepo, izići ćete silom — reče Portos. — Šta tu ima? Najviše deset ljudi.

— To ne bi bilo ništa za nas četvoricu, to je suviše za nas dvojicu. Ne, vidite, ovako kako smo podeljeni sada, moramo poginuti. Vidite kobni primer: na drumu za Vandomoa, d’Artanjane, vi tako hrabri, Portose, vi tako smeli i snažni, bili ste potučeni: danas smo to Aramis i ja, na nas je došao red. A to nam se nikad nije desilo kad smo sva četvorica bili ujedinjeni; umrimo dakle kao što je umro Vinter, što se mene tiče, izjavljujem da pristajem da bežim samo ako to učinimo sva četvorica zajedno.

— Nemoguće, — reče d’Artanjan — mi smo pod zapovedništvom Mazarenovim.

— To znam i zato ne navaljujem više; moja razlaganja nisu ništa pomogla; besumnje su bila slaba kad nisu imala nikakvog uticaja na tako zdrave duhove kao što su vaši.

— Uostalom da su i uticala, — reče Aramis — najbolje je ne kompromitovati dva izvanredna prijatelja kao što su d’Artanjan i Portos. Budite bez brige, gospodo, učinićemo vam čast umirući; što se mene tiče, osećam se ponosan da idem u susret mecima, pa čak i užetu, s vama, Atose, jer mi se nikad niste učinili tako veliki kao danas.

D’Artanjan nije govorio ništa ali pošto je do kraja izgrizao peteljku cveta, sad je grizao prste.

— Mislite li, — nastavi on najzad — da će vas ubiti? A zašto? Kome će koristiti vaša smrt? Uostalom, vi ste naši zarobljenici.

— Budalo, trostruka budalo! — reče Aramis — Zar ne poznaješ Mordaunta? Pa lepo, ja sam s njim izmenjao samo jedan pogled i u tom sam pogledu video da smo osuđeni.

— Činjenica je da mi je žao što ga nisam zadavio kao što ste mi vi to rekli, Aramise — reče Portos.

— Eh, baš me briga za Mordaunta! — uzviknu d’Artanjan — Sto mu gromova! Ako me suviše zagolica, zgnječiću tog crva! Stoga nemojte bežati, to je izlišno, jer kunem vam se, ovde ste isto toliko bezbedni kao što ste to bili pre dvadeset godina, vi Atose u ulici Feru, a vi Aramise u ulici Vožirar.

— Pazite, — reče Atos ispružajući ruku prema jednom od prozora s rešetkama kroz koji je svetlost ulazila u sobu — za koji čas ćete znati na čemu ste, jer evo ga gde juri ovamo.

— Ko?

— Mordaunt.

Zaista, u pravcu koji je pokazivala Atosova ruka d’Artanjan ugleda jednog konjanika koji je jurio ka njima u galopu.

To je zaista bio Mordaunt.

D’Artanjan istrča iz sobe.

Portos htede da krene za njim.

— Ostanite, — reče d’Artanjan — i dođite tek kada čujete da prstima dobujem o vrata.

XV

ISUSE GOSPODE

Kad Mordaunt stiže pred kuću, ugleda d’Artanjana na pragu a vojnike kako s oružjem leže ovde onde po travi u vrtu.

— Hej! — viknu on glasom koji se gušio usled brzog trka — jesu li zarobljenici još uvek tu?

— Jesu, gospodine, — reče narednik ustajući hitro kao i njegovi ljudi, koji živo kao i on prineše ruke šeširima.

— Dobro. Četiri čoveka da ih preuzmu i da ih istog trenutka vode u moj stan.

Četiri čoveka se pripremiše.

— Molim? — reče d’Artanjan s onim drskim izrazom koji su mu naši čitaoci morali često videti otkako ga poznaju — Šta se dešava, molim vas?

— Dešava se to, gospodine, — reče Mordaunt — da sam naredio četvorici ljudi da uzmu zarobljenike koje smo jutros zarobili i da ih vode u moj stan.

— A zašto to? — zapita d’Artanjan — Izvinite za radoznalost; ali razumete da želim da budem obavešten o tome.

— Jer zarobljenici pripadaju sada meni, — odgovori Mordaunt s visine — i ja njima raspolažem po svojoj ćudi.

— Dozvolite, dozvolite, mladi moj gospodine, — reče d’Artanjan — čini mi se da grešite; zarobljenici obično pripadaju onima koji su ih zarobili a ne onima koji su posmatrali kako ih hvataju. Mogli ste uhvatiti milorda od Vintera koji je, kako kažu, bio vaš stric; vi ste više voleli da ga ubijete, to je u redu; mi smo mogli, g. od Valona i ja da ubijemo ova dva plemića, više smo voleli da ih uhvatimo, svako po svome ukusu.

Mordauntove usne pobeleše. D’Artanjan shvati da će stvari uskoro uzeti nezgodan obrt i stade dobovati gardijski marš po vratima.

Kod prvog takta Portos izađe i namesti se s druge strane vrata na čijem pragu mu behu noge dok je glavom dodirivao vrh.

Taj pokret ne izmače Mordauntu. — Gospodine, — reče on s gnevom koji poče izbijati — uzalud se opirete, ove zarobljenike mi je ovog časa predao glavnokomandujući general, moj slavni gospodar, Oliver Kromvel. D’Artanjana ove reči pogodiše kao udar groma. Krv mu jurnu u slepoočnice, oblak mu prelete preko očiju, on shvati svirepu nadu mladićevu, i ruka mu se nagonskim pokretom spusti na balčak mača.

Što se Portosa tiče, on je posmatrao d’Artanjana da bi znao šta da učini i svoje pokrete podešavao prema njegovima.

Taj Portosov pogled više uznemiri d’Artanjana nego što ga umiri, i počinjao je da prebacuje sebi što je pozvao sirovu snagu Portosovu u stvari koju je, izgleda, uglavnom trebalo voditi lukavstvom.

„Nasilje bi nas sve upropastilo, govorio je sam sebi tiho; d’Artanjane, prijatelju moj, dokaži ovom zmijčetu da si ne samo jači nego i lukaviji od njega.”

— Ah, — reče on poklonivši se duboko — što niste to rekli odmah u početku, gospodine Mordaunte! Kako! Vi dolazite u ime g. Olivera Kromvela, najslavnijeg vojskovođe današnjeg doba?

— Ovog trenutka sam se od njega rastao, gospodine, — reče Mordaunt sjahujući i dajući svog konja jednom vojniku da ga drži — ovog istog trenutka sam se od njega rastao.

— Što niste to odmah rekli, dragi moj gospodine! — nastavi d’Artanjan — Celokupna Engleska pripada g. Kromvelu, i pošto dolazite u njegovo ime da tražite zarobljenike, pokoravam se, gospodine, vaši su, uzmite ih.

Mordaunt priđe blistajući, a Portos smrvljen i gledajući u d’Artanjana s dubokim zaprepašćenjem, spremaše se da otvori usta i progovori.

D’Artanjan nagazi Portosovu čizmu i ovaj tada razumede da je to igra koju njegov prijatelj igra.

Mordaunt stade na prvi stepenik koji je vodio vratima i spremaše se da sa šeširom u ruci prođe između dvojice prijatelja, dajući znak svojoj četvorici ljudi da ga prate.

— Ali, izvinite, — reče d’Artanjan s najljubaznijim osmehom stavljajući ruku na mladićevo rame — ako je slavni general Oliver Kromvel raspolagao našim zarobljenicima u vašu korist, on vam je svakako izdao napismeno taj akt o poklanjanju.

Mordaunt zastade u mestu.

— Dao vam je kakvo malo pismo za mene, najmanje parčence hartije, najzad, koje dokazuje da dolazite u njegovo ime. Budite ljubazni, poverite mi tu hartijicu da se bar izvinim izvesnim izgovorom što napuštam svoje sunarodnike. Inače bi, razumete, mada sam uveren da im general Oliver ne može želeti zla, to ostavilo rđav utisak.

Mordaunt uzmače i osećajući udarac uputi d’Artanjanu strašan pogled; ali ovaj odgovori najljubaznijim i najprijateljskijim izrazom koji je ikada zablistao na nečijem licu.

— Kad vam kažem jednu stvar, gospodine, — reče Mordaunt — hoćete li mi naneti tu uvredu da u to sumnjate?

— Ja! — uzviknu d’Artanjan — Ja da sumnjam u ono što vi kažete! Neka me bog od toga sačuva, dragi moj gospodine Mordaunte! Naprotiv, smatram da ste čestit i potpun plemić, po izgledu; a zatim, gospodine, hoćete li da vam iskreno kažem? — nastavi d’Artanjan sa svojim dobrodušnim licem.

— Govorite, gospodine — reče Mordaunt.

— Gospodin od Valona koji je ovde, bogat je, on ima četrdeset hiljada livara rente, i prema tome mu nije stalo do novca; ja ne govorim dakle za njega već za sebe.

— Nastavite, gospodine.

— Pa lepo, ja nisam bogat; u Gaskonji to nije sramota jer niko to nije i Anri IV, slavne uspomene, koji je bio kralj Gaskonjaca, kao što je Njegovo veličanstvo Filip IV bio kralj svih Španaca, nije nikada imao ni marjaša u džepu.

— Dovršite, gospodine, — reče Mordaunt — vidim kud ciljate, i ako vas zadržava ono što ja mislim, onda bismo tu teškoću mogli ukloniti.

— Ah, znao sam ja — reče d’Artanjan — da ste vi čovek pun duha. Pa lepo, evo činjenice, evo šta me žulja, kao što to mi Francuzi kažemo; ja sam oficir koji ide za svojom srećom, ništa drugo; imam samo ono što mi donese moj mač, to jest više udaraca nego banknota. A uhvativši jutros dva Francuza koji su mi izgledali visokog roda, dva viteza ordena podvezice najzad, govorio sam sebi: postigao sam blagostanje. Kažem dva, jer u ovakvim prilikama, g. od Valona koji je bogat uvek mi ustupa svoje zarobljenike.

Mordaunt, potpuno prevaren d’Artanjanovom rečitom dobrodušnošću, osmehnu se kao čovek koji savršeno razume razloge koji mu se iznose, i odgovori blago.

— Za koji čas ću imati potpisan nalog, gospodine, i s tim nalogom dve hiljade pistola; ali mi dotle dozvolite, gospodine, da povedem te ljude.

— Ne! — reče d’Artanjan — Šta je za vas zadocnjenje od pola časa? Ja sam uredan čovek, svršimo stvari po svim pravilima.

— Međutim, — nastavi Mordaunt — mogao bih da vas prisilim, gospodine. Ja ovde zapovedam.

— Ah gospodine, — reče d’Artanjan prijatno se osmehujući — dobro se vidi da nas vi, mada smo g. od Valona i ja imali čast da putujemo u vašem društvu, ipak ne poznajete. Mi smo plemići, mi smo u stanju, nas dvojica, da ubijemo i vas i vaših osam ljudi. Zaboga gospodine Mordaunte, ne budite tvrdoglavi, jer kad se čovek uzjoguni onda se i ja uzjogunim, i onda postajem svirepo tvodoglav; i evo gospodina koji je u takvim slučajevima još tvrdoglaviji i svirepiji od mene: ne računajući da nas je poslao kardinal Mazaren, koji predstavlja kralja Francuske. Iz toga proizlazi da u ovom trenutku mi predstavljamo kralja i kardinala što nas čini u svojstvu poslanika neprikosnovenim, stvar koju je g. Oliver Kromvel, izvesno isto tako veliki političar kao što je veliki vojskovođa, sasvim u stanju da razume. Zatražite dakle od njega pismenu naredbu. Šta vas to košta, dragi moj gospodine Mordaunte?

— Da, pismenu naredbu, — reče Portos, koji ja počinjao da shvata d’Artanjanovu nameru — to je sve što vam tražimo.

Makoliko da je Mordaunt želeo da se prihvati nasilja, bio je čovek koji je u stanju da shvati da su sasvim dobri razlozi koje mu je davao d’Artanjan. Uostalom, glas koji je ovaj uživao ulivao mu je poštovanje i ono što je video da je ovaj učinio tog jutra, samo je potvrđivalo taj glas i on se zamisli. Zatim, ne znajući uopšte za odnose dubokog prijateljstva koje veže četiri Francuza, pred razlogom, uostalom sasvim verovatnim, da je u pitanju otkup, sav njegov nemir beše iščezao.

On odluči, dakle, da ode ne samo po naredbu nego i po dve hiljade pistola, koliko je sam bio procenio dva zarobljenika.

Mordaunt, dakle, opet uzjaha i, pošto preporuči naredniku da budno stražari, okrete konja i izgubi se.

— Dobro! — reče d’Artanjan — Četvrt časa dok ode do šatora, četvrt časa dok se iz njega vrati, to je više nego što nam je potrebno.

Zatim, vraćajući se Portosu i ne pokazujući na licu ni najmanje promene tako da su oni koji su ga špijunirali mogli da pomisle da nastavlja isti razgovor, reče:

— Prijatelju Portose, — reče mu gledajući ga pravo u lice — slušajte ovo dobro… Na prvom mestu ni reči našim prijateljima o ovome što ste čuli; nije potrebno da znaju uslugu koju im činimo.

— Dobro, — reče Portos — razumem.

— Otidite u konjušnicu, tamo ćete naći Musketona, osedlaćete konje, stavićete im pištolje u kuburlije, izvešćete ih, i odvešćete ih u donju ulicu, tako da se može odmah pojahati, ostalo je moja briga.

Portos ne učini ni najmanju primedbu i posluša s onim uzvišenim poverenjem koje je imao u svog prijatelja.

— Idem, — reče on — samo, da li ću ulaziti u sobu u kojoj su ona gospoda?

— Ne, to nije potrebno.

— Pa dobro, učinite mi to zadovoljstvo i uzmite tamo moju kesu koju sam ostavio na kaminu.

— Budite bez brige.

Portos se svojim mirnim i odmerenim korakom uputi ka konjušnici i prođe između vojnika koji se ne mogoše uzdržati, iako je bio Francuz, a da se ne dive njegovom ogromnom stasu i snažnim udovima. Na uglu ulice srete Musketona, koga povede sobom.

Tada se d’Artanjan vrati unutra zviždućući neku malu pesmicu koju je započeo pri Portosovom odlasku.

— Dragi moj Atose, razmišljao sam o vašim razlozima i oni su me ubedili; zaista žalim što sam se zadesio u celoj ovoj stvari. Kao što ste rekli, Mazaren je niko i ništa. Odlučio sam se dakle da bežim s vama. Nema razmišljanja, budite spremni; vaša dva mača su u uglu, nemojte ih zaboraviti, to je oružje koje nam može biti veoma korisno u prilikama u kojima se nalazimo; to me podseti na Portosovu kesu. Dobro, evo je.

I d’Artanjan stavi kesu u džep. Dva prijatelja ga preneraženo gledahu šta radi.

— Pa lepo! Šta ima tu čudnovatog, — reče d’Artanjan — pitam vas ja. Bio sam slep: Atos je učinio da progledam, to je sve. Hodite ovamo.

Dva prijatelja priđoše.

— Vidite li ovu ulicu? — reče d’Artanjan — Tu će se nalaziti konji; izići ćete na vrata, zavićete na levo, uskočićete u sedla i time je sve rešeno. Ne uznemiravajte se ni oko čega i samo dobro slušajte znak. Taj znak će biti kad viknem: „Isuse Gospode!”

— Ali, vi, dajte nam reč da ćete doći, d’Artanjane! — reče Atos.

— Kunem vam se bogom!

— U redu! — uzviknu Aramis — Na uzvik: „Isuse Gospode!” mi ćemo izići, prevrnućemo sve što se nalazi na našem putu, otrčaćemo do naših konja, uskočićemo u sedla i pojuriti, je li tako?

— Vrlo dobro!

— Vidite, Aramise, — reče Atos — uvek sam vam govorio, d’Artanjan je najbolji od svih nas.

— Dobro,— reče d’Artanjan — to su komplimenti, idem. Zbogom.

— I bežite s nama, zar ne?

— Svakako. Nemojte zaboraviti na znak: „Isuse Gospode!”

I izađe istim korakom kojim je i ušao, zviždućući istu pesmicu koju je zviždao ulazeći i to nastavljajući je na mestu na kom je prekinuo.

Vojnici su se kockali ili su spavali; u jednom uglu su dvojica pogrešno pevala psalam Super flumina Babilonis.

D’Artanjan pozva narednika.

— Dragi moj gospodine, — reče mu on — general Kromvel me je pozvao preko g. Mordaunta; pričuvajte dobro zarobljenike, molim vas.

Narednik pokaza znakom da ne razume francuski.

Tada d’Artanjan pokuša da mu pokretima objasni ono što ovaj nije razumeo iz reči.

Narednik dade znak da je u redu.

D’Artanjan siđe ka konjušnici: zateče pet konja osedlanih, svoga kao i ostale.

— Uzmite svaki po jednog konja za uzdu, reče Musketonu i Portosu, zavite na levo tako da vas Atos i Aramis dobro vide sa svog prozora.

— Znači da će doći? — reče Portos.

— Za jedan trenutak.

— Niste zaboravili moju kesu?

— Nisam, budite bez brige.

— Dobro.

I Portos i Musketon, držeći svaki po jednog konja za uzdu odoše na svoje mesto.

Tada d’Aratanjan, ostavši sam, ukresa vatru, zapali komad truda dvaput veći od zrna sočiva, uzjaha i zastade usred vojnika prema vratima.

Tu, milujući životinju rukom, unese joj komad truda u uvo.

Trebalo je biti dobar jahač kao d’Artanjan pa se usuditi i pokušati takvo sredstvo, jer tek što je životinja osetila žarku opekotinu kad bolno ciknu, prope se i skoči kao pomamna.

Vojnici koji su bili u opasnosti da ih ne pogazi, brzo se udaljiše.

— Upomoć! Upomoć! — vikaše d’Artanjan — Držite! Držite! Konj mi je pobesneo.

Zaista, posle, jednog trenutka, krv kao da mu htede izbiti iz očiju i sveg ga obli pena.

— Upomoć! — vikaše d’Artanjan i dalje a vojnici se ne usuđivahu da mu priteknu u pomoć — Upomoć! Zar ćete pustiti da me ubije? Isuse Gospode!

Tek što je d’Artanjan izgovorio taj uzvik, kad se vrata otvoriše i Atos i Aramis poleteše s mačem u ruci. Ali je put bio slobodan zahvaljujući d’Artanjanovom lukavstvu.

— Zarobljenici beže! Zarobljenici beže! — viknu narednik.

— Zaustavi! Zaustavi! — povika d’Artanjan pustivši uzde svom pobesnelom konju, koji pojuri oborivši dva do tri čoveka.

— Stoj! Stoj! — povikaše vojnici trčeći k oružju.

Ali su zarobljenici već bili u sedlu, i kad se jednom nađoše u sedlu nisu gubili vreme, pojurivši ka najbližoj kapiji. Na sred puta opaziše Grimoa i Blezoa koji su se vraćali tražeći svoje gospodare.

Jednim znakom Atos sve objasni Grimou koji pođe za malom četom koja je bila nalik na vihor i koju je d’Artanjan, idući iza nje, još više požurivao glasom. Oni projuriše ispod kapije kao seni, a stražari nisu ni pomišljali da ih zaustavljaju, i nađoše se na otvorenom polju.

Za to vreme su vojnici još vikali: Stoj! Stoj! I narednik, koji je počeo primećivati da je naseo na neko lukavstvo, čupao je kose.

U to, ugledaše kako stiže konjanik u galopu, noseći u ruci parče hartije.

To je bio Mordaunt koji se vraćao sa naredbom.

— Zarobljenici? — viknu on skačući sa svog konja.

Narednik nije imao snage da mu odgovori, on mu pokaza otvorena vrata i praznu sobu. Mordaunt polete ka stepenicama, shvati sve, pusti krik kao da su mu utrobu razneli i bez svesti pade na kamen.

XVI

GLAVA U KOJOJ SE VIDI DA LjUDI VELIKOG SRCA NI U NAJTEŽIM PRILIKAMA NE GUBE HRABROST, A DOBRI STOMACI APETIT

Mala družina, ne progovorivši ni reči, ne osvrćući se unazad, jurila je tako brzim galopom, prešla preko jedne rečice kojoj niko nije znao imena, i levo ostavila jedan grad za koji je Atos tvrdio da je Durham.

Najzad primetiše jednu šumicu i poslednji put obodoše konje terajući ih u tom pravcu.

Čim su iščezli iza zastora zelenila dovoljno gustog da ih skrije od pogleda onih koji su ih možda gonili, zaustaviše se da se posavetuju; konje dadoše dvojici lakeja da bi predahnuli a da im se ne skidaju sedla i uzde, a Grimoa postaviše da stražari.

— Dođite pre svega da vas zagrlim, dragi prijatelju, — reče Atos d’Artanjanu — vas, našeg spasioca, vas koji ste pravi heroj među nama!

— Atos je u pravu i ja vam se divim, — reče sad Aramis stežući d’Artanjana u zagrljaj — šta sve ne biste postigli s jednim pametnim gospodarom, vi, čovek nepogrešiva oka, gvozdene mišice, pobedničkog duha!

— Sada, — reče Gaskonjac — u redu je, primam za sebe i Portosa zahvaljivanja i zagrljaje; imamo vremena za gubljenje, samo nastavite, nastavite.

Dva prijatelja koje je d’Artanjan podsetio na ono što i Portosu duguju, i njemu stegoše ruku.

— A sada, — reče Atos — radi se o tome da ne jurimo nasumice kao ludaci, nego da utvrdimo plan. Šta ćemo činiti?

— Šta ćemo činiti? Bogamu! To nije teško reći.

— Recite, dakle, d’Artanjane.

— Dohvatićemo se najbliže morske luke, skupićemo sva svoja skromna sredstva, iznajmiti brod i preći u Francusku. Što se mene tiče, daću i svoj poslednji groš. Najveće je blago život, a naš, treba priznati, visi o koncu.

— Šta velite, Valone? — upita Atos.

— Ja sam, — reče Portos — sasvim d’Artanjanovog mišljenja; gadna je zemlja ova Engleska.

— Znači da ste čvrsto rešili da je napustite? — upita Atos d’Artanjana.

— Sto mu bogova, — reče d’Artanjan — ne vidim šta bi me moglo ovde zadržati.

Atos izmeni pogled s Aramisom.

— Idite, dakle, prijatelji moji — reče on s uzdahom.

— Kako, idite? — reče d’Artanjan — Hajdemo, čini mi se!

— Ne, prijatelju, — reče Atos — moramo se rastati.

— Da vas ostavimo! — reče d’Artanjan ošamućen ovom neočekivanom novošću.

— Šta! — reče Portos — Zbog čega da se rastajemo, kad smo zajedno?

— Jer je vaša misija završena, i jer možete, čak i morate da se vratite u Francusku, ali naša nije.

— Vaša misija nije ispunjenja? — reče d’Artanjan gledajući Atosa s čuđenjem.

— Ne, prijatelju, — odgovori Atos svojim glasom istovremeno tako blagim i tako odlučnim. — Mi smo došli ovamo da branimo kralja Čarlsa, rđavo smo ga branili, ostaje nam da ga spasemo.

— Da spasete kralja? — reče d’Artanjan gledajući Aramisa kao što je gledao Atosa.

Aramis se zadovolji time što potvrdi glavom.

D’Artanjanovo lice dobi izraz dubokog saučešća, počinjao je da veruje da ima posla s dva bezumnika.

— Nemoguće je da ozbiljno govorite, Atose — reče d’Artanjan — Kralj je usred jedne vojske koja ga vodi u London. Tom vojskom komanduje jedan kasapin, ili kasapski sin, nije važno, pukovnik Harison. Optužbu protiv Njegovog veličanstva će podići čim stigne u London, ja vam za to jamčim; o tome sam dovoljno slušao iz usta g. Olivera Kromvela da bih znao na čemu sam.

Atos i Aramis izmenjaše drugi pogled.

— A kad optužba bude podignuta neće se dugo čekati do izvršenja presude — nastavi d’Artanjan — Oh, ti puritanci su ljudi koji brzo svršavaju svoje poslove.

— A na kakvu kaznu mislite da će kralj biti osuđen? — upita Atos.

— Strah me je da će to biti smrtna kazna; suviše su stvari počinili protiv njega da bi im on oprostio, sad imaju još samo jedno sredstvo, da ga ubiju. Zar ne znate za izreku g. Olivera Kromvela, kad je došao u Pariz i kad su mu pokazali Vensensku kulu u kojoj je bio zatvoren g. od Vandoma?

— Koja je to izreka? — zapita Portos.

— Prinčeve treba pogađati samo u glavu.

— Znao sam tu izreku — reče Atos.

— I mislite da neće primeniti svoje pravilo, sad kad drži kralja?

— Hoće, čak sam siguran u to, ali to je razlog više da ne napustimo tu svetu glavu kojoj preti opasnost.

— Atose, postajete ludi.

— Ne, prijatelju, — odgovori blago plemić — ali Vinter je došao u Francusku da nas potraži i odvede kod gospođe Anrijete; Njeno veličanstvo nam je učinilo čast, g. d’Erbleju i meni, da od nas zatraži pomoć za svog supruga; mi smo joj dali reč, a naša reč podrazumeva sve. Svoju snagu, svoju pamet, najzad svoj život smo založili; ostaje nam da ispunimo svoju reč. Je li to i vaše mišljenje, d’Erbleje?

— Da, — reče Aramis — obećali smo.

— Zatim, — nastavi Atos — imamo još jedan razlog, a to je ovaj: slušajte dobro. U Francuskoj je u ovom trenutku sve jadno i sitno. Mi imamo desetogodišnjeg kralja koji još ne zna šta hoće; imamo kraljicu koju pozna strast čini slepom; imamo ministra koji upravlja Francuskom kao što bi upravljao prostranim poljskim dobrom, to jest brinući se samo o tome kako će iz nje iscediti što više zlata sejući spletke i italijanske lukavštine; imamo prinčeve koji vode ličnu i samoživu opoziciju, koji neće doći ni do čega osim što će iz Mazarenovih ruku iščupati koju šipku zlata, koju mrvicu vlasti. Ja ih nisam služio iz oduševljenja, bog sveti zna da ih cenim po njihovoj pravoj vrednosti, i da ne uživaju baš moje visoko poštovanje, nego iz principa. Danas je druga stvar; danas srećem na svom putu jednu uzvišenu nesreću, kraljevsku nesreću, evropsku nesreću, i vezujem se uz nju. Ako uspemo da spasemo kralja, to će biti lepo; ako umremo za njega, to će biti veliko.

— I tako, unapred znate da ćete tu poginuti — reče d’Artanjan.

— Bojimo se da će tako biti i naša jedina žalost je što ćemo umreti daleko od vas.

— Šta ćete učiniti u jednoj stranoj, neprijateljskoj zemlji?

— Kad sam bio mlad, putovao sam po Engleskoj, engleski govorim kao Englez, a i Aramis donekle poznaje jezik. Ah, kad bismo vas imali, prijatelji! S vama, d’Artanjane, s vama, Portose, sva četvorica i prvi put zajedno posle dvadeset godina, suprotstavili bismo se ne samo Engleskoj, nego trima kraljevinama.

— A jeste li obećali toj kraljici, — nastavi d’Artanjan neraspoloženo — da ćete provaliti u londonsku kulu, da ćete ubiti sto hiljada vojnika, da ćete pobediti u borbi protiv želje jednog naroda i samoljublja jednog čoveka, kad se taj čovek zove Kromvel? Vi niste videli tog čoveka, vi, Atose, vi, Aramise. Pa lepo! To je genijalan čovek, koji me je jako podsetio na našeg kardinala, drugog, onog velikog, znate dobro. Nemojte preuveličavati svoje dužnosti. Za ime cveta, dragi moj Atose, ne prepuštajte ss uzaludnoj odanosti! Kad vas gledam, zaista, čini mi se da vidim razumnog čoveka; kad mi odgovarate imam utisak da imam posla s ludakom. Ded’, Portose, pridružite mi se, šta mislite o ovoj stvari, recite iskreno?

— Ništa dobro — odgovori Portos.

— Ded’, — nastavi d’Artanjan gubeći strpljenje, jer umesto da ga sluša, Atos izgledaše kao da sluša neki unutrašnji glas — nikada vas nikakvo zlo nije snašlo od mojih saveta: pa lepo, verujte mi, Atose, vaša misija je završena, plemenito završena; vratite se u Francusku s nama.

— Prijatelju, — reče Atos — naša odluka je nepokolebljiva.

— Ali vi imate kakav drugi razlog koji mi ne znamo?

Atos se osmehnu.

D’Artanjan se ljutito lupi po butini i promrmlja najubedljivije razloge koje je mogao pronaći; ali na sve te razloge, Atos se umesto odgovora zadovolji blagim i mirnim osmehom, a Aramis klimanjem glave.

— Pa lepo! — uzviknu najzad d’Artanjan besan — Pa lepo, pošto to hoćete, ostavimo dakle svoje kosti u ovoj lupeškoj zemlji u kojoj je uvek hladno, gde je lepo vreme magla, magla kiša, kiša potop; gde sunce izgleda kao mesec a mesec kao sir s kajmakom. Zbilja, umreti ovde ili na drugom mestu, kad već treba umreti, malo nas se tiče.

— Samo pomislite, dragi prijatelju, — reče Atos — to znači umreti ranije.

— Eh, malo ranije ili malo docnije, ne vredi se oko toga prepirati.

— Ako se ičemu čudim, — reče poslovički Portos — to je što to već nije bilo.

— Oh, to će biti, budite bez brige, Portose — reče d’Artanjan. — Znači sve je u redu, nastavi Gaskonjac, i ukoliko se Portos ne usprotivi…

— Ja ću — reče Portos — učiniti štogod hoćete. Uostalom, nalazim da je vrlo lepo ono što jo maločas rekao grof od La Fera.

— Ali vaša budućnost, d’Artanjane? Vaše ambicije, Portose?

— Naša budućnost, naše ambicije! — reče d’Artanjan s grozničavom rečitošću — Da li nam je potrebno da se o svemu tome brinemo kad spasavamo kralja? Kad kralja jednom spasemo, okupićemo njegove prijatelje, potući ćemo puritance, osvojićemo opet Englesku, s njime se vraćamo u London, postavljamo ga opet čvrsto na presto…

— I on nas čini vojvodama i perovima — reče Portos, čije su oči blistale od radosti, čak iako su na tu budućnost gledale kao na bajku.

— Ili zaboravlja na nas — reče d’Artanjan.

— Oh — reče Portos.

— Vraga! I to smo već videli, prijatelju Portose; i čini mi se da smo nekada učinili kraljici Ani od Austrije uslugu koja ni malo nije zaostajala za onom koju hoćemo da učinimo Čarlsu I, što nije sprečilo kraljicu Anu od Austrije da nas se čitavih dvadeset godina ne seti.

— Pa dobro, i pored toga, d’Artanjane, — reče Atos — je li vam žao što ste joj učinili uslugu?

— Nije, vere mi, — reče d’Artanjan — i priznajem čak da sam u trenucima kad sam bio najneraspoloženiji u toj uspomeni nalazio utehe.

— Vidite dobro, d’Artanjane, da su vladari često nezavhvalni, ali da bog nikad nije nezahvalan.

— Eto, Atose, — reče d’Artanjan — verujem da biste vi, kad biste sreli đavola na zemlji, tako uticali na njega da biste ga sobom poveli na nebo.

— I onda znači? — reče Atos pružajući ruku d’Artanjanu.

— I onda je utvrđena stvar, — reče d’Artanjan — nalazim da je Engleska divna zemlja i ostajem u njoj, ali pod jednim uslovom.

— Pod kojim?

— A to je da me neće terati da naučim engleski.

— Pa dobro, a sad, — reče Atos pobedonosno — kunem vam se, prijatelju, bogom koji nas čuje, svojim imenom za koje mislim da je bez mrlje, da verujem da postoji neka sila koja bdi nad nama i da imam nadu da ćemo sva četvorica opet videti Francusku.

— Neka bude, — reče d’Artanjan — ali ja priznajem da imam sasvim suprotno ubeđenje.

— Taj dragi d’Artanjan! — reče Aramis — On predstavlja među nama opoziciju parlamenta, koji uvek govore ne, a uvek učine da.

— Da, ali koji u međuvremenu spasava otadžbinu — reče Atos.

— Pa lepo, sad kad je sve utvrđeno, — reče Portos trljajući ruke — kako bi bilo da pomislimo na ručak! Čini mi se da smo u najkritičnijim situacijama u svom životu uvek ručali.

— Ah, da, govorite samo o ručku u zemlji u kojoj se umesto svake gozbe jede samo ovčetina kuvana u vodi, i gde se umesto svakog čašćavanja pije pivo! Kako ste, dođavola, došli u takvu zemlju, Atose? Ah! Izvinite, — dadade on s osmehom — ja sam zaboravio da vi niste više Atos. Ali, ne mari, da vidimo vaš plan za ručak, Portose.

— Moj plan?

— Da, imate li kakav plan?

— Nemam, ja sam samo gladan i to je sve.

— Bogamu! Ako je to sve i ja sam gladan; ali nije sve u tome biti gladan, treba naći nešto za jelo, sem da pasemo travu kao naši konji…

— Ah, — reče Aramis, koji nije bio tako daleko od zemaljskih stvari kao Atos — kad smo bili kod Parpajoa, sećate li se divnih ostriga koje smo jeli?

— I onih ovčijih butova koje su gajene u slanim močvarama — reče Portos prevlačeći jezikom preko usana.

— Ali, — reče d’Artanjan — zar nemamo našeg prijatelja Musketona, koji vas je tako lepo hranio u Šantijiu, Portose?

— Zaista, — reče Portos — imamo Musketona, ali otkako je intendant sasvim je postao trom, ne mari, zovnimo ga.

I da bi bio siguran da će ovaj ljubazno odgovoriti, viknu:

— Ej! Mustone!

Muston se pojavi; lice mu je bilo vrlo snuždeno.

— Šta vam je, dragi moj gospodine Mustone? — reče d’Artanjan — Da niste bolesni?

— Gospodine, strašno sam gladan — odgovori Musketon.

— Pa lepo! Upravo vas zbog toga i zovemo, dragi moj gospodine Mustone. Zar ne biste mogli da uhvatite u zamku nekoliko lepih zečeva i onih jarebica koje ste onako ukusno stavljali u pac i pravili od njih pečenje u hotelu kod… vere mi, ne sećam se više imena hstela?

— U hotelu kod… — reče Portos. — Vere mi, ni ja se više ne sećam imena.

— Nije važno, i na laso nekoliko od onih boca starog burgundskog vina koje je tako brzo oporavilo vašeg gospodara kad je iščašio nogu?

— Nažalost, gospodine, strah me je da je sve to što tražite velika retkost u ovoj gadnoj zemlji i mislim da bismo bolje učinili da odemo i zatražimo gostoprimstvo od vlasnika one kućice koju primećujem na ivici šume.

— Kako! Postoji kuća u okolini? — upita d’Artanjan.

— Da, gospodine — odgovori Musketon.

— Pa dobro! Kao što kažete, prijatelju, hajdemo da potražimo ručak od vlasnika te kuće. Gospodo, šta mislite o tome i zar vam savet g. Mustona ne izgleda pun zdravog razuma?

— Eh, eh, — reče Aramis — ako je vlasnik puritanac?…

— Tim bolje, sto mu bogova! — reče d’Artanjan — Ako je puritanac, obavestićemo ga o kraljevom zarobljavanju i u čast te vesti, daće nam najbolje što ima.

— Ali ako je vitez? — reče Portos.

— U tom slučaju ćemo napraviti turoban izraz i poješćemo njegove crne kokoške.

— Vi ste zaista srećni, — reče Atos osmehujući se protiv volje na duhoviti ispad neukrotivog Gaskonjca — jer sve stvari posmatrate kroz smeh.

— Šta ćete? — reče d’Artanjan — Ja sam iz zemlje u kojoj nema nijednog oblaka na nebu.

— To nije kao u ovoj — reče Portos pružajući ruku da se uveri da li je svežinu koju je osetio na obrazu zaista izazvala kap kiše.

— Hajde, hajde, — reče d’Artanjan — razlog više da krenemo… Hej, Grimo!

Grimo se pojavi.

— Pa, Grimo, prijatelju, jeste li videli šta? — upita d’Artanjan.

— Ništa — odgovori Grimo.

— Te budale, — reče Portos — nisu nas čak ni gonile. Oh, da smo mi bili na njihovom mestu!

— I pogrešili su, — reče d’Artanjan — rado bih rekao nekoliko reči Mordauntu u ovoj maloj Tebaidi. Vidite lepo mesto da jednog čoveka propisno prostreš na zemlju.

— Zaista, gospodo, — reče Aramis — verujem da sin nije dorastao majci.

— Eh, dragi prijatelju, — odgovori Atos — ta pričekajte, tek je dva časa kako smo se s njim rastali, on još ne zna na koju smo se stranu uputili, ne zna gde se nalazimo. Reći ćemo da nije dorastao svojoj majci kad budemo stupili nogom na francusko tle, ako nas od sad pa do tog trenutka ne ubiju ili ne otruju.

— U međuvremenu ručajmo — reče Portos.

— Vere mi, hajdemo, — reče Atos — jer sam vrlo gladan.

— Čuvajte se crnih kokošiju! — reče Aramis.

I četiri prijatelja koje je vodio Musketon uputiše se prema kući, već skoro sasvim povrativši prvobitnu bezbrižnost, jer su sada, kao što je rekao Atos, sva četvorica bila ujedinjena i složna.

XVII

POZDRAV PALOM VELIČANSTVU

Ukoliko su se približavali kući, naši begunci videše da je zemlja izrovana kao da je pre njih prošla poveća četa konjanika; pred vratima su tragovi bili još jasniji; ovaj odred, ma ko to bio, tu se zaustavio.

— Dođavola! — reče d’Artanjan — Stvar je jasna, kralj i njegova pratnja su prošli ovuda.

— Vraga! — reče Portos — U tom slučaju su sve pojeli.

— Eh, — reče d’Artanjan — biće da su ostavili jednu kokošku.

I skoči sa svog konja i zakuca na vrata; ali mu niko ne odgovori.

On gurnu vrata koja ne behu zatvorena i vide da je prva soba prazna i pusta.

— Pa? — upita Portos.

— Ne vidim nikog — reče d’Artanjan. — Ah, ah!

— Šta?

— Krv!

Na te reči tri prijatelja skočiše sa svojih konja i uđoše u prvu sobu, ali je d’Artanjan već odgurnuo vrata druge sobe i po izrazu njegovog lica bilo je jasno da vidi nešto neobično.

Tri prijatelja se približiše i primetiše jednog čoveka, još mladog, opruženog po zemlji kako se kupa u bari krvi.

Videlo se da je pokušao da se dočepa postelje, ali nije imao dovoljno snage za to i pre toga je pao.

Atos prvi priđe tom nesrećniku: učinilo mu se da je video kako se ovaj pokrenuo.

— Pa? — upita d’Artanjan.

— Pa, — reče Atos — ako je mrtav, to onda nije odavno umro, jer je još topao. Ali ne, njegovo srce još kuca. Ej, prijatelju!

Ranjenik uzdahnu; d’Artanjan uze vodu u šaku i poprska mu lice.

Čovek otvori oči, učini pokret da podigne glavu ali opet pade.

Atos tada pokuša da njegovu glavu stavi na svoje koleno, ali primeti da se rana nalazi malo iznad malog mozga i da mu je lob banja naprsla; krv je liptala iz nje.

Aramis umoči ubrus u vodu i stavi ga na ranu; svežina povrati ranjeniku svest i on po drugi put otvori oči.

On s čuđenjem pogleda ove ljude koji izgledahu kao da su se sažalili na njega i koji su pokušavali, koliko je bilo u njihovoj moći, da mu pruže pomoć.

— Nalazite se među prijateljima, — reče Atos na engleskom — umirite se, dakle, i, ukoliko imate snage za to ispričajte nam šta se desilo.

— Kralj,— promrmlja ranjenik — kralj je zarobljen.

— Videli ste ga? — upita Aramis na istom jeziku.

Čovek ne odgovori.

— Ne bojte se, — nastavi Atos — mi smo verne sluge Njegovog veličanstva.

— Je li istina to što mi kažete? — zapita ranjenik.

— Tako nam plemićke časti.

— Onda vam, dakle, mogu reći?

— Recite.

— Ja sam brat Parija, sobara Njegovog veličanstva.

Atos i Aramis se setiše da je tim imenom Vinter zovnuo lakeja koga je zatekao u hodniku kraljevskog šatora.

— Poznajemo ga, — reče Atos — on je uvek bio uz kralja.

— Da, tako je, — reče ranjenik. — E pa, kad je video da je kralj uhvaćen, on je pomislio na mene; prolazili su ispred kuće, on u ime kraljevo zatraži da se u njoj zaustave. Želju su mu ispunili. Kralj je, govorili su, bio gladan; uvedoše ga u ovu sobu kako bi kralj tu ručao i kraj vrata i prozora postaviše stražare. Pari je poznavao ovu sobu jer je više puta, dok je Njegovo veličanstvo bilo u Njukastlu, dolazio da me obiđe. Znao je da u toj sobi postoji trap, da taj trap vodi u podrum i da se iz tog podruma može doći u voćnjak. On mi dade znak. Ja ga razumedoh. Ali taj znak nesumnjivo zapaziše i kraljevi čuvari i postadoše oprezni. Kako nisam znao da ma šta sumnjaju, imao sam samo jednu želju, da spasem Njegovo veličanstvo. Napravih se, dakle, da izlazim da donesem drva, jer sam mislio da nemamo vremena za gubljenje. Uđoh u podzemni prolaz koji vodi u podrum s kojim je ovaj trap u vezi. Glavom podigoh dasku; i dok je Pari lagano namicao rezu na vrata, dadoh znak kralju da pođe za mnom. Nažalost, on to nije hteo; čovek bi rekao da mu je to bekstvo odvratno. Ali Pari sklopi ruke preklinjući ga; a i ja sam ga preklinjao da ne propušta tako dragocenu priliku. Najzad se odlučio da pođe za mnom. Srećom išao sam napred; kralj je dolazio na nekoliko koraka iza mene, kad odjednom, u podzemnom prolazu, videh kako se izdiže nešto nalik na veliku senku. Htedoh da viknem da bih obavestio kralja, ali nisam imao dovoljno vremena. Osetih udarac kao da mi se kuća ruši na glavu i padoh bez svesti.

— Dobri i pošteni Englezu! Verni slugo! — reče Atos.

— Kad dođoh svesti, ležao sam ispružen na istom mestu. Odvukoh se do dvorišta; kralj i njegova pratnja behu otišli. Trebalo mi je možda ceo čas dok sam iz dvorišta došao dovde; ali me snaga izdade i po drugi put se onesvestih.

— A kako se sada osećate?

— Vrlo rđavo — odgovori ranjenik.

— Možemo li učiniti štogod za vas? — upita Atos.

— Pomozite mi da legnem na postelju; čini mi se da će mi to olakšati bolove.

— Imate li koga ko bi vam mogao pomoći?

— Moja žena je u Durhamu i svakog časa mora da naiđe. Ali vi sami, da li vam je štogod potrebno, želite li šta?

— Došli smo s namerom da vam zatražimo štogod za jelo.

— Nažalost, sve su uzeli, u celoj kući nije ostalo ni parčeta hleba.

— Čujete’ li, d’Artanjane? — reče Atos, moramo da odemo i potražimo ručak na drugom mestu.

— To mi je sada sasvim svejedno — reče d’Artanjan. — Nisam više gladan.

— Vere mi, ni ja — reče Portos.

I prenesoše čoveka na postelju. Dovedoše Grimoa koji mu previ ranu. Grimo je, služeći četiri prijatelja, tako često imao prilike da pravi zavoje i obloge, da je primio na sebe nekakav odblesak hirurgije.

Za to vreme su se begunci vratili u prvu sobu i držali savetovanje.

— Sada, — reče Aramis — znamo na čemu smo: to su stvarno kralj i njegova pratnja prošli ovuda; moramo krenuti na suprotnu stranu. Je li to i vaše mišljenje, Atose?

Atos ne odgovori, razmišljao je.

— Da, — reče Portos — krenimo na suprotnu stranu. Ako pođemo za pratnjom naći ćemo da su sve požderali i na kraju ćemo umreti od gladi; kakva prokleta zemlja ova Engleska! Ovo je prvi put da sam propustio ručak. Ručak je moj najprijatniji obed.

— Šta mislite, d’Artanjane? — reče Atos — Slažete li se s Aramisovim mišljenjem?

— Ne, — reče d’Artanjan — ja sam naprotiv suprotnog mišljenja.

— Kako! Vi hoćete da idete za pratnjom? — reče Portos uplašeno.

— Ne, ali da idem uporedo s njom. Atosove oči zablistaše od radosti.

— Ići uporedo s pratnjom! — uzviknu Aramis.

— Pustite d’Artanjana da govori, vi znate da je to čovek koji daje dobre savete — reče Atos.

— Svakako, — reče d’Artanjan — treba ići onamo gde nas neće tražiti. A njima neće ni na pamet pasti da nas traže među puritancima; hajdemo, dakle, među puritance.

— Dobro, prijatelju, dobro! Odličan savet, — reče Atos — taman sam ga ja hteo dati, ali ste me pretekli.

— To je, dakle, i vaše mišljenje? — upita Aramis.

— Da. Pomisliće da hoćemo da napustimo Englesku, tražiće nas po pristanmštima a mi ćemo za to vreme stići u London zajedno s kraljem; kad jednom budemo u Londonu, onda nas nikako ne mogu naći; nije teško sakriti se između milion ljudi; ne računajući, — reče Atos pogledavši u Aramisa — na srećne prilike koje nam taj put pruža.

— Da, — reče Aramis — razumem.

— Ja ne razumem, — reče Portos — ali ne mari; pošto je to istovremeno i Atosovo i d’Artanjanovo mišljenje. Ono mora biti najbolje.

— Ali, — reče Aramis — zar nećemo izgledati sumnjivi pukovniku Harisonu?

— Eh, bogamu! — reče d’Artanjan — Upravo na njega i računam; pukovnik Harison je naš prijatelj; videli smo ga dva puta kod generala Kromvela; on zna da smo mi izaslanici iz Francuske koje je njemu uputio monsenjer Mazaren; smatraće nas za braću. Uostalom, zar nije sin jednog kasapina? Jeste, zar ne? Pa lepo! Portos će mu pokazati kako se ubija vo udarcem pesnice, a ja kako se obara bik hvatanjem za rogove; time ćemo zadobiti njegovo poverenje.

Atos se osmehnu.

— Vi ste, d’Artanjane, najbolji drug koga poznajem, — reče pružajući ruku Gaskonjcu — i veoma sam srećan što sam vas opet našao, sine moj dragi.

To je, kao, što znamo, bilo ime koje je Atos davao d’Artanjanu u trenucima velikih izliva nežnosti.

U tom trenutku Grimo izađe iz sobe. Ranjenik je bio previjen i bolje se osećao.

Četiri prijatelja se oprostiše s njim i upitaše da li ima kakvu poruku da im da za svog brata,

— Recite mu, — odgovori čestiti čovek — neka dostavi kralju da me nisu sasvim ubili; makoliko malo da značim, uveren sam da je kralju žao zbog mene i da sebi prebacuje moju smrt.

— Budite bez brige, — reče d’Artanjan — on će to saznati pre nego što padne noć.

Mali odred ponovo krenu: bilo je nemoguće pogrešiti put; onaj kojim su hteli ići jasno je bio obeležen na ravnici.

Posle dva časa jahanja provedena u ćutanju, d’Artanjan koji se nalazio na čelu, zastade na zavijutku jednog puta.

— Ah, ah! — reče on — Evo naših ljudi. Zaista, jedan poveći odred se ukaza na otprilike pola milje odatle.

— Dragi moji prijatelji, — reče d’Artanjan — dajte svoje mačeve g. Mustonu, koji će vam ih u svoje vreme predati i nemojte zaboraviti da ste naši zarobljenici.

Zatim kasom poteraše konje koji su se počeli zamarati i uskoro dostigoše pratnju.

Kralj, na čelu, opkoljen jednim delom puka pukovnika Harisona, jahao je, ne pokazujući uzbuđenja, uvek dostojanstven i s nekom vrstom dobre volje.

Kad kralj ugleda Atosa i Aramisa, s kojima mu čak nisu ostavili vremena da se pozdravi i kad u pogledima ove dvojice plemića pročita da još ima prijatelje na nekoliko koraka od sebe, mada je verovao da su ti prijatelji zarobljenici, u njegove pobledele obraze udari rumenilo zadovoljstva.

D’Artanjan stiže čelo kolone i, ostavivši svoje prijatelje Portosu na čuvanje, ode pravo Harisonu koji ga zaista poznade jer ga je video kod Kromvela, i koji ga dočeka onoliko ljubazno koliko to može nekog da dočeka čovek takvog porekla i karaktera. Desilo ce ono što je predvideo d’Artanjan: pukovnik nije imao i nije mogao imati kakvih sumnji.

Zastadoše: kod tog odmorišta je trebalo da kralj ruča. Samo ovog puta preduzeše mere predostrožnosti da on ne bi pokušao da pobegne. U velikoj sobi gostionice postaviše jedan mali sto za njega a veliki za oficire.

— Hoćete li ručati sa mnom? — zapita Harison d’Artanjana.

— Vraga! — reče d’Artanjan — To bi mi učinilo veliko zadovoljstvo, ali imam svog druga, g. od Valona, i svoje zarobljenike koje ne mogu napustiti, a za njih ne bi bilo mesta za vašim stolom. Ali učinimo nešto bolje: naredite da se u nekom uglu postavi sto i pošaljite nam šta hoćete sa svoga, inače smo izloženi opasnosti da umremo od gladi. To će ipak biti zajednički ručak, pošto ćemo, ručati u istoj sobi.

— Dobro, reče Harison.

Stvar udesiše po d’Artanjanovoj želji i kad se on vrati pukovniku, zateče kralja kako već sedi za svojim malim stolom i Pari ga služi, Harisona i njegove oficire za zajedničkim stolom i u jednom uglu mesta određena za njega i njegove drugove.

Sto za kojim su sedeli puritanski oficiri bio je okrugao i bilo slučajem ili prostačkim proračunom, Harison je sedeo leđima okrenut kralju.

Kralj vide četiri plemića kad uđoše, ali se napravi kao da ne obraća nikakvu pažnju na njih.

Oni odoše i sedoše za sto koji je njima bio određen i postaviše se tako da nikom ne okrenu leđa. Imali su pred sobom i oficirski i kraljev sto.

Harison, da bi ukazao čast svojim gostima, slao im je najbolja jela sa svog stola; na nesreću četvorice prijatelja nije bilo vina. Atos je prema tome bio potpuno ravnodušan, ali su d’Artanjan, Portos i Aramis krivili lica kadgod su morali da progutaju pivo, to puritansko piće.

— Vere mi, pukovniče, — reče d’Artanjan — mi smo vam veoma zahvalni na vašem ljubaznom pozivu, jer bez vas smo bili izloženi opasnosti da ostanemo bez ručka, kao što smo ostali bez doručka; i evo mog prijatelja, g. od Valona, koji učestvuje u mojoj zahvalnosti jer je bio veoma gladan.

— Još sam gladan — reče Portos poklonivši se Harisonu.

— A kako vam se desio taj strašni slučaj da ostanete bez doručka? — zapita pukovnik smejući se.

— Iz vrlo prostog razloga, pukovniče — reče d’Artanjan. — Žurio sam jako da vam se pridružim i, da bih to postigao pošao sam istim putem kojim i vi, što ne bi trebalo da učini stari vojnik kao što sam ja koji mora da zna da ne može ništa dobiti onde kud je prošao dobar i hrabar puk kao što je vaš. Stoga možete shvatiti naše razočarenje kad smo stigli do jedne lepe kućice na ivici šume koja je iz daljine sa svojim crvenim krovom i zelenim kapcima praznično izgledala, i tamo, umesto da zateknemo kokoške koje smo se spremali da ispečemo i šunke koje smo računali da ispržimo, zatekosmo samo jednog ubogog đavola kako se kupa… Ah, bogamu, pukovniče, čestitajte u moje ime onom vašem oficiru koji je zadao taj udarac, lepo zadat, tako lepo zadat, da je zadivio g. od Valona, mog prijatelja, koji isto tako vešto zadaje udarce.

— Da, — reče Harison smejući se i obraćajući se pogledom jednom oficiru koji je sedeo za njegovim stolom — kad Groslov uzme taj posao na sebe, nema potrebe da se čovek na nj više vraća.

— Ah, to je gospodin, — reče d’Artanjan poklonivši se oficiru — žao mi je što gospodin ne govori francuski da mu izrazim svoja čestitanja.

— Spreman sam da ih primim i da vam uzvratim, gospodine, — reče oficir na dosta dobrom francuskom — jer sam tri godine živeo u Parizu.

— Pa lepo! Gospodine, hitam da vam kažem, — nastavi d’Artanjan, da je udarac bio tako dobro zadat da umalo što niste ubili tog čoveka.

— Mislio sam da sam ga ubio — reče Groslov.

— Niste. Nije mnogo trebalo, istina je, ali on nije umro.

I izgovarajući te reči, d’Artanjan baci pogled na Parija koji je stajao pred kraljem samrtnički bleda lica, kako bi mu dao na znanje da je ova vest njemu upućena.

Što se tiče kralja, on je ceo ovaj razgovor slušao sa srcem koje je stezala neizreciva zebnja, jer nije znao šta francuski oficir time hoće, i njega su ljutile ove svirepe pojedinosti, skrivene pod lakomislenim izgledom.

On odahnu slobodno tek kod poslednjih reči koje ovaj izgovori.

— Ah, vraga! — reče Groslov — Mislio sam da mi je stvar bolje pošla za rukom. Da nije tolika razdaljina odavde do kuće tog bednika, vratio bih se da ga dotučem.

— I dobro biste učinili, ako se bojite da će se oporaviti, — reče d’Artanjan — jer vi znate da rane na glavi za osam dana zarastu ako čovek od njih ne ostane na mestu mrtav.

I d’Artanjan dobaci drugi pogled Pariju po čijem licu se razli takav izraz radosti da mu Čarls s osmehom pruži ruku.

Pari se naže nad ruku svog gospodara i poljubi je s puno poštovanja.

— Zaista, d’Artanjane, — reče Atos — vi ste istovremeno i rečit i duhovit čovek. Ali šta velite o kralju?

— Njegovo lice mi se vrlo dopada, — reče d’Artanjan — izgleda istovremeno plemenit i dobar.

— Da, ali dozvoljava da ga uhvate, — reče Portos — to je nedostatak.

— Imam žarku želju da pijem u kraljevo zdravlje — reče Atos.

— Onda pustite mene da dignem zdravicu — reče d’Artanjan.

— Učinite to — reče Atos.

Portos je posmatrao d’Artanjana zaprepašćen mogućnostima koje je gaskonjski duh neprekidno pružao njegovom prijatelju.

D’Artanjan uze svoju metalnu čašu, napuni je i ustade,

— Gospodo, — reče on svojim drugovima — pijmo, molim vas, u zdravlje onog koji rukovodi obedom. U zdravlje našeg pukovnika i neka zna da mu stojimo potpuno na usluzi do Londona i dalje.

I kako je, govoreći te reči, d’Artanjan gledao u Harisona, Harison pomisli da se zdravica odnosi na njega, ustade, pokloni se četvorici prijatelja koji ispiše zajedno, uperivši poglede u kralja Čarlsa dok je

Harison i sam ispijao svoju čašu bez ikakvog nepoverenja.

Tada i Čarls pruži svoju čašu Pariju, koji u nju nasu nekoliko kapi piva, jer se prema kralju postupalo kao prema svima ostalim, i prinoseći je usnama, gledajući u četvoricu prijatelja, on ispi s osmehom punim plemenitosti i zahvalnosti.

— Ded’, gospodo, — uzviknu Harison ostavljajući svoju čašu i bez ikakvog obzira prema ovom uzvišenom zarobljeniku koga je sprovodio — krećimo!

— Gde ćemo prenoćiti, pukovniče?

— U Tirsku — odgovori Harison.

— Pari, — reče kralj, ustajući i sam, i okrećući se svom sobaru — mog konja. Hoću da idem u Tirsk.

— Vere mi, — reče d’Artanjan Atosu — vaš kralj me je zaista opčinio i potpuno sam mu na usluzi.

— Ako je to što mi kažete iskreno, — odgovori Atos — on neće stići do Londona.

— Kako to?

— Da, jer ćemo ga pre tog trenutka oteti.

— Ah, ovog puta, Atose, — reče d’Artanjan — na moju časnu reč, vi ste ludi.

— Imate li kakav gotov plan? — zapita Aramis.

— Eh, — reče Portos — stvar ne bi bila nemogućna kad bismo imali kakav dobar plan.

— Ja nemam nikakav, — reče Atos — ali će d’Artanjan već naći nekakav.

D’Artanjan sleže ramenima i oni krenuše na put.

XVIII

D’ARTANjAN STVARA PLAN

Atos je možda bolje poznavao d’Artanjana nego što je ovaj sam sebe poznavao. Znao je da se radi samo o tome da se u avanturistički duh kao što je Gaskonjčev ubaci jedna misao, kao što je dovoljno da se u bogatu i plodnu zemlju samo spusti seme. Pustio je, dakle, mirno svog prijatelja da sleže ramenima i nastavio put govoreći mu o Raulu, razgovor koji je u drugoj prilici, kao što se sećamo, prekinuo.

U Tirsk stigoše u poznu noć. Četiri prijatelja su izgledala kao da ih uopšte ne zanimaju mere predostrožnosti koje su preduzimali da čuvaju kraljevu ličnost i da su, prema njima ravnodušni. Povukoše se u jednu privatnu kuću i pošto su imali razloga da u svakom trenutku strahuju i za sebe same, smestiše se u jednu sobu obezbedivši sebi izlaz u slučaju napada. Sluge rasporediše na razna mesta; Grimo leže na snop slame preko samog praga.

D’Artanjan je bio zamišljen i kao da je trenutno izgubio svoju uobičajenu govorljivost. Nije govorio ni reči, zviždukao je neprestano i išao od postelje do prozora. Portos, koji je uvek zapažao samo spoljne stvari, govorio je kao i uvek. D’Artanjan je odgovarao jednosložnim rečima. Atos i Aramis su se pogledali s osmehom.

Dan je bio zamoran, pa ipak, izuzev Portosa čiji je san bio nesalomljiv kao i apetit, prijatelji su rđavo spavali.

Sutradan ujutru d’Artanjan ustade prvi. Već je sišao u konjušnice, obišao konje, izdao potrebna naređenja za dnevno putovanje, a Atos i Aramis još ne behu ustali, dok je Portos još hrkao.

U osam časova izjutra, krenuše na put raspoređeni isto onako kao i dan pre toga. Samo d’Artanjan ostavi svoje prijatelje da putuju za svoj račun i ode da utvrdi s Groslovom prijateljstvo započeto juče.

Ovaj, kome su d’Artanjanove pohvale prosto milovale dušu, primi ga s ljubaznim osmehom.

— Zaista, gospodine, — reče mu d’Artanjan, srećan sam da naiđem na nekog s kim mogu da govorim na svom jadnom jeziku. G. od Valona, moj prijatelj, vrlo je tužne prirode, tako da mu čovek ne može izvući ni četiri reči preko celog dana; što se tiče naša dva zarobljenika, razumećete da nisu raspoloženi za razgovor.

— To su krajnji roajalisti — reče Groslov.

— Razlog više da se ljute na nas što smo uhvatili tog Stjuarta, kome ćete, nadam se, održati dobro i kratko suđenje.

— Bogamu! — reče Groslov — Zato ga i vodimo u London.

— I pretpostavljam da ga ne ispuštate iz oka?

— Vraga, svakako! Kao što vidite, — reče oficir — on ima zaista kraljevsku pratnju.

— Da, preko dana nema opasnosti da vam pobegne, ali preko noći…

— Preko noći se mere predostrožnosti podvostručavaju.

— A na koji način motrite na njega?

— Osam ljudi se neprestano nalazi u njegovoj sobi.

— Vraga! — reče d’Artanjan — Dobro ga čuvate. Ali osim tih osam ljudi, nesumnjivo postavljate i jednog stražara spolja? Protiv takvog zarobljenika čovek se ne može dovoljno obezbediti.

— Oh, ne. Pomislite samo: šta hoćete da preduzmu dva nenaoružana čoveka protiv osam naoružanih ljudi?

— Kako, dva čoveka?

— Da, kralj i njegov sobar.

— Dozvolili ste dakle njegovom sobaru da ga ne napušta?

— Da, Stjuart je zamolio da mu se dozvoli ta milost i pukovnik Harison je pristao. Pod izgovorom da je kralj, izgleda da ne može sam ni da se obuče ni da se svuče.

— Zaista, kapetane, — reče d’Artanjan, rešen da prema engleskom oficiru nastavi sa sistemom hvaljenja koji mu je tako dobro polazio za rukom — što vas više slušam sve se više čudim lakoći i eleganciji s kojom govorite francuski. Živeli ste u Parizu tri godine, dobro; ali ja bih mogao da celog veka živim u Londonu i ne bih postigao taj stepen koji ste vi postigli. Pa šta ste radili u Parizu?

— Moj otac, koji je trgovac, zaposlio me je kod svog zastupnika, a ovaj je svog sina poslao kod mog oca; postoji običaj među trgovcima da se čine takve razmene.

— I da li, vam se Pariz dopao, gospodine?

— Jeste, ali vam je veoma potrebna jedna revolucija slična našoj; ne protiv vašeg kralja, koji je tek dete, nego protiv one tvrdice Italijana koji je ljubavnik vaše kraljice.

— Ah, potpuno se slažem s vama, gospodine, i kako bismo to brzo postigli kad bismo samo imali dvanaest oficira kao što ste vi, bez predrasuda, uvek budni, nepodmitljivi! Ah, brzo bismo izišli na kraj s Mazarenom i održali bismo mu lepo, malo suđenje kao što ćete ga vi prirediti svom kralju.

— Ali, — reče oficir — mislio sam da ste u njegovoj službi i da vas je on poslao generalu Kromvelu?

— Što će reći da služim kralju i da sam, znajući da mora da pošalje nekoga u Englesku, zatražio tu misiju, toliko je velika bila moja želja da upoznam tog genijalnog čoveka koji u ovom času komanduje trima kraljevinama. Stoga kad nam je predložio, g. od Valona i meni, da potrgnemo mač u čast stare Engleske, videli ste kako smo željno prihvatili predlog.

— Da, znam da ste jurišali uz g. Mordaunta.

— S njegove desne i leve strane, gospodine. Vraga, još jedan čestit i odličan mladić. Kako je rasporio gospodina svog strica! Jeste li videli?

— Poznajete li ga? — zapita oficir.

— Odlično; mogu čak da kažem da smo veliki prijatelji: g. od Valona i ja smo s njim došli iz Francuske.

— Izgleda čak da ste ga pustili da vrlo dugo čeka u Bulonju?

— Šta ćete, — reče d’Artanjan — bio sam u istom položaju kao i vi, morao sam da čuvam jednog kralja.

— Ah, ah! — reče Groslov — A kog kralja?

— Našeg, bogamu! Malog kinga Luja četrnaestog.

I d’Artanjan skide šešir. Englez iz učtivosti učini to isto.

— A koliko vremena ste ga čuvali?

— Tri noći i, vere mi, uvek ću se sa zadovoljstvom sećati tih triju noći.

— Mladi kralj je dakle veoma ljubazan?

— Kralj? Spavao je najdubljim snom. — Ali onda, šta hoćete da kažete?

— Hoću da kažem da su moji prijatelji, oficiri u gardi i musketari, dolazili da mi prave društvo i da smo provodili noći pijući i kockajući se.

— Ah! da, — reče Englez s uzdahom — tačno je, vi ste vesela bratija, vi Francuzi.

— Zar se vi ne kockate takođe, kad ste na straži?

— Nikad — reče Englez.

— U tom slučaju mora vam biti vrlo dosadno i ja vas žalim — reče d’Artanjan.

— Činjenica je, — nastavi oficir — da s izvesnim strahom očekujem da na mene dođe red. Vrlo je dugo bdeti čitavu jednu noć.

— Da, kad čovek bdi sam ili s glupim vojnicima; ali kad čovek bdi s veselim drugom, kad se po stolu kotrlja zlato i kockice, noć prođe kao san. Zar ne volite kocku?

— Naprotiv.

— Lanskene, na primer?

— Lud sam za njim, igrao sam ga skoro svake večeri u Francuskoj.

— A otkako ste u Engleskoj?

— Nisam imao u ruci ni fišek s kockicama ni karte.

— Žalim vas — reče d’ Artanjan s izrazom dubokog saučešća.

— Slušajte, — reče Englez — učinite mi jednu stvar.

— Koju?

— Sutra sam dežuran.

— Kod Stjuarta?

— Da. Dođite da provedemo noć zajedno.

— Nemoguće.

— Nemoguće?

— Sasvim nemoguće.

— Kako to?

— Svake noći igram s g. od Valona. Neki put i ne ležemo… Jutros smo, na primer, još igrali kad je svanulo.

— Pa?

— Pa, on bi se dosađivao kad ne bih igrao s njim.

— On je dobar igrač?

— Video sam ga kako gubi po dve stotine pistola, smejući se do suza.

— Onda ga povedite.

— Kako mogu? A naši zarobljenici?

— Ah, do vraga! Tačno, reče oficir. Ali naredite svojim lakejima da ih čuvaju.

— Da, pa da pobegnu! — reče d’Artanjan — Ne pada mi na pamet.

— To su ljudi visokog položaja, kad vam je do njih toliko stalo?

— Vraga! Jedan je bogat velikaš iz Turene; drugi je vitez s Malte visokog roda. Pregovarali smo o otkupu svakog od njih: dve hiljade funti sterlinga kad stignemo u Francusku. Stoga nećemo ni za trenutak da napustimo ljude za koje naši lakeji znaju da su, milioneri. Jeste da smo ih malo pretresli kad smo ih uhvatili i priznaću vam da se oko njihove kese otimamo svake noći g. od Valona i ja; ali mogli su nam zatajiti kakav dragi kamen, kakav dragoceni dijamant, tako da smo u položaju tvrdica koje ne napuštaju svoje blago; napravili smo od sebe stalne stražare svojih ljudi, i kad ja spavam, g. od Valona bdi.

— Ah, ah! — reče Groslov.

— Sad razumete šta me primorava da odbijem vaš učtivi poziv, koji utoliko više cenim što ništa nije dosadnije nego igrati stalno s istom osobom: sreća večito ide naizmenično i na kraju meseca čovek vidi da je ostao na istom.

— Ah, — reče Groslov s uzdahom — postoji nešto što je još dosadnije, a to je ne kockati se nikad.

— To razumem — reče d’Artanjan.

— Ali da vidimo, — nastavi Englez — jesu li ti vaši ljudi opasni?

— U kom smislu?

— Jesu li u stanju da pokušaju prepad? D’Artanjan pršte u smeh.

— Isuse Bože! — uzviknu on — Jednog od njih trese groznica, jer ne može da se navikne na divnu zemlju u kojoj boravite; drugi je vitez s Malte, stidljiv kao devojka; a radi veće sigurnosti smo im oduzeli sve do džepnih noževa i makazica.

— Pa dobro, — reče Groslov — povedite i njih.

— Kako, pristajete! — reče d’Artanjan.

— Da, imam osam ljudi.

— Pa?

— Četvorica će čuvati njih, a četvorica kralja.

— Stvarno, — reče d’Artanjan — stvar se može tako udesiti, mada vam time pričinjavam mnogo nezgoda.

— Eh, dođite samo; videćete kako ću udesiti stvar.

— Oh, za to se ne brinem, — reče d’Artanjan — čoveku kao što ste vi prepuštam se zatvorenih očiju.

Ovo poslednje laskanje izmami oficiru jedan od onih osmeha koji potiču iz zadovoljstva i koji ljude sprijateljavaju s onima koji su ih izazvali, jer su izraz polaskanog samoljublja.

— Ali nešto mislim, — reče d’Artanjan — ko nam brani da počnemo večeras?

— Šta to?

— Našu partiju.

— Ništa na svetu — reče Groslov.

— Stvarno, dođite večeras kod nas, a sutra ćemo doći mi da vam vratimo posetu. Ako vas nešto kod naših ljudi zabrine, a oni su kao što znate ultra rojalisti, pa lepo, biće kao da ništa nije rečeno, a ipak ćemo provesti bar jednu prijatnu noć.

— Odlično! Večeras kod vas, sutra kod Stjuarta, prekosutra kod mene.

— A ostalih dana u Londonu. Eh, bogamu! — reče d’Artanjan — Vidite da se svuda može vo. diti veseo život.

— Da, kad čovek naiđe na Francuze, i to Fraicuze kao što ste vi — reče Groslov.

— I kao što je g. od Valona; videćete kakav je to momak! Potpuni fronder, čovek koji umalo nije ubio Mazarena između dvaju vrata; služe se njim jer ga se plaše.

— Da, — reče Groslov — on ima dobroćudno lice i mada ga ne poznajem, mnogo mi se dopada.

— Biće sasvim drukčije kad ga budete upoznali. Eh, vidite, evo ga zove me. Izvinite, mi smo takvi prijatelji da on ne može bez mene. Ne zamerate mi?

— Razume se!

— Doviđenja večeras.

— Kod vas?

— Kod mene.

Dva čoveka izmenjaše jedan poklon i d’Artanjan se vrati svojim saputnicima.

— Šta ste, kog đavola, mogli da razgovarate s tim buldogom — reče Portos.

— Dragi moj prijatelju, ne govorite tako o g. Groslovu, to je jedan od mojih intimnih prijatelja.

— Vaš prijatelj, — reče Portos — taj što ubija seljake.

— Pst, dragi moj Portose! Pa lepo, jeste, g. Groslov je malo prek, to je istina, ali sam mu u dnu srca otkrio dve vrline: glup je i sujetan.

Portos razrogači svoje krupne oči. Atos i Aramis se pogledaše s osmehom; poznavali s d’Artanjana i znali da ne radi ništa bez određenog cilja.

— Ali, — reče d’Artanjan — ocenićete ga i sami.

— Kako to?

— Predstaviću vam ga večeras, doći će da se kocka s nama.

— Oh, oh! — reče Portos, čije oči blesnuše kod tih reči — je li bogat?

— To je sin jednog od najimućnijih londonskih trgovaca.

— I zna da igra lanskene?

— Obožava ga.

— A baset?

— Za njim je lud.

— Biribi?

— U njemu je izvanredno vešt.

— Dobro, — reče Portos — provešćemo prijatnu noć.

— Utoliko prijatniju što nam obećava još lepšu noć.

— Kako to?

— Da, večeras mi njega zovemo na kocku; on nas poziva za sutra uveče.

— Gde to?

— Reći ću vam. A sada pobrinimo se samo za jednu stvar, a to je da dostojno primimo čast koju nam ukazuje g. Groslov. Večeras ćemo se zaustaviti u Derbiju; neka Musketon krene napred i ako u celom gradu postoji jedna boca vina neka je kupi. Neće biti rđavo da pripremi malu večeru u kojoj vi nećete učestvovati, Atose, jer imate groznicu i vi, Aramise, jer ste vitez s Malte, jer vam se ne sviđaju razgovori propalica kao što smo mi i nagone vas da crvenite. jeste li dobro čuli?

— Da, — reče Portos — ali neka me đavo nosi ako razumem.

— Portose, prijatelju, vi znate da po svom ocu vodim poreklo od proroka a od vračara po majci i da govorim u parabolama i zagonetkama; neka oni koji imaju uši čuju, a oni koji imaju oči vide, u ovom trenutku ne mogu vam reći više.

— Učinite, prijatelju, — reče Atos — uveren sam da je ono što činite dobro učinjeno.

— A vi, Aramise, jeste li i vi tog mišljenja?

— Sasvim, dragi moj d’Artanjane.

— U dobar čas, — reče d’Artanjan — eto pravih vernika i zadovoljstvo je pokušati ostvariti čuda za njih; to nije kao ovaj neverni Portos koji uvek hoće da vidi i opipa da bi poverovao.

— Činjenica je, — reče Portos uz lukav izraz — da sam vrlo nepoverljiv.

D’Artanjan ga pljesnu po ramenu, i kako su stizali do odmorišta gde je trebalo doručkovati, razgovor se na tome završi.

Oko pet časova uveče narediše Musketonu da krene napred. Musketon nije govorio engleski, ali otkako se nalazio u Engleskoj beše primetio nešto, a to je da je Grimo, svojom navikom da se izražava pokretima, potpuno zamenio reči. Stoga je počeo s Grimoom da proučava pokrete i u nekoliko časova, zahvaljujući spremnosti nastavnika, beše stekao izvesnu sposobnost. Blezoa ga je pratio.

Četiri prijatelja, prolazeći kroz glavnu ulicu Derbija, primetiše Blezoa kako stoji na pragu jedne kuće lepog izgleda: tu im je bilo pripremljeno konačište.

Celog dana ne behu prišli kralju bojeći se da ne izazovu sumnju i umesto da ručaju za stolom pukovnika Harisona, kao što su to učinili dan pre toga, ručali su odvojeno.

Groslov dođe u ugovoreni čas. D’Artanjan ga dočeka kao što bi dočekao prijatelja od pre dvadeset godina. Portos ga odmeri od glave do pete i osmehnu se kad vide da, i pored upadljivog udarca koji je zadao Parijevom bratu, ipak nije bio jak kao on. Atos i Aramis učiniše sve što su mogli da sakriju odvratnost koju je kod njih izazivala ova brutalna i sirova priroda.

Sve u svemu Groslov je izgledao zadovoljan dočekom.

Atos i Aramis se održaše u svojim ulogama. U ponoć se povukoše u svoju sobu čija vrata, pod izgovorom pristojnosti ostaviše otvorena. Osim toga ih isprati d’Artanjan, ostavljajući Portosa da se nosi s Groslovom.

Portos dobi od Groslova pedeset pistola i nađe, kad ovaj ode, da je prijatniji za društvo nego što je pretpostavljao.

Što se tiče Groslova, on obeća da će sutradan na d’Artanjanu nadoknaditi gubitak koji je pretrpeo od Portosa i rastade se s Gaskonjcem podsećajući ga na večernji sastanak.

Rekosmo večernji jer se igrači rastadoše u četiri časa izjutra.

Dan prođe kao i obično; d’Artanjan je išao od kapetana Groslova do pukovnika Harisona, a od pukovnika Harisona do svojih prijatelja. Nekome ko ne bi poznavao d’Artanjana ovaj bi izgledao u svom običnom raspoloženju; njegovi prijatelji, to jest Atos i Aramis, znali su da je njegova veselost grozničava.

— Šta li to sprema? — govorio je Aramis.

— Pričekajmo — govorio je Atos. Portos nije govorio ništa, samo je u svom džepu sa zadovoljstvom koje je izbijalo na videlo, jedan za drugim prebrojavao pedeset pistola koje je na kocki dobio od Groslova.

Pošto stigoše uveče u Riston, d’Artanjan okupi svoje prijatelje. S lica mu se izgubio onaj izraz bezbrižne veselosti koji je kao masku nosio preko celog dana; Atos steže ruku Aramisu.

— Trenutak se približava — reče on.

— Da, — reče d’Artanjan koji beše čuo — da, trenutak se približava: ove noći, gospodo spašćemo kralja.

Atos zadrhta, oči mu zablistaše.

— D’Artanjane, — reče on, posumnjavši pošto se ponadao — to nije šala, zar ne? Takva bi me šala suviše zabolela!

— Čudni ste, Atose, — reče d’Artanjan — kad tako sumnjate u mene. Kad i gde ste me videli da se šalim sa srcem jednog prijatelja i životom jednog kralja? Rekao sam vam i ponavljam da ćemo ove noći spasti Čarlsa I. Vi ste se oslonili na mene da nađem način, način je nađen.

Portos je gledao u d’Artanjana s osećanjem dubokog divljenja. Aramis se osmehivao kao čovek koji se nada. Atos je bio bled kao smrt i čitavo mu je telo drhtalo.

— Govorite — reče Atos.

Portos raširi svoje krupne oči. Aramis se takoreći pripi uz d’Artanjanove usne.

— Vi znate da smo pozvani da provedemo noć kod g. Groslova?

— Da, — reče Portos — naterao nas je da obećamo da ćemo mu pružiti revanš.

— Dobro. Ali znate li gde ćemo mu dati revanš?

— Ne.

— Kod kralja.

— Kod kralja! — uzviknu Atos.

— Da, gospodo, kod kralja. G. Groslov je noćas na straži kod Njegovog veličanstva i da bi se razonodio za vreme svoje dužnosti, poziva nas da dođemo da mu pravimo društvo.

— Sva četvorica? — upita Atos.

— Bogamu! Svakako, sva četvorica; zar mi napuštamo svoje zarobljenike!

— Ah, ah! — reče Aramis.

— Dalje — reče Atos sav drhteći od nestrpljenja.

— Otići ćemo, dakle, kod Groslova, mi s mačevima a vi s kamama; nas četvorica ćemo savladati onih osam budaka i njihovog glupog komandanta. Gospodine Portose, šta velite na to?

— Velim da je to lako — reče Portos.

— Obući ćemo kralja u odelo Groslova; Musketon, Grimo i Blezoa će nam spremiti osedlane konje iza ugla prve ulice, skočićemo na njih i pre zore ćemo biti na dvadeset milja odavde. He, je li to lepo skovano, Atose?

Atos stavi obe ruke na d’Artanjanova ramena i pogleda ga blago i mirno se nasmešivši.

— Izjavljujem, prijatelju, da pod nebom nema stvora koji vam je ravan po plemenitosti i hrabrosti; dok smo mi mislili da ste vi ravnodušni prema našim bolovima, a ne bi bio nikako zločin da ih niste delili s nama, jedini ste vi od svih nas našli ono što smo mi uzalud tražili. Ponavljam ti dakle, d’Artanjane, ti si najbolji od nas i ja te blagosiljam i volim te, dragi moj sine.

— I reći da se ja toga nisam setio, — reče Portos lupivši se po čelu — to je tako jednostavno!

— Ali, ako sam dobro razumeo, — reče Aramis — sve ćemo ih poubijati, zar ne?

Atos zadrhta i sasvim preblede.

— Bogamu! — reče d’Artanjan — Bićemo primorani na to. Dugo sam tražio da li postoji način da se to izbegne, ali priznajem da ga nisam mogao pronaći.

— Da vidimo, — reče Aramis — ne radi se ovde o tome da se cenjkamo sa prilikama; kako ćemo postupati?

— Napravio sam dvostruki plan — reče d’Artanjan.

— Da vidimo prvi — reče Aramis.

— Ako budemo sva četvorica zajedno, kad dam signal, a taj signal će biti reč najzad, zarićete svaki kamu u srce najbližeg vojnika, mi ćemo i sami učiniti to isto; eto odmah četiri mrtva čoveka; snage se izjednačuju, pošto će nas biti četiri protivu pet; ta petorica se predaju, zapušavamo im usta, ili se brane i onda ćemo ih ubiti, ako pak slučajno naš domaćin promeni mišljenje i primi na kocku samo Portosa i mene, vraga, moraćemo da se latimo zamašnih sredstava i udaramo dvostruko; to će trajati malo duže i napraviti malo više buke, ali vi ćete biti napolju s mačevima i dotrčaćete na larmu.

— Ali ako vas udare, i vas same? — reče Atos.

— Nemoguće! — reče d’Artanjan — ti ljudi koji piju pivo suviše su tromi i nespretni; uostalom udaraćete u grlo, Portose, to ubija isto tako brzo i onima koje ubijate ne dozvoljava da viču.

— Vrlo dobro! — reče Portos — To će biti lepa mala klanica.

— Užasno! Užasno! — reče Atos.

— Eh, gospodine osetljivi čoveče, — reče d’Artanjan — u borbi biste učinili i mnoge gore stvari. Uostalom, prijatelju, ako nalazite da kraljev život ne vredi onoliko koliko se za njega mora platiti, ništa nije rečeno i idem da obavestim g. Groslova da sam bolestan.

— Ne, — reče Atos — kriv sam, prijatelju, a vi ste u pravu, oprostite mi.

U tom trenutku se otvoriše vrata i pojavi se jedan vojnik.

— G. kapetan Groslov — reče on na rđavom francuskom jeziku — javlja g. d’Artanjanu i g. od Valona da, ih očekuje.

— A gde to? — upita d’Artanjan.

— U sobi engleskog Nabukodonosora — odgovori vojnik koji je bio ubeđeni puritanac.

— U redu je, — odličnim engleskim odgovori Atos kome se crvenilo popelo u obraze pri ovoj uvredi nanesenoj kraljevskom veličanstvu — u redu: recite kapetanu Groslovu da dolazimo.

Zatim puritanac izađe, lakejima je izdato naređenje da osedlaju osam konja i da odu da čekaju, ne odvajajući se jedan od drugog i ne sjahujući na uglu ulice koja se nalazila na dvadeset koraka otprilike od kuće u kojoj je bio smešten kralj.

XIX

PARTIJA LANSKENEA

Zaista, bilo je devet časova uveče; straže su smenjene u osam i već čitav čas kako je počelo dežurstvo kapetana Groslova.

D’Artanjan i Portos, naoružani mačevima, a Atos i Aramis, svaki s po jednom kamom skrivenom na grudima, pođoše ka kući koja je te večeri služila kao zatvor Čarlsu Stjuartu. Ova poslednja dvojica su pratili svoje pobednike, na izgled ponizni i nenaoružani, kao zarobljenici.

— Vere mi, — reče Groslov, spazivši ih — skoro da više nisam ni računao na vas.

D’Artanjan mu priđe i reče mu tiho:

— Zaista smo se za trenutak kolebali, g. od Valona i ja

— A zašto? — zapita Groslov. D’Artanjan mu pogledom pokaza Atosa i Aramisa.

— Ah, ah! — reče Groslov — Zbog ubeđenja? Nije važno. Naprotiv, — dodade smejući se — ako hoće da vide svog Stjuarta, videće ga.

— Hoćemo li provesti noć u kraljevoj sobi? — upita d’Artanjan.

— Ne, već u susednoj; i kako će vrata ostati otvorena to je sasvim kao da se nalazimo u samoj sobi. Jeste li se snabdeli novcem? Izjavljujem vam da ću večeras igrati paklenu igru.

— Čujete li? — reče d’Artanjan zveckajući zlatom u džepu.

— Very good! — reče Groslov i otvori vrata od sobe. — To je da bih vam pokazao put, gospodo — reče on.

I uđe prvi.

D’Artanjan se okrete svojim prijateljima. Portos je bio bezbrižan kao da se radi o običnoj partiji: Atos je bio bled ali odlučan; Aramis je maramicom brisao čelo koje je rosio lak znoj.

Osam stražara su bili na svojim mestima: četvorica u kraljevoj sobi, dvojica na prolaznim vratima, dvojica na vratima kroz koja su ušla četiri prijatelja. Atos se osmehnu kad ugleda isukane mačeve; to neće biti klanica nego borba.

Od tog trenutka izgledalo je da mu se povratilo sve njegovo dobro raspoloženje.

Čarls, koga su videli kroz otvorena vrata, beše na postelji ali obučen, samo je preko njega bio prebačen vuneni prekrivač.

Kraj njegovog uzglavlja sedeo je Pari i tiho, ali ipak dovoljno glasno da bi ga Čarls koji je slušao zatvorenih očiju mogao čuti, čitao jedno poglavlje iz katoličkog Svetog pisma.

Jedna sveća od neprečišćenog voska, postavljena na crni sto, osvetljavala je pomireno kraljevo lice i neuporedivo uzbuđenije lice njegovog vernog sluge.

S vremena na vreme Pari bi prekidao čitanje, misleći da kralj očigledno spava; ali bi tada kralj opet otvorio oči i rekao mu smešeći se:

— Nastavi, dobri moj Pari, slušam.

Groslov se primače do praga kraljeve sobe, upadljivo stavi na glavu šešir koji je držao u ruci kad je dočekivao svoje goste, pogleda za trenutak prezrivo ovu jednostavnu i dirljivu sliku starog sluge koji čita Sveto pismo svom kralju zarobljeniku, utvrdi da je svaki vojnik na svom određenom mestu i okrećući se prema d’Artanjanu, pogleda pobedonosno u Francuza kao da prosi pohvalu za svoju taktiku.

— Odlično — reče Gaskonjac. — Bogamu, vi biste bili znamenit general!

— I verujete da će Stjuart moći da pobegne, — upita Groslov — sve dok ja budem bio na straži pored njega.

— Svakako ne — odgovori d’Artanjan. — Sem ako mu prijatelji kao kiša padnu s neba.

Groslovljevo lice sinu.

Kako je Čarls Stjuart sve vreme ovog prizora držao stalno sklopljene oči to se ne može reći da li je primetio ili ne drskost puritanskog kapetana. Ali mu se očni kapci nehotice rastvoriše čim ču zvučan d’Artanjanov glas.

A i Pari se trže i prekide čitanje.

— Na šta misliš kad prekidaš čitanje? — reče kralj — Nastavi dobri moj Pari; sem razume se ako si umoran.

— Nisam, sire — peče sobar. I nastavi da čita.

U prvoj sobi je bio postavljen sto, prekriven zastiračem i na njemu su se nalazile dve upaljene sveće, karte, dva fišeka za kockice i kockice.

— Gospodo, — reče Groslov — sedite, molim vas, ja nasuprot Stjuartu koga toliko volim da gledam, naročito tu gde je sad; vi, gospodine d’Artanjane preko puta mene.

Atos pocrvene od ljutine, d’Artanjan ga pogleda namrštivši se.

— Tako je, — reče d’Artanjan — vi gospodine grofe od La Fera s desne strane gospodina Groslova; vi, gospodine viteže d’Erbleje, s leve; vi, gospodine od Valona, pored mene. Vi se kladite na mene, a ova gospoda na gospodina Groslova.

Tako su se d’Artanjanu nalazili: Portos s leve, i on je mogao da se kolenom sporazumeva s njim; Atos i Aramis pred njim i mogao je da ih drži na oku.

Pri pomenu grofa od La Fera i viteza d’Erbleja Čarls otvori oči i, podižući svoju plemenitu glavu, nehotice pogledom obuhvati sve učesnike ovog prizora.

U tom trenutku Pari obrte nekoliko listova svog Svetog pisma i glasno pročita ovaj jeremijin stih:

„Bog reče: Slušajte reči proroka, slugu mojih, onih koje sam vam vrlo brižljivo poslao i koje sam doveo k vama”.

Četiri prijatelja izmenjaše poglede. Reči koje tek što je Pari izgovorio pokazivale su im da kralj njihovo prisustvo pripisuje pravom razlogu.

D’Artanjanove oči sinuše od radosti.

— Maločas ste me pitali da li sam pri novcu? — reče d’Artanjan stavljajući dvadesetak pistola na sto.

— Da — reče Groslov.

— Pa lepo, — nastavi d’Artanjan — sad vam ja kažem: čuvajte dobro svoje blago, dragi moj gospodine Groslove, jer vam jamčim da nećemo izići odavde dok vam ga ne otmemo.

— To se neće odigrati a da ga ja ne branim — reče Groslov.

— Utoliko bolje — reče d’Artanjan. — Borba, dragi moj kapetane, borba! Vi znate ili ne znate da je to ono što i mi želimo

— Ah da, znam dobro, — reče Groslov prsnuvši u gromoglasan smeh — vi stalno tražite rane i udarce, vi Francuzi.

Zaista, Čarls beše sve čuo i sve razumeo. Lice mu se lako zacrvene. Vojnici koji su ga čuvali videše kako malo po malo ispruža umorne udove i pod izgovorom preterane vrućine zbog zažarene peći kako postepeno odbacuje škotski prekrivač pod kojim je, kao što smo rekli ležao potpuno obučen.

Atos i Aramis zadrhtaše od sreće videvši da kralj leži obučen.

Igra otpoče. Te večeri se sreća okrenula i bila uz Groslova, izdržavao je svaki napad i uvek dobijao. Stotinak pistola pređe tako s jednog kraja stola na drugi. Groslov je bio ludo raspoložen.

Portos, koji je izgubio pedeset pistola koje je noć uoči toga dobio, i još oko trideset svojih ličnih pistola, bio je vrlo mrzovoljan i gurao je d’Artanjana kolenom kao da je hteo da ga pita da li će skoro doći vreme da se pređe na drugu igru; što se tiče Atosa i Aramisa oni su ga posmatrali ispitivačkim pogledom, ali d’Artanjan je ostajao miran.

Izbi deset časova. Čulo se kako patrola prolazi.

— Koliko takvih patrola imate? — reče d’Artanjan izvlačeći nove pistole iz džepa.

— Pet, — reče Groslov — po jedna svakog časa.

— Dobro, — reče d’Artanjan — to je oprezno.

Sad i on dobaci pogled Atosu i Aramisu. Čuli su se koraci patrole koja se udaljava.

D’Artanjan prvi put odgovori na Portosov udar kolenom istim takvim udarom.

Međutim vojnici, čija je dužnost bila da ostanu u kraljevoj sobi, privučeni kockom i zlatom koje tako moćno utiče na sve ljude, behu se postepeno približili vratima i odatle su, podižući se na prste, posmatrali preko d’Artanjanovih i Portosovih ramena; oni koji su stajali na vratima behu se takođe približili, kao da su se na taj način pokoravali željama četvorice prijatelja koji su više voleli da ih imaju pod rukom nego da budu primorani da za njima trče po uglovima sobe. Dva stražara na vratima su još imali isukane mačeve ali su se oslanjali na njihove vrhove i posmatrali igrače.

Izgledalo je da je Atos sve mirniji ukoliko se približava trenutak, njegove bele i aristokratske ruke su se igrale zlatnicima koje je savijao i ispravljao s istom lakoćom kao da je zlato olovo; vladajući manje sobom od njega, Aramis je neprekidno baratao rukom po grudima; nestrpljiv zbog toga što stalno gubi, Portos je micao kolenom iz sve snage.

D’Artanjan se osvrte, pogleda mahinalno iza sebe i između dva vojnika vide Parija kako stoji i Čarlsa nalakćenog, ruku sklopljenih kao da bogu upućuje žarku molitvu. D’Artanjan oseti da je došao trenutak, da je svako na svom mestu i da se još samo očekuje reč „Najzad!”, reč koja je, kao što se sećamo, trebalo da posluži kao signal.

On dobaci pogled kojim je pripremao Atosa i Aramisa i obojica lako povukoše svoje stolice unazad da bi se mogli slobodno kretati.

On po drugi put gurnu Portosa kolenom i ovaj ustade kao da je hteo da opruži noge; samo ustajući, uveri se da njegov mač lako izvlači iz korica.

— Trista mu muka! — reče d’Artanjan — Još dvadeset izgubljenih pistola! Zaista, kapetane Groslove, imate suviše sreće, to ne može dugo trajati.

I izvadi još dvadeset pistola iz džepa.

— Još jedno poslednje deljenje, kapetane. Ovih dvadeset pistola u jednom deljenju, u jednom jedinom, poslednjem.

— Dobro, u dvadeset pistola — reče Groslov. I okrete dve karte, kao što je to običaj, d’Artanjanu kralja a sebi keca.

— Kralj, — reče d’Artanjan — to je dobar znak. Gos’n Groslove, pripazite na kralja.

I pored njegovog samosavlađivanja bilo je u d’Artanjanovom glasu neko čudno treperenje od koga uzdrhta njegov partner.

Groslov poče da obrće karte jednu za drugom. Ako bi prvo okrenuo keca, dobijao je, ako bi okrenuo kralja, gubio je.

On obrte kralja.

— Najzad! — reče d’Artanjan.

Kod te reči Atos i Aramis ustadoše a Portos uzmače za korak.

Taman js trebalo da zablistaju kame i mačevi kad se odjednom otvoriše vrata i na pragu se pojavi Harison koga je pratio jedan čovek uvijen u ogrtač.

Iza tog čoveka videlo se kako blistaju puške petorice do šestorice vojnika.

Groslov hitro ustade, postiđen što ga zatiču usred vina, karata i kocki. Ali Harison ne obrati pažnju na njega i ulazeći u kraljevu sobu u pratnji svoga saputnika, reče:

— Čarlse Stjuarte, došlo je naređenje da vas sprovedemo u London ne zaustavljajući se ni danju ni noću. Spremite se, dakle, još ovog trenutka za polazak.

— A u čije je ime izdato to naređenje? — zapita kralj — U ime generala Kromvela?

— Da — reče Harison — i evo gospodina Mordaunta koji ga donosi i kome je naređeno da ga izvrši.

— Mordaunt! — promrmljaše četiri prijatelja izmenivši poglede.

D’Artanjan jednim potezom pokupi sa stola sav novac koji su Portos i on izgubili i strpa ga u svoj prostrani džep; Atos i Aramis se postaviše iza njega. Kod tog pokreta, Mordaunt se osvrte, prepozna ih i pusti uzvik divlje radosti.

— Mislim da smo u klopci — reče tiho d’Artanjan svojim prijateljima.

— Ne još! — reče Portos.

— Pukovniče, pukovniče! — reče Mordaunt — naredite da se ova soba opkoli, vi ste izdati. Ova četiri Francuza su pobegla iz Njukastla i svakako hoće da otmu kralja. Neka ih uhapse.

— Oh mladiću, — reče d’Artanjan potržući mač — evo naređenja koje je lakše izgovoriti nego ostvariti.

Zatim, opisujući oko sebe jeziv krug mačem, reče:

— Povlačite se, prijatelji, — viknu on — povlačite se!

Istovremeno jurnu ka vratima, obori dva vojnika koji su ih čuvali pre nego što su imali vremena da zapnu svoje puške; Atos i Aramis su ga pratili; Portos je bio zaštitnica i pre nego što su vojnici, oficiri i pukovnik imali vremena da se osveste, sva četvorica su se nalazila na ulici.

— Pucajte! — viknu Mordaunt — Pucajte na njih!

Zaista odjeknuše dva do tri puščana pucnja ali nisu imala drugih posledica sem što su pokazala begunce koji su živi i zdravi zavijali iza ugla ulice.

Konji su bili na označenom mestu; sluge su samo dobacile uzde svojim gospodarima, koji uskočiše u sedla s lakoćom savršenih jahača.

— Napred! — reče d’Artanjan — Zabadaj mamuze, snažno!

Jurili su tako, prateći d’Artanjana i prelazeći ponovo put koji su već prešli preko dana, to jest upućujući se ka Škotskoj. Grad nije imao ni zidina ni kapija, i tako iz njega izađoše bez teškoća.

Na pedeset koraka od poslednje kuće, d’Artanjan zastade.

— Stoj! — reče on.

— Kako stoj? — uzviknu Portos — Najbržim galopom, hoćete da kažete?

— Ni najmanje — odgovori d’Artanjan. — Ovog puta će nas goniti, pustimo ih da izađu iz grada i da nas gone putem za Škotsku; i kad ih budemo videli da prođu u galopu, pođimo suprotnim putem.

Na nekoliko koraka odatle je proticao potok, preko potoka je bio prebačen most; d’Artanjan odvede svog konja pod svod mosta; njegovi prijatelji pođoše za njim.

Nisu se tu nalazili ni deset minuta kad čuše kako se približava brzi galop jedne čete konjanika. Pet minuta docnije, ta četa je prolazila iznad njihovih glava, ne sumnjajući ni najmanje da one koje oni traže od njih deli svega debljina svoda mosta.

XX

LONDON

Kada se u daljini izgubio konjski topot, d’Artanjan dođe do rečne obale i stade krstariti ravnicom idući što je više mogućno u pravcu Londona. Njegova tri prijatelja su ga pratila u tišini, sve dok nisu zahvaljujući širokom polukrugu, ostavili grad daleko za sobom.

— Ovog puta, — reče d’Artanjan kad je došao do zaključka da je dovoljno daleko od polazne tačke da bi mogao da iz galopa pređe u kas — stvarno verujem da je sve konačno propalo i još najbolje što nam ostaje, to je da se vratimo u Francusku. Šta kažete ni taj predlog, Atose, zar ne nalazite da je razuman?

— Da, dragi prijatelju, — odgovori Atos — ali ste pre neki dan izgovorili jednu reč koja je više nego razumna, reč plemenitu i širokogrudu, rekli ste: „Umrećemo ovde!” Podsećam vas na vašu reč.

— Oh! — reče Portos — Smrt nije ništa i ne moramo se brinuti zbog smrti pošto ne znamo šta je; mene muči pomisao na poraz. Po onome kako se stvari razvijaju vidim da ćemo morati da se borimo protiv Londona, pokrajina, cele Engleske i zaista, ne može se desiti ništa drugo nego da na kraju budemo poraženi.

— Moramo da prisustvujemo ovoj velikoj tragediji do kraja — reče Atos — ma kakav bio kraj, ne napuštajmo Englesku pre raspleta. Mislite li kao i ja, Aramise?

— U svemu, dragi moj grofe; a zatim, priznajem vam, da mi neće biti krivo da se ponovo sretnem s Mordauntom; čini mi se da imamo jedan obračun da uredimo s njim i da nije naš običaj da odlazimo iz zemlje a da prethodno ne vratimo takve dugove.

— Ah, to je druga stvar! — reče d’Artanjan — I evo razloga koji mi izgleda opravdan. Priznajem da bih, što se mene tiče, ostao ako je potrebno i godinu dana u Londonu da bih se ponovo sreo s Mordauntom. Samo odsednimo kod pouzdanog čoveka i tako da ne probudimo nikakvu sumnju, jer ovog časa mora da nas traži gospodin Kromvel i, onoliko koliko sam ja mogao da ocenim, on, gospodin Kromvel nije čovek koji se šali. Atose, poznajete li u celoj varoši jednu gostionicu u kojoj bi čovek mogao naći bele posteljne čaršave, rozbif pristojno ispečen i vino koje nije od hmelja ili ječma?

— Čini mi se da imam ono što vam je potrebno — reče Atos. — Vinter nas je odveo kod jednog čoveka za koga je rekao da je poreklom Španac koji je pomoću zlatnika svojih novih zemljaka dobio englesko podanstvo. Šta velite na to, Aramise?

— Pa namera da zastanemo kod senjor Pereza izgleda mi veoma razumna, što se mene tiče, usvajam je. Pozvaćemo se na uspomenu jadnog Vintera prema kome je izgleda osećao veliko poštovanje; reći ćemo mu da dolazimo kao radoznalci da vidimo šta se odigrava; potrošićemo kod njega svako po zlatnik dnevno i mislim da ćemo, zahvaljujući svim tim merama predostrožnosti, moći da prilično mirno opstanemo.

— Vi zaboravljate jednu od tih mera, Aramise, i to prilično važnu čak.

— Koju?

— Promenu odela.

— Pih! — reče Portos — Zašto da menjamo odelo? Tako se udobno osećamo u ovom!

— Da nas ne bi poznali — reče d’Artanjan. — Naša odela su po kroju i boji skoro jednolična i na prvi pogled odaju Frenčmena. A meni nije toliko stalo do kroja mog prsnika ni boje mojih čakšira da bih se, iz ljubavi prema njima, izložio opasnosti da budem obešen u Tiburnu ili da odem da se prošetam po Indiji. Kupiću crvenkasto braon odelo. Primetio sam da sve ove puritanske budale luduju za tom bojom.

— Ali hoćete li uspeti da pronađete svog čoveka? — reče Aramis.

— Oh, svakako, stanovao je u Grin Hol ulici, Bedfordova krčma; uostalom mogao bih ići po gradu vezanih očiju,

— Voleo bih da sam već u njemu — reče D’Artanjan — i moj savet je da stignemo u London pre zore, pa makar nam konji skapali.

— Hajdemo onda, — reče Atos — jer ako se ne varam u računu, nismo od njega udaljeni više od osam do deset milja.

Prijatelji poteraše konje i zaista stigoše oko pet časova ujutru. Na kapiji kroz koju htedoše ući zadrža ih stražarsko odeljenje; ali Atos odgovori odličnim engleskim jezikom da ih šalje pukovnik Harison, da njegovog kolegu, g. Pridža, obaveste o skorašnjem kraljevom dolasku. Taj odgovor izazva nekoliko pitanja o hvatanju kralja i Atos dade tako precizne i jasne pojedinosti da su stražari kod kapije, ukoliko su i sumnjali, potpuno prestali da išta podozrevaju. Propustiše, dakle, četiri prijatelja sa svim mogućim puritanskim čestitanjima.

Atos je tačno rekao; on ode pravo u Bedfordovu krčmu i predstavi se gostioničaru koji je bio toliko očaran što ga vidi da se vraća u tako dobrom i mnogobrojnom društvu, da smesta naredi da se pripreme njegove najbolje sobe.

Mada još ne beše svanulo, naša četiri putnika, stigavši u London, zatekoše ceo grad u uzbuđenju. Veče uoči toga se proneo glas da se kralj, koga dovodi pukovnik Harison, uputio ka prestonici i mnogi ljudi nisu ni legli iz straha da Stjuart, kako su ga zvali, ne stigne u toku noći i oni propuste njegov ulazak u grad.

Namera da promene odela bila je jednoglasno prihvaćena, kao što se sećamo, sem lakog Portosovog protivljenja. Postaraše se, dakle, da je sprovedu u delo. Gostioničar naredi da mu donesu raznovrsna odela kao da je hteo da obnovi svoju garderobu. Atos uze crno odelo koje mu je davalo izgled čestitog buržuja; Aramis, koji nije želeo da ostavi mač, izabra tamno odelo vojničkog kroja; Portosa zanesoše crven prsnik i zelene čakšire; d’Artanjan koji je unapred izabrao boju imao je da se pobrine jedino za nijansu i u crvenkasto braon odelu za kojim je težio predstavljao je tačno trgovca šećerom koji se povukao od poslova.

Što se tiče Grimoa i Musketona, koji nisu nosili livreje oni su već bili preobučeni; Grimo je uostalom odavao tip mirnog, suvog i krutog, uzdržljivog Engleza; Musketon, tip Engleza trbušastog, podnaduvenog i besposlenog.

— A sada, — reče d’Artanjan — pređimo na ono što je glavno; odsecimo svoje kose kako bi izbegli da nas svetina vređa. Pošto već nismo više plemići po maču, budimo po kosi puritanci. To je, kao što znate, važna tačka koja pristalice Konventa odvaja od vitezova.

Po tom važnom predmetu d’Artanjan nađe da je Aramis vrlo nedisciplinovan; hteo je da na svaki način sačuva svoju kosu koja je bila vrlo lepa i o kojoj se vrlo brižljivo starao i bilo je potrebno da mu Atos, kome je celo to pitanje bilo ravnodušno, da primer. Portos bez ikakvih teškoća prepusti svoju glavu Musketonu koji celim makazama zaseče u gustu i oštru kosu. D’Artanjan sam sebi napravi dosta neobičnu frizuru koja je u priličnoj meri ličila na medalje iz vremena Fransoa I ili Šarla IX.

— Očajno izgledamo — reče Atos.

— I čini mi se da zaudaramo na puritance da se čovek naježi — reče Aramis.

— Hladno mi je po glavi — reče Portos.

— A ja osećam želju da držim propovedi — reče d’Artanjan.

— Sad, — reče Atos — kad sami sebe više ne možemo da poznamo i kad se prema tome ne plašimo više da će nas drugi poznati, hajdemo da vidimo kralja kad ulazi u grad; putovao je cele noći i mora da nije daleko od Londona.

Zaista, nije prošlo ni dva časa kako su se prijatelji izmešali s gomilom kad jaki uzvici i veliko talasanje objavi da stiže Čarls. Poslali su mu kočije u susret i ogromni Portos, koji je za glavu prevazilazio sve ostale, objavi da u daljini vidi kako dolaze kraljevske kočije. D’Artanjan se podiže na prste dok su Atos i Aramis osluškivali, pokušavajući da se sami obaveste o javnom mišljenju. Kočije prođoše i d’Artanjan poznade Harisona kod jednih vrata, a Mordaunta kod drugih. Što se tiče naroda čije su utiske proučavali Atos i Aramis, on je bacao mnoge kletve na Čarlsa.

Atos se vrati očajan.

— Dragi moj, — reče mu d’Artanjan — uzalud ste tvrdoglavo uporni, i ja vam izjavljujem da je položaj rđav. Što se mene tiče, ja se za njega vezujem samo zbog vas i iz izvesne vrste interesovanja kao umetnika u politici shvaćenoj na musketarski način; nalazim da bi bilo veliko zadovoljstvo svim ovim bukačima oteti plen i ismejati ih. Razmisliću o tome.

Već sutradan, stavši na prozor koji je gledao na najnaseljeniju četvrt Sitija, Atos ču kako se vikom objavljuje naredba parlamenta kojom se na optuženičku klupu stavlja bivši kralj Čarls I, krivac optužen za izdaju i zloupotrebu vlasti.

D’Artanjan se nalazio kraj njega. Aramis je proučavao neku kartu, Portos se s uživanjem udubio u poslednje ostatke izvrsnog doručka.

— Parlament! — uzviknu Atos — Nemoguće je da je parlament izdao ovakvu naredbu.

— Slušajte, — reče d’Artanjan — ja malo razumem engleski; ali, kako je engleski jezik u suštini samo rđavo izgovaran francuski, evo šta sam shvatio: Parliament’s bill, što treba da znači naredba parlamenta ili nek me đavo nosi, kao što ovde kažu.

U tom trenutku je ulazio gostioničar; Atos mu dade znak da priđe.

— Parlament je izdao tu naredbu? — upita ga Atos na engleskom.

— Da, milorde, čist parlament.

— Kako čist parlament! Zar postoje dva parlamenta?

— Prijatelju, — prekide ga d’Artanjan — kako ja ne razumem engleski ali svi razumemo španski, učinite nam zadovoljstvo da govo rite tim jezikom, koji je vaš maternji i kojim prema tome sa zadovoljstvom govorite kad vam se za to pruži prilika.

— Ah, odlično — reče Aramis.

Što se tiče Portosa, već smo rekli, sva njegova pažnja je bila usredsređena na kost od kotleta i bio je zauzet time da je liši mesnatog omotača.

— Pitajte dakle? — reče gostioničar na španskom.

— Pitao sam, — nastavi Atos istim jezikom — da li postoje dva parlamenta, jedan čist i jedan nečist.

— Oh, što je to čudno! — reče Portos, dižući lagano glavu i posmatrajući svoje prijatelje začuđenim izrazom — Razumem, dakle sad i engleski? Razumem šta govorite.

— To je stoga što govorimo španski, dragi prijatelju — reče Atos sa svojom uobičajenom hladnokrvnošću.

— Ah vraga! — reče Portos — Krivo mi je, to bi mi bio jedan jezik više koji bih znao.

— Kad kažem čist parlament, senjor, — ponovi gostioničar — govorim o onom koji je pročistio g. pukovnik Pridž.

— Ah, zaista, — reče d’Artanjan — ovi ljudi su veoma vešti; moraću, kad se vratim u Francusku, da taj način pokažem g. od Mazarena i g. biskupovom pomoćniku. Jedan će prečišćavati u ime dvora, drugi u ime naroda, tako da više neće ostati uopšte parlamenta.

— A šta je taj pukovnik Pridž — upita Aramis — i na koji je način postupio u prečišćavanju parlamenta?

— Pukovnik Pridž — reče Španac — je bivši kočijaš, čovek pun duha koji je zapazio jednu stvar terajući svoja kola: kad se jedan kamen nalazi na putu, mnogo je jednostavnije odbaciti kamen nego pokušati da se točkom pređe preko njega. A od dve stotine pedeset članova, koliko ih je sačinjavalo parlament, sto devedeset i jedan mu je smetao i mogao da prevrne njegova politička kola. On ih je uzeo, kao što je nekada uzimao kamenje i izbacio ih iz parlamenta.

— Lepo! — reče d’Artanjan, koji je kao čovek od duha veoma cenio duh pa ma gde da je na njega naišao.

— I svi ti izbačeni članovi su bili stjuartovci? — upita Atos.

— Bez ikakve sumnje, senjor, i vi shvatate da bi oni spasli kralja.

— Zaboga! — reče veličanstveno Portos — Bili su u većini.

— I mislite — reče Aramis — da će on pristati da stane pred takav sud?

— Moraće, — odgovori Španac — ako pokuša da odbije, narod će ga primorati.

— Hvala, gazda Pereze, — reče Atos — sad sam dovoljno obavešten.

— Počinjete li najzad i vi da verujete da je to izgubljena stvar, Atose, — reče d’Artanjan — i da nikad nećemo biti na visini sa svim tim Harisonima, Džojsima, Pridžima i Kromvelima?

— Kralja će predati sudu — reče Atos — i samo ćutanje njegovih pristalica ukazuje na zaveru.

D’Artanjan sleže ramenima.

— Ali, — reče Aramis — ako se usude da osude svog kralja, osudiće ga na progonstvo ili tamninu, i to je sve.

D’Artanjan zazvižda malu ariju punu sumnje.

— Videćemo, — reče Atos — jer ćemo, pretpostavljam, ići na ročišta.

— Nećete morati dugo da čekate, — reče gostioničar — jer počinju sutra.

— Ah pazi! — odgovori Atos — Ispitivanje je dakle izvršeno pre nego što je kralj zarobljen?

— Nesumnjivo, — odgovori d’Artanjan — ispitivanje su počeli onog dana kad su kralja kupili.

— Vi znate — reče Aramis — da je naš prijatelj Mordaunt, ako ne ostvario pogodbu, a ono učinio bar prve korake u tom malom poslu.

— Znajte — reče d’Artanjan — da ću ubiti tog Mordaunta ma gde mi došao pod ruku.

— Pih! — reče Atos — Takvog bednika.

— Pa upravo ću ga i ubiti stoga što je bednik — nastavi d’Artanjan. — Ah, dragi prijatelju, dosta se povinujem vašim željama, pa biste mogli biti blaži prema mojima; uostalom ovog puta, dopadalo vam se ili ne, izjavljujem da tog Mordaunta neće ubiti niko drugi do ja lično.

— I ja — reče Portos.

— I ja — reče Aramis.

— Dirljiva jednoglasnost — uzviknu d’Artanjan — i koja lepo odgovara dobrim buržujima kao što smo mi sada. Hajdemo da se prošetamo gradom; ni taj nas Mordaunt u ovoj magli ne bi poznao na četiri koraka. Hajdemo da malo pijemo maglu.

— Da, — reče Portos — to će nam biti promena posle piva.

I četiri prijatelja zaista izađoše da, kao što se to običnim jezikom kaže, omirišu zemlju.

XXI

PROCES

Sutradan mnogobrojna oružana pratnja odvede Čarlsa I pred visoki sud koji je trebalo da mu sudi.

Svetina je preplavila ulice i kuće u susedstvu sudnice; stoga, već kod prvih koraka koje učiniše četiri prijatelja, zaustavi ih nepremostiva prepreka ovog živog zida; nekoliko ljudi iz naroda, snažnih i zlovoljnih, čak tako grubo odgurnuše Aramisa da Portos podiže svoju ogromnu pesnicu i spusti je na brašnjavo lice nekog pekara koje odmah promeni boju i obli se krvlju, zgnječeno kao zreo grozd. Stvar izazva veliku buku; tri čoveka htedoše da jurnu na Portosa, ali Atos odgurnu jednog, d’Artanjan drugog, a trećeg Portos prebaci preko svoje glave. Nekoliko Engleza koji su bili ljubitelji pesničenja uživali su u brzom i lakom načinu na koji je ceo ovaj manevar bio izveden i zapljeskaše. Tada je malo trebalo pa da Portosa i njegove prijatelje ne ponesu u trijumfu umesto da ih isprebijaju, kao što su počinjali da se plaše; ali naša četiri putnika koji su se plašili svega što bi na njih moglo da privuče pažnju, uspeše da se izvuku od toga. Međutim, ipak su nešto postigli pokazivanjem ove herkulske snage a to je da se gomila razmicala pred njima i da oni dođoše do rezultata koji im je maločas izgledao neostvarljiv, to jest dospeše do sudnice.

Ceo London se gurao pred vratima koje vode na tribine u sudnici; tako da kad naši prijatelji uspeše da prodru na jednu od njih, nađoše da su prve tri klupe već zauzete. To nije bilo veliko zlo za ljude koji ne žele da ih poznaju; zauzeše, dakle, svoja mesta, vrlo zadovoljni što su dotle dospeli, izuzimajući Portosa koji je želeo da pokaže svoj crveni prsnik i zelene čakšire i koji je žalio što nije u prvom redu.

Klupe su bile raspoređene polukružno i sa svojih mesta su četiri prijatelja nadvišavali ceo skup. Slučaj je učinio da su ušli baš u središnu tribinu i da su se nalazili upravo prema naslonjači pripremljenoj za Čarlsa I.

Oko jedanaest časova ujutru kralj se pojavi na pragu dvorane. On uđe opkoljen stražarima, ali sa šeširom na glavi i mirnog izraza i na sve strane pređe samouverenim pogledom kao da dolazi da predsedava skupu odanih podanika a ne da odgovara na optužbe pobunjeničkog suda.

Sudije, ponosne što mogu ponižavati jednog kralja, očigledno su se spremale da se koriste tim pravom koje su same sebi dale. Prema tome, jedan vratar dođe i reče Čarlsu I da je običaj da optuženi skine šešir.

Ne odgovorivši ni reči, Čarls još više nabi svoj šešir na glavu koju okrete na drugu stranu; a zatim, pošto se vratar udalji, sede u naslonjaču koju su pripremili preko puta predsednikove, udarajući po čizmi jednom malom trskom koju je nosio u ruci.

Pari, koji ga je pratio, ostade stojeći iza njega.

D’Artanjan je, umesto da gleda ceo taj ceremonijal, posmatrao Atosa čije je lice izražavalo sva ona uzbuđenja koja je kralj samosavlađivanjem uspevao da ne pokaže na svom. Njega uplaši ta uznemirenost kod Atosa, čoveka hladnog i mirnog.

— Nadam se — reče mu naginjući mu se na uvo — da ćete se ugledati na Njegovo veličanstvo i da nećete dozvoliti da vas glupo ubiju u ovom kavezu?

— Budite bez brige — reče Atos.

— Ah, ah! — nastavi d’Artanjan — Izgleda da se plaše nečega, jer evo gde udvostručavaju stražu; imali smo male ostraguše, evo pušaka. Sad ima dovoljno za ceo svet: ostraguše su spremne za slušaoce iz partera, puške su namenjene nama.

— Trideset, četrdeset, pedeset, sedamdeset ljudi — reče Portos prebrojavajući novodošavše.

— Eh, — reče Aramis — zaboravljate oficira, Portose, a on vredi, izgleda mi truda, da ga čovek uračuna.

— Da, jest! — reče d’Artanjan.

I poblede od besa jer je poznao Mordaunta koji je, s isukanim mačem predvodio musketare iza kralja, to jest licem prema tribinama.

— Da nas nije poznao? — nastavi d’Artanjan — Jer u tom slučaju, vrlo bih se brzo povukao. Nimalo ne želim da me primoraju da umrem na jedan određen način i jako želim da sam izvršim izbor. A ja nisam izabrao da me izrešetaju iz pušaka u jednoj kutiji.

— Ne, — reče Aramis — nije nas video. On vidi samo kralja. Bogamu, kakvim ga očima gleda, bezobraznik! Da li mrzi Njegovo veličanstvo isto onoliko koliko mrzi i nas same?

— Zaboga, — reče Atos — mi smo mu oduzeli samo majku, a kralj ga je lišio imena i novca!

— Tačno je, — reče Aramis — ali mir! Eno predsednik se obraća kralju.

Zaista se predsednik Bradšou obraćao uzvišenom optuženiku.

— Stjuarte, — reče mu — saslušajte prozivku imena svojih sudija i uputite sudu primedbe koje budete imali da učinite.

Kralj okrete glavu na drugu stranu kao da se ove reči ne odnose na njega.

Predsednik počeka i kako nije dobijao odgovor, za trenutak zavlada ćutanje.

Od sto šezdeset i tri određena člana na prozivku se odazvalo samo sedamdeset i tri, je su se ostali uzdržali, uplašivši se saučesništva u takvom delu.

— Počinjem s prozivkom — reče Bradšou praveći se kao da ne primećuje da je odsutno tri petine članova.

I jednog za drugim poče da proziva i prisutne i odsutne članove. Prisutni su odgovarali jakim ili slabim glasom, prema tome ,da li su ili nisu imali hrabrosti da iskažu svoje uverenje. Imena odsutnih, koja su po dva puta ponavljana, propraćalo je kratko ćutanje.

Dođe red i na ime pukovnika Ferfaksa i proprati ga jedno od onih kratkih ali svečanih ćutanja koja objavljuju odsustvo onih članova koji nisu hteli lično da uzmu učešća u suđenju.

— Pukovnik Ferfaks? — ponovi Bradšou.

— Ferfaks? — odgovori podrugljiv glas za koji se po srebrnastom zvuku videlo da je ženski — On ima i suviše duha da bi bio ovde.

Ogroman grohot smeha dočeka ove reči izgovorene s onom drskošću koju žene crpu iz sopstvene slabosti, slabosti koja ih spasava svake osvete.

— To je ženski glas! — uzviknu Aramis — Ah, vere mi, dao bih mnogo kad bi ona bila mlada i lepa.

I pope se na stepenik da bi pokušao da na tribini vidi mesto s koga je došao glas.

— Tako mi duše, — reče Aramis — divna je! Pogledajte samo, d’Artanjane, ceo svet je posmatra i uprkos pogledu sudije Bradšoa ona nije prebledela.

— To je lično ledi Ferfaks, — reče d’Artanjan — sećate li je se, Portose? Videli smo je s mužem kod generala Kromvela.

Posle jednog trenutka mir narušen ovom čudnom epizodom opet se uspostavi i prozivka nastavi.

— Ovi klipani će prekinuti suđenje kad primete da ih nema dovoljno — reče grof od La Fera.

— Ne poznajete ih, Atose; pogledajte Mordauntov osmeh, vidite kako gleda kralja. Je li to pogled čoveka koji se boji da će mu plen umaći? Ne, ne, to je osmeh zadovoljene mržnje, osvete koja je sigurna u svoje ostvarenje. Ah, prokleti nesrećniče, za mene će biti srećan onaj dan kad s tobom budem ukrstio nešto drugo osim pogleda!

— Kralj je zaista lep, — reče Portos — a zatim pogledajte, i pored toga što je zarobljenik, kako je brižljivo obučen. Pero na njegovom šeširu vredi bar pedeset pistola, pogledajte ga, Aramise.

Pošto je prozivka završena predsednik izdade naređenje da se pređe na čitanje optužnice.

Atos preblede: još jednom se prevario u svom očekivanju. Mada po broju sudija nije bilo dovoljno, proces je otpočinjao, kralj je dakle bio unapred osuđen.

— Rekao sam vam, Atose — reče d’Artanjan sležući ramenima. — Ali vi uvek sumnjate. A sad se naoružajte svom hrabrošću i slušajte, ne jedeći se suviše, molim vas, sitne gadosti koje će sa svom slobodom i podrškom ovaj gospodin u crnom reći o svom kralju.

Zaista, nikad brutalnija optužba, nikad podlije uvrede, nikad krvavija optužba nije ponizila kraljevsko dostojanstvo. Dotle su se ljudi zadovoljavali da ubijaju kraljeve, ali su bar uvrede nanošene samo njihovim leševima.

Čarls I je slušao govor tužioca s neobičnom pažnjom, propuštajući uvrede, pamteći žalbe, a kad bi mržnja suviše jako izbijala, kad je tužilac unapred postajao dželat, odgovarao bi prezrivim osmehom. Na kraju krajeva to je bilo značajno i užasno delo u kome je nesrećan kralj nalazio sve svoje neopreznosti pretvorene u zlonamerna dela a pogreške u zločine.

D’Artanjan koji je pustio ovu reku uvreda da teče s prezirom koji su zasluživale, zaustavi ipak svoj pronicljivi duh na nekoliko tužiočevih optužbi.

— Činjenica je da ako se lakomislenost i neopreznost kažnjavaju, onda je ovaj kralj zaslužio kaznu; ali mi se čini da je ova koju u ovom trenutku podnosi dovoljno svirepa.

— U svakom slučaju, — odgovori Aramis — kazna ne bi mogla da postigne kralja, već njegove ministre, pošto je prvi član ustava: kralj ne može pogrešiti.

— Što se mene tiče, — mislio je Portos gledajući Mordaunta i razmišljajući samo o njemu — kad to ne bi značilo poremetiti veličanstvenost trenutka, skočio bih dole s tribine, u tri skoka bih se sručio na Mordaunta koga bih zadavio; uzeo bih ga za noge i njime bih pomlatio sve ove rđave musketare koji su parodija francuskih musketara. Za to vreme bi d’Artanjan, koji je pun duha i snalažljivosti, našao načina da spase kralja. Moram da mu to kažem.

Što se tiče Atosa, on je zažarena lica, stisnutih pesnica, okrvavljenih usnica od sopstvenih ujeda, besneo na svojoj klupi, gnevan zbog te beskrajne uvrede koju kralju nanosi parlament i tog dugog kraljevskog strpljenja i njegova elastična ruka i nepokolebljivo srce behu se pretvorili u mlitavu ruku i naježeno telo.

U tom trenutku je tužilac dovršavao svoj posao ovim rečima:

„Ovu optužbu podnosimo mi u ime engleskog naroda.”

Kod tih reči se začu žamor na tribinama i drugi jedan glas, ne ženski glas već glas čoveka, muški i besno zagrme iza d’Artanjana.

— Lažeš! — uzviknu taj glas — I devet desetina engleskog naroda se užasava od onog što govoriš.

To je bio Atosov glas i on se tako, van sebe, stojeći, ispružene ruke obraćao javnom tužiocu.

Kod te izjave kralj, sudije, gledaoci, svi okretoše oči prema tribini na kojoj su se nalazila četiri prijatelja. Mordaunt postupi kao i ostali i poznade plemića pored koga su se uspravila i tri ostala Francuza, bledi i puni pretnje. Njegove oči zablistaše od radosti, pronašao je one čijem je traženju i smrti posvetio ceo svoj život. Besnim pokretom okupi oko sebe dvadeset svojih musketara i pokazujući prstom tribinu na kojoj su se nalazili njegovi neprijatelji, reče:

— Paljba na onu tribinu!

Ali tada, hitar kao misao, d’Artanjan, zgrabivši Atosa oko pojasa, Portos, noseći Aramisa, skočiše sa svojih stepenika i jurnuše u hodnike, sleteše niz stepenice i izgubiše se u gomili; dok su u unutrašnjosti sale oborene puščane cevi držale pod pretnjom tri hiljade gledalaca čiji uzvici za milost i bučan strah zaustaviše impuls koji je već dat za opšte klanje.

Čarls je isto tako poznao četiri Francuza; on stavi ruku na srce da uguši kucanje, drugu na oči da ne vidi kad ubiju njegove verne prijatelje.

Mordaunt, bled i drhteći od gneva, jurnu iz sale s isukanim mačem, sa deset helebardista, pretražujući gomilu, ispitujući, dahćući, a zatim se vrati ne našavši ništa.

Gužva je bila neopisiva. Više od pola časa je prošlo a da niko nikoga nije mogao čuti. Sudije su verovale da je svaka tribina spremna da zagrmi. Tribine su videle puške uperene u sebe i razdirane između straha i radoznalosti, ostajale su bučne i uznemirene.

Najzad se uspostavi mir.

— Šta imate da kažete u svoju odbranu? — upita Bradšou kralja.

Tada, tonom sudije a ne optuženog, sa šeširom na glavi, ustajući ne iz pokornosti već da bi ih nadvisio, kralj reče:

— Pre nego što me ispitujete odgovorite mi. Bio sam slobodan u Njukastlu i tamo sam napravio sporazum s oba doma. Umesto da se pridržavate tog sporazuma koga sam se ja pridržavao, vi ste me kupili od Škotlanđana, ne baš mnogo skupo, ja to znam, i to služi na čast štedljivosti vaše vladavine. Ali nadate li se da sam prestao da budem vaš kralj stoga što ste za mene platili cenu jednog roba? Ni najmanje. Kad bih vam odgovarao značilo bi to zaboraviti. Odgovaraću vam tek kad mi budete dokazali svoje pravo da me ispitujete. Odgovarati vama značilo bi priznati vas za svoje sudije, a ja priznajem da ste vi samo moji dželati.

I usred mrtve tišine Čarls, miran, gord i sa šeširom na glavi, ponovo sede u svoju naslonjaču.

— Što nisu tu, moji Francuzi! — promrmlja gordo Čarls okrećući pogled ka tribini na kojoj su se za trenutak pokazali — Videli bi da njihovog prijatelja živog vredi braniti; mrtvog oplakivati.

Ali je uzalud ispitivao dubinu gomile i na neki način od boga tražio to blago i utešno prisustvo, ne vide ništa sem zaglupljenih i prestrašenih lica: oseti da se bori s mržnjom i svirepošću.

— Pa dobro, — reče predsednik videći da Čarls neumoljivo ćuti — neka bude, sudićemo vam i uprkos vašeg ćutanja; optuženi ste za izdaju, zloupotrebu vlasti i ubistvo. Svedoci će izneti stvari. Idite, i drugo zasedanje će upotpuniti ono što vi odbijate da učinite u ovom.

Čarls ustade i okrećući se Pariju koga vide bledog i oznojenih slepoočnica reče:

— Dragi moj Pari, šta ti je i šta te može tako uzbuditi?

— Oh! Sire, — reče Pari sa suzama u očima i preklinjućim glasom — sire, izlazeći iz sale nemojte gledati na levu stranu.

— Zbog čega, to, Pari?

— Ne gledajte, preklinjem vas, kralju moj!

— Ali šta je to tamo? Ta govori — reče Čarls pokušavajući da vidi kroz red stražara koji su stajali iza njega.

— Tamo su; ali vi nećete gledati, sire, zar ne? Tamo su doneli i na jedan sto postavili sekiru kojom se izvršava smrtna presuda nad zločincima. Taj prizor je odvratan; nemojte gledati, sire, preklinjem vas.

— Glupaci! — reče Čarls — Misle li, dakle, da sam podlac kao i oni? Dobro si učinio što si me obavestio, hvala ti, Pari.

I kako je došao trenutak da se povuče, kralj izađe iza svojih stražara.

S leve strane vrata blistao je jezivi odsjaj crvenog ćilima na koji je stavljena bela sekira s dugom drškom koju je uglačala dželatova ruka.

Stigavši pred nju, Čarls zastade; i okrećući se s osmehom, reče.

— Ah, ah! — reče on smejući se — Sekira! Mudro strašilo i dostojno onih koji ne znaju šta je to plemić; ne plašim te se dželatova sekiro — dodade šibajući je tankom i elastičnom trskom koju je držao u ruci — i udaram te, očekujući strpljivo i hrišćanski da mi udarac vratiš.

I slegnuvši ramenima, s kraljevskim prezirom nastavi svoj put, ostavljajući zapanjene one koji su se gurali u gomilama oko tog stola da bi videli kakvo će lice napraviti kralj kad ugleda tu sekiru koja će njegovu glavu rastaviti od tela.

— Zaista, Pari, — nastavi kralj udaljujući se — svi me ti ljudi smatraju, nek mi bog oprosti, za trgovca pamukom iz Indije a ne za plemića koji je navikao da gleda cjaj gvožđa, zar oni misle da nisam dostojan jednog kasapina!

Izgovarajući te reči stiže do vrata. Dotrčala je velika gomila sveta koji je, ne mogavši naći mesta na tribinama, hteo bar da uživa u kraju prizora čiji je najinteresantniji deo propustio. Ta bezbrojna gomila, čiji su redovi bili prošarani pretećim licima, izvuče iz kralja lak uzdah.

— Koliko ljudi — pomisli on — i nijednog odanog prijatelja!

I dok je u samom sebi izgovarao ove reči pune sumnje i obeshrabrenosti, začu se jedan glas pored njega, u odgovor na njegove reči:

— Pozdrav palom veličanstvu!

Kralj se živo okrete suznih očiju i rasplakana srca.

To je bio jedan stari vojnik njegovih gardista koji nije hteo da gleda kako pored njega prolazi njegov kralj zarobljen, a da mu ne ukaže tu poslednju počast.

Ali u istom trenutku nesrećnika skoro umlatiše udarcima balčaka.

Među onima koji su ga udarali kralj poznade kapetana Groslova.

— Nažalost! — reče Čarls — To je vrlo velika kazna za vrlo mali greh.

Zatim nastavi svoj put stegnuta srca ali nije prešao ni sto koraka kad jedan razbesneli čovek, nagnuvši se kroz red vojnika pljunu kralju u lice kao što je nekad podli i prokleti Jevrejin pljunuo u lice Isusa Nazarećanina.

U isto vreme odjeknu i grohotan smeh i ljutit žamor; gomila uzmače, približi se, zatalasa se kao uzburkano more i kralju se učini da vidi kako usred živog talasa blistaju žarke Atosove oči.

Čarls obrisa lice i s tužnim osmehom reče:

— Nesrećnik! Za pola krune bi to isto učinio i svom ocu.

Kralj se nije prevario; zaista je video Atosa i njegove prijatelje koji su, pomešavši se ponovo s gomilom, poslednjim pogledom ispraćali kralja mučenika.

Kad je vojnik pozdravio kralja, Atosovo srce se rastopi od sreće; i kad ovaj nesrećnik dođe svesti nađe u svom džepu deset gineja koje mu je u džep ubacio francuski plemić. Ali kad je podlac pljunuo u lice da bi uvredio kralja zarobljenika, Atos prinese ruku svojoj kami.

Ali d’Artanjan zaustavi tu ruku i reče promuklim glasom:

— Čekaj!

Nikada dotle d’Artanjan nije govorio „ti” ni Atosu ni grofu od La Fera.

Atos zastade.

D’Artanjan se nasloni na Atosa, dade znak Portosu i Aramisu da se ne udaljuju i stade iza čoveka sa zavrnutim rukavima na košulji, koji se još smejao svojoj gnusnoj šali i kome su na njoj čestitali još nekoliko podivljalih ljudi.

Taj čovek se uputi ka Sitiju. D’Artanjan, još uvek oslonjen na Atosa, pođe za njim, dav ši znak Portosu i Aramisu da ih slede.

Čovek golih ruku, koji je izgledao kao kasapski momak, u društvu dvojice drugova siđe niz jednu strmu i usamljenu ulicu koja je izlazila na reku.

D’Artanjan je prestao da drži Atosa pod ruku i išao je za čovekom koji je uvredio kralja.

Kad stigoše na obalu ova tri čoveka primetiše da ih prate, zastadoše, i bezobrazno gledajući u Francuze izmenjaše nekoliko viceva među sobom.

— Ja ne znam engleski, Atose, — reče d’Artanjan — ali ga vi znate i poslužićete mi kao tumač.

I pri tim rečima, udvajajući korak, prestigoše trojicu ljudi. Ali, okrenuvši se iznenada, d’Artanjan se uputi pravo ka kasapskom momku koji zastade, i dodirujući grudi vrhom kažiprsta, reče:

— Ponovite mu ovo, — reče on svom prijatelju: — „Bio si podao, uvredio si čoveka koji ne može da se brani, uprljao si obraz svog kralja ti ćeš umreti!”

Atos, bled kao sablast i koga je d’Artanjan držao za članak na ruci, prevede ove čudne reči čoveku, koji videći ove jezive pripreme i strahoviti d’Artanjanov pogled, htede da zauzme odbrambeni stav. Na taj njegov pokret Aramis prinese ruku maču.

— He, ne gvožđem, ne gvožđem! — reče d’Artanjan — Gvožđe je za plemiće.

I zgrabivši kasapina za gušu reče:

— Portose, — reče d’Artanjan — umlatite mi ovog bednika jednim jedinim udarcem pesnice.

Portos podiže svoju strahovitu ruku, zazvižda njome kroz vazduh kao granom praćke i teška masa pade s tupim zvukom na podlačevo teme koje razmrska.

Čovek pade kao što pada vo pod tojagom.

Njegovi drugovi htedoše da viču, htedoše da beže, ali im glas zamre u grlu i izdadoše ih drhtave noge.

— Recite im još i ovo, Atose: — nastavi d’Artanjan — „Tako će umreti svi oni koji zaboravljaju da je vezan čovek svetinja i da je zarobljeni kralj dvostruki božji predstavnik.”

Atos ponovi d’Artanjanove reči.

Dva čoveka, nemi i s kosom koja im se beše digla na glavi, gledahu telo druga koje se kupalo u lokvama crne krvi; a zatim stekavši odjednom i glas i snagu, uzviknuše i sklopljenih ruku dadoše se u bekstvo.

— Pravda je zadovoljena! — reče Portos brišući čelo.

— A sada, — reče d’Artanjan Atosu — ne sumnjajte u mene i budite mirni, ja uzimam na sebe sve što se tiče kralja.

XXII

VAJT-HOL

Kao što se moglo lako predvideti parlament osudi Čarlsa Stjuarta na smrt. Politička suđenja su uvek samo prazne formalnosti, jer iste strasti zbog kojih je čovek optužen čine da bude i osuđen. Takva je strahovita logika revolucija.

Mada su naši prijatelji očekivali ovakvu presudu, ipak ih ona ispuni bolom. D’Artanjan, čiji duh nikad nije bio tako pun odlučnosti kao u najtežim trenucima, ponovo se zakle da će pokušati sve na svetu da spreči rasplet ove krvave tragedije. Ali na koji način? To je tek neodređeno nazirao. Sve će zavisiti od toga kakve će prirode biti okolnosti. Očekujući da iskuju potpun plan trebalo je po svaku cenu, da bi dobili u vremenu, sprečiti da se presuda izvrši sutradan kao što su to sudije odlučile. Jedini način za to bio je da iščezne londonski dželat.

Kad dželat jednom iščezne presuda se ne može izvršiti. Nesumnjivo će poslati po dželata iz najbližeg grada, ali će se time dobiti bar jedan dan a u takvim slučajevima jedan dan može biti spasonosan! D’Artanjan uze na sebe taj više nego težak zadatak

Jedna isto tako bitna stvar bila je obavestiti Čarlsa Stjuarta da će pokušati da ga spasu, kako bi što je mogućno više pomogao svojim braniocima ili da bar ne bi učinio ništa što bi bilo suprotno njihovim naporima. Aramis uze na sebe taj pogibeljni zadatak. Čarls Stjuart je zamolio da se dozvoli biskupu Žiksonu da ga poseti u njegovom zatvoru u Vajt-Holu. Mordaunt je to isto veče došao kod biskupa da mu saopšti kraljevu versku želju kao i odobrenje koje je Kromvel dao. Aramis odluči da od biskupa, bilo terorom, bilo ubeđivanjem iznudi da ga pusti da umesto njega u njegovom ornatu uđe u zatvor u Vajt-Holu.

Najzad, Atos se primi da za svaki slučaj pripremi sredstva da napuste Englesku, kako u slučaju poraza tako i u slučaju uspeha.

Pošto je pala noć, zakazaše sastanak za jedanaest časova u hotelu i svaki od njih krete na put da ostvari svoj opasan zadatak.

Dvorac Vajt-Hol su čuvala tri konjička puka i naročito stalna Kromvelova zabrinutost, jer je on dolazio, odlazio, slao svoje generale ili svoje agente.

Sam i u svojoj uobičajenoj sobi, koju su osvetljavale dve sveće, monarh, osuđen na smrt, tužno je gledao na luksuz svoje prošle veličine, kao što čovek u poslednjem času vidi sliku života sjajniju i privlačniju nego ikad.

Pari nije napuštao svog gospodara i otkako su ovog osudili neprestano je plakao.

Čarls Stjuart je, nalakćen na sto, gledao u medaljon na kome su se, jedan kraj drugog nalazili portreti njegove žene i kćeri. Očekivao je prvo Žiksona; zatim posle Žiksona mučenje.

Neki put bi mu se misao zaustavljala na hrabrim francuskim plemićima koji su mu već izgledali sto milja daleko, kao ličnosti iz bajke, nestvarne, kao ona lica koja vidimo u snu i koja se gube pri buđenju.

Jer se Čarls stvarno neki put pitao da li sve ovo što mu se dešava nije san ili bar bunilo u groznici.

Pri toj pomisli on bi ustao, učinio nekoliko koraka da se otme učmalosti; ali bi odmah ispod prozora video kako blistaju cevi pušaka njegovih stražara. Tada je bio primoran da sam sebi prizna da je budan i da je njegov krvavi san stvaran.

Čarls bi se ćuteći vraćao svojoj naslonjači, ponovo se nalaktio na sto, klonulo spuštao glavu na ruku i razmišljao.

— Avaj! — govorio je sam u sebi — Kad bi mi bar ispovednik bio jedan od onih luča crkve čija je duša ispitala sve tajne života, svu beznačajnost veličine, možda bi njegov glas ugušio glas koji jadikuje u mojoj duši! Ali ću imati sveštenika prostog duha čiju sam karijeru i život, na svoju nesreću, razorio. Govoreći mi o bogu i smrti kao što je govorio drugim samrtnicima, ne shvatajući da ovaj kraljevski samrtnik ostavlja uzurpatoru presto u trenutku kad njegova deca nemaju ni hleba.

Zatim, primičući portret usnama, promrmlja jedno za drugim imena svoje dece.

Bila je, kao što smo rekli, maglovita i tamna noć. Časovnik je na obližnjoj crkvi lagano izbijao. Bleda svetlost dveju sveća po ovoj velikoj i visokoj sobi prosipala je sablasti protkane čudnim odsjajima. Te sablasti su bili preci kralja Čarlsa koji su izlazili iz svojih zlatnih ramova; ti odsjaji su bili poslednje plavičasto svetlucanje i plamsanje žara koji se gasio.

Beskrajna tuga obuze Čarlsa. On zari čelo u ruke, pomisli na svet koji je tako lep kad ga ostavljamo ili nas on ostavlja, na tako blage i divne zagrljaje svoje dece, naročito kad je čovek odvojen od te dece bez nade da će ih ikad opet videti; zatim pomisli na svoju ženu, plemenito i hrabro stvorenje koje ga je do poslednjeg trenutka podržavalo. Izvuče iz nedara dijamantski krst i ploču ordena podvezice koje mu je ona poslala po ovim plemenitim Francuzima, i poljubi ih; a zatim, pomislivši da će ona te predmete ponovo videti tek kada on hladan i unakažen bude ležao u grobu, oseti kako ga podilazi jedna od onih ledenih jeza koje smrt kao prvi svoj prekrivač navlači na nas.

Tada, u ovoj sobi koja ga je podsećala na tolike kraljevske uspomene, gde su prošle tolike udvorice i tolika laskanja, sam s jednim ucveljenim slugom čija slaba duša nije mogla da podrži njegovu, kralj dozvoli da njegova hrabrost padne na nivo te slabosti, tog mraka, te hladne zime; i, ko bi to mogao zamisliti, ovaj kralj koji je umro tako veliki, tako uzvišen, s osmehom mirenja sa sudbinom na usnama, obrisa u mraku jednu suzu koja kanu na sto i koja je podrhtavala na zastiraču izvezenom zlatom.

Odjednom se u hodniku začuše koraci, vrata se otvoriše, buktinje ispuniše sobu zadimljivom svetlošću i jedno crkveno lice, u biskupskom ornatu, uđe u pratnji dvojice stražara kojima Čarls dade zapovednički znak.

Ova dva stražara se povukoše; soba opet zapade u tamu.

— Žiksone! — uzviknu Čarls — Žiksone! Hvala vam, poslednji moj prijatelju, stižete u pravi čas.

Biskup baci iskosa zabrinut pogled na čoveka koji je jecao u uglu kraj ognjišta.

— Hajde, Pari, — reče kralj — nemoj više plakati, evo bog dolazi k nama.

— Ako je to Pari, — reče biskup — nemam više čega da se plašim; stoga, sire, dozvolite mi da pozdravim Vaše veličanstvo i da vam kažem ko sam i zbog čega dolazim.

Kod tog prizora, kod tog glasa, Čarls nesumnjivo htede uzviknuti, ali Aramis stavi prst na usne i duboko se pokloni engleskom kralju.

— Vitez — promrmlja Čarls.

— Da, sire, — prekide ga Aramis podižući glas — da, biskup Žikson, verni Hristov vitez i koji dolazi po želji Vašeg veličanstva.

Čarls sklopi ruke; poznao je d’Erbleja i bio zgranut, zaprepašćen pred tim ljudima koji se, iako stranci i bez ikakvog drugog pokretača osim dužnosti koju im je nametnula njihova savest, bore protiv volje jednog naroda i sudbine jednog kralja.

— Vi, — reče on — vi! Kako ste dospeli ovamo? Bože moj, ako vas poznaju izgubljeni ste.

Pari je stojao i celim svojim stavom je iskazivao duboko i naivno divljenje.

— Ne mislite na mene, sire, — reče Aramis savetujući još i pokretom kralju da ćuti — mislite samo na sebe; vaši prijatelji bde, vi to vidite; šta ćemo učiniti još uvek ne znam; ali četiri odlučna čoveka mogu mnogo učiniti. U međuvremenu nemojte sklopiti oka preko noći, nemojte se ničem čuditi i budite spremni na sve.

Čarls odmahnu glavom.

— Prijatelju, — reče on — znate li da nemate vremena za gubljenje i da se morate požuriti ako hoćete da delate? Znate li da moram umreti sutra u deset časova?

— Sire, od ovog trenutka pa do tada dogodiće se nešto što će onemogućiti izvršenje presude.

Kralj s čuđenjem pogleda u Aramisa.

U tom istom trenutku pod kraljevim prozorom nastade čudna buka, kakvu bi proizvelo istovarivanje kola drva.

— Čujete li? — reče kralj.

Tu buku proprati bolni krik.

— Slušam, — reče Aramis — ali ne razumem kakva je to buka, a naročito kakav je to krik.

— Ne znam ko je mogao pustiti taj krik, — reče kralj — ali ovu buku ću vam odmah razjasniti. Znate li da treba da budem pogubljen pred ovim prozorom? — dodade Čarls ispruživši ruku prema nemom i pustom trgu, po kome su se kretali samo vojnici i stražari.

— Da, sire, — reče Aramis — znam to.

— Pa lepo! Ova drva koja donose to su grede i skele pomoću kojih će sagraditi moje gubilište. Biće da se neki radnik povredio istovarujući ih.

Aramis i nehotice zadrhta.

— Jasno vidite — reče Čarls — da je uzaludno i dalje biti uporan; osuđen sam, pustite me da podnesem svoju sudbinu.

— Sire, — reče Aramis uzevši na sebe onaj mir koji je za trenutak bio pomućen — oni mogu da podignu gubilište, ali neće moći da nađu dželata.

— Šta hoćete da kažete? — upita kralj.

— Hoću da kažem, sire, da je ovog časa dželat ili zarobljen ili podmićen; sutra će gubilište biti spremno ali će nedostajati dželat, tada će se izvršenje presude odložiti za prekosutra.

— Pa? — reče kralj.

— Pa, — reče Aramis — u toku sutrašnje noći ćemo vas oteti.

— Kako to? — uzviknu kralj čije lice i nehotice ozari zračak radosti.

— Oh gospodine, — promrmlja Pari, sklopljenih ruku — budite blagosloveni, vi i vaši.

— Kako to? — ponovi kralj — Potrebno je da to znam tako da vam mogu pomoći ako zatreba.

— O tome ništa ne znam, sire, — reče Aramis — ali najveštiji, najhrabriji, najodaniji od nas četvorice mi je rekao rastajući se sa mnom: „Viteže, recite kralju da ćemo ga sutra u deset časova uveče osloboditi”. Pošto je to rekao, on će i učiniti.

— Recite mi ime tog velikodušnog prijatelja, — reče kralj — da mu ostanem večito blagodaran, bilo da uspe ili ne.

— D’Artanjan, sire, isti onaj koji vas umalo nije spasao kad je pukovnik Harison ušao u tako nezgodan čas.

— Vi ste zaista divni ljudi — reče kralj — i da mi je neko ovako šta pričao, ne bih mu verovao!

— A sada, sire, — nastavi Aramis — saslušajte me. Nemojte ni za trenutak zaboraviti da mi bdimo radi vašeg spasa; najmanji pokret, najmanja pesmica, najmanji znak onih koji vam prilaze, sve to ispitujte, sve slušajte, o svemu razmišljajte.

— Oh viteže! — uzviknu kralj — Šta mogu da vam kažem? Nijedna reč, pa ma dolazila iz najveće dubine mog srca, ne može da izrazi moju zahvalnost. Ako uspete, neću vam reći da spasavate jednog kralja; ne, gledano s gubilišta kao što ga ja posmatram, kraljevstvo je, kunem vam se, vrlo mala stvar; ali ćete sačuvati supruga ženi, oca deci. Viteže, uzmite mi ruku, to je ruka prijatelja koji će vas voleti do poslednjeg daha.

Aramis htede da poljubi kraljevu ruku, ali kralj zgrabi njegovu i pritište je na srce.

U tome trenutku uđe jedan čovek čak i ne kucajući; Aramis htede da povuče svoju ruku, ali je kralj zadrža.

Ovaj koji je ušao bio je jedan od onih puritanaca polu sveštenika, polu vojnika kakvi su u rojevima obletali oko Kromvela.

— Šta želite, gospodine? — reče mu kralj.

— Želim da saznam da li je završena ispovest Čarlsa Stjuarta — reče novodošavši.

— Šta vas se tiče? — reče kralj — Mi ne pripadamo istoj veri.

— Svi su ljudi braća, — reče puritanac — jedan od moje braće umire i dolazim da ga pripremim za smrt.

— Dosta, — reče Pari — kralju uopšte nije potrebno da ga vi pripremite.

— Sire, — reče tiho Aramis — postupajte pažljivo s njim, to je bez sumnje kakav špijun.

— Posle poštovanog doktora biskupa, — reče kralj — saslušaću vas sa zadovoljstvom, gospodine.

Čovek podozrivo pogleda, povuče se, ali je prethodno s takvom pažnjom posmatrao Žiksona da to ne izmače kralju.

— Viteže, — reče on kad se vrata zatvoriše — mislim da ste u pravu i da je ovaj čovek došao ovde s rđavim namerama; pripazite kad budete odlazili da vas ne zadesi nesreća.

— Sire, — reče Aramis — zahvaljujem Vašem veličanstvu; ali umirite se, pod ovom odeždom imam košulju od gvozdene mreže i kamu.

— Idite dakle, gospodine, i neka vas bog čuva, kao što sam to govorio u vreme kad sam bio kralj.

Aramis izađe, Čarls ga isprati do praga. Aramis dade blagoslov pod kojim se pognuše stražari, prođe dostojanstveno kroz predsoblja puna vojnika, pope se opet u svoje kočije u koje se popeše i njegova dva stražara i naredi da ga vrate u biskupiju gde ga ovi napustiše.

Žikson je očekivao pun brige.

— Pa? — reče ugledavši Aramisa.

— Pa eto, — odgovori ovaj — sve je uspelo onako kako sam želeo; špijuni, stražari, sateliti su za mene držali da ste vi, i kralj vas blagosilja očekujući da ga vi blagoslovite.

— Neka vas bog štiti, sine moj, jer mi je vaš primer ulio istovremeno i hrabrosti i nade.

Aramis opet uze svoje odelo i svoj ogrtač i izađe, obavestivši Žiksona da će mu se još jednom obratiti.

Tek što je prešao deset koraka ulicom kad primeti da ga prati jedan čovek ogrnut velikim ogrtačem; on stavi ruku na kamu i zaustavi se. Čovek pođe pravo ka njemu. To je bio Portos.

— Dragi prijatelju! — reče Aramis pružajući mu ruku.

— Kao što vidite, dragi moj prijatelju, — reče Portos — svako od nas imao je svoj zadatak; moj je bio da vas čuvam i ja sam vas čuvao. Jeste li videli kralja?

— Jesam i sve je u redu. A sada, gde su naši prijatelji?

— Imamo sastanak u jednaest časova u hotelu.

— U tom slučaju nemamo vremena za gubljenje — reče Aramis.

Zaista, na crkvi Svetog Pavla izbijalo je deset i po.

Međutim kako su se dva prijatelja žurila stigoše prvi.

Posle njih uđe Atos.

— Sve je u redu — reče on, pre nego što su njegovi prijatelji imali vremena da ga ispituju.

— Šta ste učinili? — reče Aramis.

— Iznajmio sam jednu malu lađu, usku kao piroga, laku kao lastavica; ona nas čeka u Grinviču; na njoj su gazda i četiri mornara koji će nam, za pedeset funti sterlinga, stajati tri noći uzastopce na raspoloženju. Kad se jednom ukrcamo s kraljem iskoristićemo oseku, spustićemo se Temzom i za dva sata smo na otvorenom moru. Tada ćemo, kao pravi gusari, ići duž obale, sakrivaćemo se u kamenitoj obali ili, ako more bude slobodno, zaplovićemo prema Bulonju. Ako bih ja poginuo, vlasnik broda se zove kapetan Rodžer, a brod Munja. Pomoću ovih objašnjenja pronaći ćete ih i jednog i drugog. Znak za raspoznavanje je maramica na čija su četiri ugla zavezani čvorovi.

Trenutak docnije vrati se i d’Artanjan. — Ispraznite svoje džepove, — reče on — sve dok ne sakupimo sto funti sterlinga, jer što se tiče mojih…

I d’Artanjan izvrte svoje džepove koji su bili potpuno prazni.

Za trenutak sakupiše potreban novac; d’Artanjan izađe i za čas se vrati.

— E pa, — reče on — gotovo je. Uf! Nije išlo lako.

— Dželat je napustio London? — upita Atos.

— Ah, nije nego! To nije bilo dovoljno sigurno. Mogao bi izići na jednu kapiju, a ući na drugu.

— Pa gde je? — zapita Atos.

— U podrumu.

— U kakvom podrumu?

— U podrumu našeg gostioničara! Musketon sedi na pragu a evo ključa.

— Bravo! — reče Aramis. — Ali kako ste ubedili tog čoveka da je potrebno da iščezne?

— Onako kako se sve rešava na ovom svetu, novcem; to me je skupo stajalo, ali je on pristao.

— A koliko vas je to koštalo, prijatelju? — reče Atos — Jer razumećete, sad kad više nismo siromašni musketari bez kuće i kućišta svi troškovi treba da budu zajednički.

— To me je koštalo dvanaest hiljada livara — reče d’Artanjan.

— A otkuda vam? — upita Atos — Zar ste imali toliko?

— A čuveni kraljičin dijamant? — reče d’Artanjan s uzdahom.

— Ah, tačno je, — reče Aramis — poznao sam ga na vašoj ruci.

— Otkupili ste ga, dakle, od g. od Esara? — zapita Portos.

— Eh bože moj, jesam, — reče d’Artanjan — ali je možda tamo gore suđeno da ga ne sačuvam. Šta ćete, i dijamanti, po svemu sudeći, imaju svojih simpatija i antipatija kao i ljudi; izgleda da me ovaj mrzi.

— Ali, — reče Atos — to je u redu što se tiče dželata; nažalost svaki dželat ima svog pomoćnika, svog pomoćnika, svog slugu, šta ja znam.

— Tako je i ovaj imao svog, ali mi imamo sreće.

— Kako to?

— U trenutku kad sam mislio da ću morati da se pogađam oko ove druge stvari, doneli su tog momka sa slomljenom butnom kosti. Iz preterane revnosti je sve do pod kraljeve prozore ispratio kola koja su nosila grede i skele; jedna od tih greda mu je pala na nogu i prebila je.

— Ah, — reče Aramis — to je on dakle pustio krik koji sam čuo u kraljevoj sobi.

— Verovatno, — reče d’Artanjan — ali kako je to savestan čovek povlačeći se, obećao je da će umesto sebe poslati četiri stručna i vešta radnika da pomognu onima koji su već na poslu i vrativši se svom gazdi, mada je bio ranjen, smesta je pisao prikanu Tomu Lou, stolarskom momku svom prijatelju, da ode u Vajt-Hol i ispuni njegovo obećanje. Evo pisma koje je slao po hitnom glasniku koji je trebalo da ga odnese za deset pensa a koji mi ga je prodao za zlatnik.

— A šta kog đavola hoćete da učinite s tim pismom? — zapita Atos.

— Ne pogađate? — reče d’Artanjan dok mu se u očima ogledala bistrina.

— Ne, tako mi duše.

— Pa lepo, dragi moj Atose, vi koji govorite engleski kao sam Džon Bul, vi ste majstor Tom Lou, a mi smo vaša tri druga: razumete li sada?

Atos uzviknu od radosti i divljenja, potrča ka jednom sobičku, izvuče iz njega radnička odela koja četiri prijatelja smesta navukoše; posle toga izađoše iz hotela, Atos noseći testeru, Portos klešta, Aramis sekiru a d’Artanjan čekić i eksere.

Pismo dželatovog sluge je jamčilo kod majstora stolara da su to baš oni koje ovaj očekuje.

XXIII

RADNICI

Oko pola noći Čarls začu grdnu buku ispod svog prozora, to su bili udarci čekića i sekire, škripa i struganje testere.

Kako se potpuno obučen beše bacio na krevet i kako je san počinjao da ga hvata, ta buka ga malo probudi; i kako je ta buka osim svog fizičkog odjeka imala u njegovoj duši i grozan moralni odjek, ponovo ga zaokupiše strašne sinoćne misli. Sam, oči u oči s mrakom i usamljenošću; on nije imao snage da izdrži ovo mučenje koje nije bilo predviđeno rasporedom njegovog mučilišta, pa posla Parija da kaže stražaru da zamoli radnike da ne lupaju tako jako i da se sažale nad poslednjim snom onoga koji je bio njihov kralj.

Stražar ne htede napustiti svoje stražarsko mesto, ali propusti Parija.

Kad stiže blizu prozora, pošto je obišao dvorac, Pari opazi u visini balkona čiju su ogradu otkovali, nedovršeno prostrano gubilište na kome su počinjali da prikucavaju zastor od crnog lanenog platna.

To gubilište, koje se dizalo do prozora, to jest na skoro dvadeset stopa, imalo je dva niža sprata. Makoliko da mu je ovaj prizor bio odvratan, Pari između osam do deset radnika koji su gradili mračnu spravu potraži one čija je buka više zamorila kralja i na drugom podu spazi dva čoveka koji su pomoću jednih klešta otkivali poslednje poluge gvozdenog balkona; jedan od njih, pravi kolos, uzeo je na sebe ulogu antičkog ovna koji je trebalo da ruši zidove. Pri svakom udarcu njegovog oruđa kamen je leteo u komadima. Drugi, koji je klečao, privlačio je sebi poljuljano kamenje.

Bilo je očigledno da ova dvojica dižu buku na koju se kralj žalio.

Pari se pope uz lestvice i priđe im.

— Prijatelji, — reče im on — hoćete li da radite malo blaže, molim vas? Kralj spava a san mu je potreban.

Čovek koji je udarao dletom zaustavi svoj pokret i okrenu se upola; ali kako je ovaj stajao, Pari nije mogao videti njegovo lice koje se gubilo u sve gušćoj tami.

Čovek koji je klečao okrete se takođe i kako je bio manji od svog druga i lice mu bilo osvetljeno fenjerom to ga je Pari mogao videti.

Ovaj čovek ga ukočeno pogleda i prinese prst usnama.

Pari zgranut ustuknu.

— Dobro, dobro, — reče radnik odličnim engleskim jezikom — vrati se i reci kralju da će on, ako noćas rđavo spava, bolje spavati iduće noći.

Ove grube reči koje su imale tako strašno značenje kad čovek shvati njihov pravi smisao. Radnici koji su radili na nižem spratu i na bočnim stranama dočekaše izlivom grozne radosti.

Pari se povuče uveren da sanja.

Čarls ga je nestrpljivo očekivao.

U trenutku kad je ulazio, stražar kod vrata radoznalo provuče glavu da vidi šta radi kralj.

Kralj je ležao nalakćen na postelji. Pari zatvori vrata i prilazeći kralju s licem koje je blistalo od sreće, reče:

— Sire, — tiho će on — znate li ko su ti radnici koji dižu toliku buku?

— Ne znam, — reče Čarls odmahujući tužno glavom — otkud misliš da to mogu znati? Zar ja poznajem te ljude?

— Sire, — reče Pari još tiše i naginjući se postelji svog gospodara — sire, to su grof od La Fera i njegov drug.

— Koji podižu gubilište za mene? — reče kralj začuđeno.

— Da, i koji, podižući ga, prave rupu u zidu.

— Ćuti! — reče kralj pogledavši sa strahom oko sebe. — Video si ih?

— Govorio sam s njima.

Kralj sklopi ruke i podiže oči nebu; zatim, posle kratke i žarke molitve, skoči s postelje i ode do prozora na kome razmače zavese; stražari s balkona su se još nalazili tu, a dalje od balkona se prostirala mračna platforma po kojoj su prolazili kao seni.

Čarls nije mogao ništa da razlikuje ali oseti kako mu se pod nogama trese od udaraca njegovih prijatelja. A sad mu je svaki od tih udaraca odzvanjao u srcu.

Pari se ne beše prevario i stvarno je poznao Atosa. To je zaista on s Portosovom pomoći dubio rupu u kojoj je trebalo da leži jedna od poprečnih skela.

Ta rupa je bila u vezi s nekom vrstom valjkastog udubljenja koje je bilo sagrađeno ispod samog poda kraljeve sobe. Kad jednom dospe u to udubljenje koje je ličilo na vrlo nisko prizemlje, čovek bi mogao jednim dletom i jakim ramenima, a to je bio Portosov posao, da izbaci iz ležišta jednu ploču parketa; kralj bi se tada provuko kroz taj otvor, dohvatio bi se sa svojim spasiocima jednog odeljenja gubilišta koje bi bilo potpuno presvučeno crnim platnom, obukao bi i sam jedno radničko odelo koje su za njega spremili i neupadljivo, bez straha, sišao bi s četvoricom drugova.

Stražari bi ih, ne sumnjajući ništa, videći radnike koji su radili na gubilištu, propustili.

Kao što smo rekli, brod je bio potpuno spreman.

Taj plan je bio širok, jednostavan i lak, kao i sve stvari koje proističu iz smelih odluka.

Atos je, dakle, krvavio svoje fine i lepe ruke podižući kamenje koje bi iz ležišta iščupao Portos. Već je mogao da provuče glavu pod ukrase koji su ukrašavali donji deo balkona. Još dva časa i on će provući celo telo. Pre nego što svane dan rupa će biti gotova i neće se videti od nabora unutarnjeg zastora koji će d’Artanjan postaviti. D’Artanjan se izdavao za francuskog radnika i ukucavao eksere s pravilnošću najveštijeg tapetara. Aramis je sekao onaj deo platna koji je preticao i visio do zemlje i iza kog se podizala skela gubilišta.

Dan se ukaza iznad krovova kuća. Velika vatra od dasaka i uglja pomogla je radnicima da provedu tu tako hladnu noć između 29. i 30. januara; svakog časa bi se i oni koji su se najviše udubljivali u posao prekidali da bi se zagrejali. Samo Atos i Portos nisu napuštali svoje delo. Tako je pri prvim zracima zore otvor bio završen. Atos uđe u njega, noseći sobom odelo namenjeno kralju, uvijeno u komad crnog platna. Portos mu dodade dleto a d’Artanjan, što je bio veliki ali i veoma potreban luksuz, prikuca unutarnji platneni zastor iza koga se izgubiše i otvor i onaj koji se u njemu krio.

Atos nije imao više od dva časa posla do trenutka kad bude mogao da opšti s kraljem; a po predviđanjima četvorice prijatelja imali su ceo dan pred sobom, pošto nije bilo dželata, morali su da idu i dovedu dželata iz Bristola.

D’Artanjan ode da ponovo uzme svoje crvenkasto smeđe odelo, a Portos svoj crveni prsnik; što se tiče Aramisa, on ode kod Žiksona kako bi, ukoliko to bude moguće, s njim prodro do kralja.

Sva trojica su zakazali sastanak za podne na trgu Vajt-Hola kako bi videli šta se na njemu odigrava.

Pre nego što je napustio gubilište, Aramis se približio otvoru u kome je bio skriven Atos da bi mu javio da će pokušati da ponovo vidi Čarlsa.

— Zbogom onda i puno hrabrosti — reče Atos. — Obavestite kralja kako stoje stvari; recite mu da kad bude sam udari u parket, tako da mogu na miru da nastavim svoj posao. Ako bi Pari mogao da mi pomogne, odvalivši unapred donju ploču kamina, koja je svakako od mramora, to bi bilo već nešto. Vi, Aramise, gledajte da ne napuštate kralja. Govorite glasno, vrlo glasno jer će prisluškivati s vrata. Ukoliko se stražar nalazi u odaji, ubite ga ne razmišljajući; ako ih je dvojica, nek Pari ubije jednog a vi drugog; ako ih je trojica poginite ali spasite kralja.

— Budite bez brige, — reče Aramis — uzeću dve kame kako bih jednu dao Pariju. Je li to sve?

— Jeste, idite; ali naročito napomenite kralju da ne pada ni u kakvu lažnu širokogrudost. Dok se vi budete borili, ukoliko dođe do borbe, neka beži; kad jednom iznad njegove glave vratite ploču na mesto pa bili vi živi ili mrtvi na toj ploči, proći će bar deset minuta dok ne pronađu otvor kroz koji je pobegao. Za tih deset minuta ćemo mi preći dobar deo puta i kralj će biti spasen.

— Biće učinjeno kao što kažete, Atose. Dajte mi ruku jer se možda više nikad nećemo videti.

Atos zagrli Aramisa i poljubi ga, govoreći:

— Za vas. A sad, ako poginem, recite d’Artanjanu da ga volim kao svoje dete i poljubite ga umesto mene. Poljubite takođe našeg dobrog i hrabrog Portosa. Zbogom.

— Zbogom — reče Aramis. — Sad sam isto tako uveren da će kralj umaći kao što sam uveren da stežem najčasniju ruku na svetu.

Aramis napusti Atosa, siđe i sam s gubilišta i dođe do hotela zviždućući melodiju jedne pesme u kojoj se hvalio Kromvel. Zateče svoja druga dva prijatelja za stolom kraj dobre vatre kako ispijaju bocu porta i halapljivo jedu hladno pile. Portos je jeo, mrmljajući istovremeno mnoge uvrede na račun podlih parlamentaraca; d’Artanjan je jeo ćuteći ali gradeći u mislima najsmelije planove.

Aramis mu ispriča sve o čemu se dogovorio s Atosom, d’Artanjan potvrdi glavom a Portos glasom.

— Bravo! — reče on — Uostalom mi ćemo biti tu u trenutku njegovog bekstva; vrlo smo dobro sakriveni pod tim gubilištem i možemo tu ostati. D’Artanjan, ja, Grimo i Musketon ćemo lako ubiti osmoricu, ne govorim o Blezou; on je sposoban jedino da čuva konje. Ako računamo dva minuta po čoveku, to je četiri minuta; Musketon će propustiti jedan minut, to je pet, za tih pet minuta vi možete preći četvrt milje.

Aramis na brzinu pojede nešto, popi čašu vina i presvuče odelo.

— Sad — reče on — idem kod njegove svetlosti. Uzmite na sebe pripremu oružja, Portose. Pazite dobro na svog dželata, d’Artanjane.

— Budite bez brige, Grimo je smenio Musketona i drži ga čvrsto.

— Ne mari, udvostručite nadzor i nemojte biti ni trenutka neaktivni.

— Neaktivni! Dragi moj, pitajte Portosa: ne živim više, neprekidno sam na nogama, izgledam kao igrač. Bogamu! Što u ovom trenutku volim Francusku i kako je lepo imati svoju otadžbinu kad se čovek tako rđavo oseća u tuđoj.

Aramis ih ostavi kao što je ostavio i Atosa, to jest poljubivši se s njima; zatim ode kod biskupa Žiksona kome podnese svoju molbu. Žikson utoliko lakše pristade da povede Aramisa jer je već obavestio da će mu biti potreban jedan sveštenik u slučaju, koji je izvestan, da kralj bude želeo da se pričesti, a naročito u slučaju, koji je verovatan, da kralj zaželi da odsluže službu božiju.

Odeven kao što je to Aramis bio dan u oči toga, biskup se pope u svoje kočije. Aramis, koga su njegovo bledilo i tuga više prerušavali nego đakonsko odelo, pope se kraj njega. Kola se zaustaviše pred vratima Vajt-Hola; bilo je otprilike devet časova ujutru. Ništa nije izgledalo izmenjeno; predsoblja i hodnici su kao i dan ranije bili puni stražara. Dva stražara su čuvala stražu na kraljevim vratima, druga dvojica su se šetala ispred balkona na platformi gubilišta na kojoj je postolje sa sekirom već bilo postavljeno.

Kralj je bio pun nade; kad je ponovo ugledao Aramisa, ta se nada pretvori u radost. On poljubi Žiksona a Aramisu steže ruku. Biskup je namerno i glasno pred svima govorio o njihovom jučerašnjem viđenju. Kralj mu odgovori da su reči koje mu je pri tom viđenju rekao urodile plodom i da želi još jedno takvo viđenje. Žikson se okrete prisutnima i zamoli ih da ga ostave na samo s kraljem. Svi se povukoše.

Čim su se vrata zatvorila Aramis brzo reče:

— Sire, spaseni ste! Nestalo je dželata iz Londona; njegov pomoćnik je juče pred prozorom Vašeg veličanstva slomio nogu. Onaj krik koji smo čuli bio je njegov. Nesumnjivo su već primetili nestanak dželatov; a drugog dželata mogu naći tek u Bristolu, a treba vremena dok odu po njega. Imamo, dakle, vremena bar do sutra.

— Ali grof od La Fera? — upita kralj.

— On je na dva koraka od vas, sire. Uzmite žarač s ognjišta i udarite tri puta, čućete ga kako vam odgovara.

Rukom koja je drhtala, kralj uze oruđe i udari tri puta u jednakim razmacima. Istog trenutka potmuli i oprezni udari, odgovarajući na dati signal, odjeknuše pod parketom.

— I tako, — reče kralj — onaj koji mi odgovara tu…

— To je grof od La Fera, sire — reče Aramis. — On priprema put kojim će Vaše veličanstvo moći da beži. Pari će sa svoje strane podići ovu mermernu ploču i prolaz će biti otvoren.

— Ali, — reče Pari — ja nemam nikakvog alata

— Uzmite ovu kamu, — reče Aramis — samo pazite da je suviše ne istupite, jer bi vam lako mogla zatrebati za nešto drugo osim kamena.

— Oh! Žiksone, — reče Čarls okrećući se prema biskupu i uzevši ga za obe ruke — Žiksone, zapamtite molbu onoga koji je bio vaš kralj.

— Koji je to još i koji će to uvek biti — reče Žikson ljubeći prinčevu ruku.

— Molite se bogu celog svog života za ovog plemića koga ovde vidite, za ovog drugog koga čujete pod našim nogama, za drugu dvojicu još koji, ma gde se nalazili, uveren sam, rade na mom spasavanju.

— Sire, — odgovori Žikson — poslušaću vas. Svakog dana će se, dok ja živim, čitati jedna molitva upućena bogu za zdravlje ovih vernih prijatelja Vašeg veličanstva.

Podzemni kopač je još izvesno vreme nastavio svoj posao i osećalo se kako se neprestano približava. Ali iznenada se neočekivan šum začu u galeriji. Aramis zgrabi žarač i dade znak za prekid.

Taj šum se približavao: to je bio šum izvesnog broja ujednačenih i pravilnih koraka. Četiri čoveka zastadoše bez pokreta; sve oči se uperiše u vrata koja ss lagano i s nekom vrstom svečanosti otvoriše.

Stražari su bili svrstani u red u sobi koja je bila ispred kraljeve. Jedan činovnik parlamenta, odeven u crno odelo i s ozbiljnošću koja nije predskazivala ništa dobro, uđe, pozdravi kralja i razvivši pergament, pročita mu presudu kao što se to obično čini osuđenicima koji mopaiv da krenu na gubilište.

— Šta znači ovo? — upita Aramis Žiksona.

Žikson učini pokret koji je trebalo da kaže da o svemu isto tako malo zna kao i ovaj.

— Za danas je, dakle? — upita kralj s uzbuđenjem koje su mogli da osete samo Žikson i Aramis.

— Zar niste bili obavešteni, sire, da je za jutros? — odgovori čovek u crnini.

— I — reče kralj — treba da poginem kao običan zločinac od ruke londonskog dželata?

— Londonski dželat se izgubio, sire, — reče činovnik parlamenta — ali se na njegovo mesto ponudio jedan čovek. Izvršenje presude će se 0dložiti samo za onoliko vremena koliko budete tražili da dovedete u red svoje zemaljske i duševne stvari.

Lak znoj koji orosi koren Čarlsove kose bio je jedini znak uzbuđenja koji on pokaza čuvši ovu novost.

Ali Aramis užasno problede. Srce mu prestade da kuca: sklopi oči i osloni se rukom na jedan sto. Videći taj duboki bol, Čarls kao da zaboravi na svoj lični. On mu priđe, uze ga za ruku i zagrli.

— Ded’, prijatelju, — reče on s blagim i tužnim osmehom — malo hrabrosti

A zatim okrećući se činovniku, reče:

— Gospodine, spreman sam. Kao što vidite želim samo dve stvari koje vas neće dugo zadržati, mislim: prva, da se pričestim, druga da poljubim svoju decu i da im poslednji put kažem zbogom; hoće li mi to dozvoliti?

— Hoće, sire — odgovori činovnik parlamenta.

I izađe.

Aramis, došavši sebi, zabadao je nokte u meso i strašan jauk mu se ote iz grudi.

— Oh! Monsenjeru, — uzviknu on zgrabivši Žiksona za ruke — gde je bog? Gde je’ bog?

— Sine moj, — reče odlučno biskup — vi ga ne vidite jer ga skrivaju zemaljske strasti.

— Dete moje, — reče kralj Aramisu — ne očajavaj tako. Ti se pitaš šta radi bog? Bog posmatra i tvoju žrtvu i moje mučenje i veruj mi, i jedno i drugo će dobiti svoju nagradu; za ovo što se dešava zameri ljudima a ne bogu. Ljudi me ubijaju, ljudi te nagone da plačeš.

— Da, sire, — reče Aramis — da, u pravu ste, ljudima treba da zamerim i s njima ću se obračunati.

— Sedite, Žiksone, — reče kralj padajući na kolena — jer jedino što vam ostaje to je da me saslušate a meni da se ispovedim. Ostanite, gospodine, — reče Aramisu koji je napravio pokret kao da hoće da se udalji — ostanite, Pari, nemam ništa da kažem čak ni u tajni pokajanja što ne bih mogao reći pred svima; ostanite, žao mi je samo što me s vama ceo svet ne može da čuje kao što me vi čujete.

Žikson sede a kralj, klečeći pred njim kao najponizniji vernik, otpoče svoju ispovest.

XXIV

REMEMBER²¹

Kad se završi kraljeva ispovest, Čarls se pričesti a zatim zatraži da vidi svoju decu. Izbijalo je deset časova; kao što je kralj rekao, to nije, dakle, bilo veliko zadocnjenje.

Međutim narod je bio već spreman; znao je da je deset časova trenutak određen za izvršenje presude, sabijao se po ulicama u okolini dvora i kralj je počinjao da oseća taj šum koji stvaraju gomila i more, kad gomilu potresaju strasti, a more bure.

Stigoše kraljeva deca: to je bila prvo princeza Šarlota a zatim vojvoda od Gločestera, to jest jedna lepa, plava devojčica uplakanih očiju, zatim jedan dečko od osam do devet godina čije su suve oči i prezrivo isturena usna pokazivali gordost koja se budi. Dečko je plakao cele noći ali nije plakao pred svim ovim svetom.

Čarls oseti kako mu se srce slama pri pogledu na ovo dvoje dece koju nije video dve godine, a koju je sad opet video u trenutku smrti. Suza mu orosi oči i on se okrete da je utre jer je želeo da bude jak pred onima kojima je ostavljao tako teško nasledstvo bolova i nesreća.

— Obrati se prvo devojčici; privlačeći je sebi, preporuči joj da bude pobožna, strpljiva i puna kćerinske ljubavi; zatim prešavši od nje na njega, uze mladog vojvodu od Gločestera i stavivši ga na koleno, kako bi ga jednovremeno mogao stegnuti na srce i ljubiti mu lice, reče mu:

— Sine moj, dolazeći ovamo, videli ste mnogo sveta na ulicama i u predsobljima; ti će ljudi odseći vašem ocu glavu, nemojte to nikad zaboraviti. Možda će jednog dana, videći da ste kraj njih i držeći vas u cvojoj vlasti, hteti da vas učine kraljem na uštrb Galskog princa ili vojvode od Jorka, vaše starije braće, od kojih je jedan u Francuskoj a drugi ni sam ne znam gde; ali vi niste kralj, sine moj, i možete to postati samo njihovom smrću. Zakunite mi se, dakle, da nećete dozvoliti da vam stave krunu na glavu sve dok ne budete imali zakonsko pravo na tu krunu; jer će jednog dana, slušajte me dobro, sine moj, ako to učinite, jednog dana će vam odseći sve, i glavu i krunu, i tog dana nećete moći da umrete mirno i bez griže savesti kao što ja umirem. Zakunite se, sine moj.

Dečko stavi svoju malu ruku u očevu i reče:

— Sire, zaklinjem se Vašem veličanstvu.

Čarls ga prekide.

— Henri, — reče — zovi me ocem.

— Oče, — nastavi dečko — zaklinjem vam se da će me ubiti pre nego što će od mene načiniti kralja.

— Dobro, sine moj — reče Čarls. — A sad me poljubite, i vi Šarlota, i nemojte me zaboraviti.

— Oh, ne, nikad! Nikad! — uzviknuše oba deteta zagrlivši rukama kraljev vrat.

— Zbogom, — reče Čarls — zbogom, deco moja. Odvedite ih, Žiksone; njihove suze će mi oduzeti snagu da umrem.

Žikson iščupa sirotu decu iz očevog zagrljaja i predade ih onima koji su ih doveli.

Iza njih se otvoriše vrata i ceo svet pustiše unutra.

Kralj, videvši da je usamljen usred gomile stražara i radoznalaca koji su počinjali da nadiru u njegovu sobu, seti se da je grof od La Fera tu blizu, pod parketom sobe, a da ne može da ga vidi i možda je još pun nade.

Drhtao je od straha da se najmanji šum može Atosu učiniti kao signal i da se ovaj ne oda otpočinjući opet s radom. Stoga namerno ostade nepokretan i svojim primerom primora sve prisutne da se ne kreću.

Kralj se nije varao, Atos je stvarno bio pod njegovim nogama; osluškivao je i očajavao što ne čuje signal; u nestrpljenju je počinjao neki put da opet kida kamen; ali, plašeći se da će ga čuti, odmah bi se zaustavljao.

To grozno mirovanje trajalo je dva časa. U kraljevoj sobi je vladala mrtva tišina.

Tada se Atos reši da potraži uzrok ove zloslutne i neme tišine koju je jedino narušavao beskrajan žagor gomile. On rastvori zastor koji je skrivao otvor udubljenja i siđe na prvi sprat gubilišta. Iznad njegove glave, na jedva četiri palca, nalazio se pod koji se pružao u nivou platforme i koji je činio samo gubilište.

Ta buka, koju je dotle potmulo čuo i koja sada dopre do njega, zloslutna i preteća, učini da odskoči od straha. On ode do ivice gubilišta, u visini oka rastvori crno platno i vide konjanike koji behu prekrili sve do užasne sprave: s one strane konjanika, vide red vojnika s ostragušama; dalje od njih musketare, a s one strane musketara prve redove naroda koji je, ličeći na mračni okean, grmeo i talasao se.

— Ta šta se desilo? — upita se Atos drhteći više od platna čije je nabore gužvao. — Narod se gura, vojnici su pod oružjem a među gledaocima koji su svi uprli poglede u prozor vidim d’Artanjana. Šta on čeka? Šta on gleda? Blagi bože! Da nije pustio da mu dželat umakne!

Odjednom doboš odjeknu trgom mrtvački i potmulo; nad njegovom glavom odjeknu dugi šum teških koraka. Izgledalo mu je da nešto nalik na beskrajnu povorku ide po parketu Vajt-Hola; uskoro začu kako škripe i daske i na samom gubilištu. Baci još poslednji pogled na trg i stav gledalaca mu reče ono što mu još ostatak nade skriven na dnu srca nije dozvoljavao da pogodi.

Glasovi na trgu behu potpuno umukli. Sve oči behu uprte na prozor Vajt-Hola, poluotvorena usta i zadržan dah pokazivali su da ljudi očekuju grozan prizor.

Onaj bat koraka koji je, sa svog mesta koje je zauzimao pod kraljevom odajom Atos čuo iznad svoje glave, sad se začu na gubilištu koje se ugnu pod teretom tako da daske skoro dodirnuše glavu nesrećnog plemića. To su očigledno dva reda vojnika zauzimala svoje mesto.

U istom trenutku dobro poznati glas jednog plemića, jedan plemeniti glas iznad njegove glave izgovori ove reči:

— Gospodine pukovniče, želim da govorim narodu.

Atos zadrhta od glave do pete: to je stvarno bio kralj koji je govorio s gubilišta.

Zaista, pošto je popio nekoliko kapi vina i prelomio hleb, Čarls, kome je dosadilo da čeka smrt, beše se odjednom rešio da joj pođe u susret i dao znak za polazak.

Tada su otvorili oba krila prozora koji je gledao na trg i iz dna prostrane sobe narod je video kako se približava u tišini, prvo jedan čovek s obrazinom u kome su po sekiri koju je držao u ruci poznali dželata. Taj čovek je prišao postolju i na njega spustio sekiru.

To je bio prvi šum koji je Atos čuo.

Zatim, iza tog čoveka, nesumnjivo bled, ali miran i koračajući čvrstim korakom išao je Čarls Stjuart, između dva sveštenika u pratnji nekolicine viših oficira kojima je naređeno da rukovode izvršenjem, a za njima su u dva reda išli vojnici s ostragušama koji se postaviše s obe strane gubilišta.

Pojava čoveka s obrazinom je izazvala dugi žagor. Svako je bio pun radoznalosti da sazna ko je taj nepoznati dželat koji se tako blagovremeno prijavio i omogućio da se grozna priredba obećana narodu održi, dok je narod verovao da će se prizor odložiti za sutra. Svi su ga, dakle, gutali očima; ali sve što se moglo videti to je da je to bio čovek srednjeg rasta, u crnini i koji je izgledao već prilično star jer je proseda brada virila ispod donjeg dela obrazine koja je pokrivala lice.

Ali kad se pojavi kralj, tako miran, plemenit i dostojanstven, tišina se odmah uspostavi tako da je svako mogao čuti želju koju je kralj izrazio da govori narodu.

Na to pitanje je onaj kome je bilo upućeno svakako odgovorio potvrdno jer kralj poče da govori odlučnim i zvonkim glasom koji odjeknu do dna Atosovog srca.

Objašnjavao je narodu svoje postupke i davao mu savete za dobro Engleske.

— Oh, — govorio je Atos u sebi, je li stvarno moguće da čujem ono što čujem i da vidim ono što vidim? Je li stvarno moguće da je bog napustio svog predstavnika na zemlji do te mere da ga pušta da ovako jadno umire! A ja ga nisam video! Ja mu nisam rekao zbogom!

Začu se šum sličan šumu ubilačkog oruđa koje se pokreće po postolju. Kralj se prekide.

— Ne dirajte sekiru! — reče on.

I nastavi svoj govor onde gde ga je prekinuo.

Kad završi govor, nad grofovom glavom zavlada ledena tišina. On je držao ruku na čelu a između ruke i čela su tekle kapi znoja mada je vazduh bio leden.

Ta tišina je nagoveštavala poslednje pripreme.

Po završenom govoru kralj je prešao preko gomile pogledom punim samilosti; i skidajući orden koji je nosio i koji je bio ona ista dijamantska ploča koju mu je kraljica poslala, on je predade svešteniku koji je pratio Žiksona. Zatim isto tako izvuče iz nedara mali dijamantski krst. I ovaj je, kao i ploča, dolazio od gospođe Anrijete.

— Gospodine, — reče on obraćajući se svešteniku koji je pratio Žiksona — držaću ovaj krst u ruci do poslednjeg časa; uzećete mi ga kad budem mrtav.

— Da, sire — reče jedan glas koji Atos poznade kao Aramisov.

Tada Čarls, koji je dotle bio pokrivene glave, uze svoj šešir i baci ga kraj sebe; zatim jedno za drugim otkopča svu dugmad svog prsnika, skide ga i baci kraj šešira. Zatim, kako je bilo hladno, zatraži sobnu haljinu koju mu dadoše.

Sve te pripreme učini sa strahovitom mirnoćom.

Čovek bi rekao da će kralj leći u svoju postelju a ne u kovčeg.

Najzad, podižući kosu rukom reče dželatu:

— Hoće li vam smetati, gospodine? U tom slučaju bi se mogla vezati trakom.

Čarls proprati te reči pogledom koji izgledaše kao da hoće da prodre pod obrazinu nepoznatog čoveka. Taj pogled, tako plemenit, tako miran i siguran primora čoveka da okrene glavu. Ali iza dubokog kraljevog pogleda srete se s vatrenim Aramisovim očima.

Kralj, videći da ne odgovara, ponovi pitanje.

— Biće dovoljno — odgovori čovek potmulim glasom — da je razmaknete na vratu.

Kralj razmače kosu obema rukama i gledajući u postolje reče:

— Ovo postolje je prilično nisko, zar nema višeg?

— To je obično postolje — odgovori čovek s obrazinom.

— Mislite li da ćete mi odseći glavu jednim jedinim udarcem? — zapita kralj.

— Nadam se — odgovori dželat.

U tim dvema rečima: Nadam s e, bio je tako čudan naglasak da sem kralja ceo svet uzdrhta.

— U redu — reče kralj; — a sada, dželatu, slušaj.

Čovek s obrazinom učini jedan korak prema kralju i nasloni se na svoju sekiru.

— Ne želim da me iznenadiš — reče mu Čarls. — Kleknuću da se molim, onda ne udaraj još.

— A kad da udarim? — upita čovek s obrazinom.

— Kad budem stavio vrat na postolje i pružio ruke rekavši: Remember, onda smelo udari.

Čovek s obrazinom se lako pokloni.

— Došao je trenutak da napustim svet — reče kralj onima koji su ga okruživali. — Gospodo, napuštam vas usred bure i idem ispred vas u onu otadžbinu u kojoj nema oluja. Zbogom.

On pogleda u Aramisa i klimnu glavom njemu odvojeno.

— A sada, — nastavi — udaljite se i pustite me da se tiho pomolim bogu, molim vas, udalji se i ti, reče čoveku s obrazinom; to je samo za trenutak i znam da ti pripadam; ali seti se šta sam ti rekao i udari tek kad dam znak.

Tada Čarls kleče, prekrsti se, približi usne daskama kao da je hteo da poljubi platformu; zatim naslonivši se jednom rukom na pod a drugom na postolje, reče na francuskom:

— Grofe od La Fera, jeste li tu i mogu li da govorim s vama?

Taj glas pogodi Atosa posred srca i probode ga kao ledeni nož.

— Jesam, veličanstvo — reče on drhćući.

— Verni prijatelju, plemenito srce, reče kralj, nisu me mogli spasti, nije trebalo da me spasu. A sada, ma morao učiniti obesvećenje, kažem ti: Da, govorio sam ljudima, govorio sam bogu, tebi govorim poslednjem. Da bih održao stvar za koju sam verovao da je sveta, izgubio sam presto svojih predaka, upropastio nasledstvo svoje dece. Ostaje mi milion u zlatu, zakopao sam ga u podrumima zamka u Njukastlu u trenutku kad sam napuštao taj grad. Ti si jedini koji znaš da taj novac postoji, upotrebi ga u trenutku kad budeš verovao da je došlo vreme za najveće dobro mog najstarijeg sina; a sad, grofe od La Fera, reci mi zbogom.

— Zbogom, veličanstvo sveto i mučeničko — promuca Atos sleđen od užasa.

Nastade tada trenutak ćutanja za vreme kog se učinilo Atosu da kralj ustaje i menja položaj.

Zatim glasom dubokim i zvonkim reče tako da ga čuju ne samo na gubilištu nego i na trgu:

— Remember — reče kralj.

Jedva da je završio tu reč kad užasan udarac zatrese pod gubilišta; prašina polete iz platna i zaslepi nesrećnog plemića. A onda odjednom, dok je mahinalnim pokretom podizao oči i glavu, jedna topla kap pade na njegovo čelo. Atos uzmače uzdrhtavši od užasa i u istom trenutku kapi se pretvoriše u crn mlaz koji linu na pod.

Atos, koji je i sam pao na kolena, ostade za nekoliko trenutaka kao pogođen ludilom i slabošću. Uskoro, po sve manjem žagoru, primeti da se gomila udaljava: ostade još za trenutak bez pokreta, nem i zgranut. Tada, okrenuvši se ode i umoči kraj svoje maramice u krv kralja mučenika; zatim kako se gomila sve više udaljavala on siđe, razgrnu platno, provuče se između dva konja i pomeša se s narodom čije je odelo i nosio i prvi stiže u krčmu.

Popevši se u svoju sobu, pogleda se u ogledalo, vide da mu je čelo obeleženo širokom crvenom mrljom, prinese ruku čelu, spusti je sasvim umrljanu kraljevom krvi i onesvesti se.

XXV

ČOVEK POD OBRAZINOM

Mada je bilo tek četiri časa uveče, bila je mrkla noć; padao je gust i smrznut sneg. Vrati se i Aramis i zateče Atosa, ako ne bez svesti, a ono satrvenog.

Pri prvim rečima svog prijatelja grof izađe iz neke vrste letargije u koju beše zapao.

— Eto! — reče Aramis — Pobedila nas je sudbina.

— Pobedila! — reče Atos — Plemeniti i nesrećni kralj!

— Ta jeste li ranjeni? — zapita Aramis.

— Nisam, ova krv je njegova. Grof obrisa čelo.

— A gde ste to bili?

— Tamo gde ste me ostavili, pod gubilištem.

— I sve ste videli?

— Nisam, ali sam sve čuo; neka me bog sačuva od još jednog ovakvog časa kakav je bio ovaj koji sam preživeo! Zar mi nije kosa osedela?

— Onda znate da ga nisam napuštao?

— Čuo sam vaš glas do poslednjeg trenutka.

— Evo ploče koju mi je dao, — reče Aramis — evo krsta koji sam izvukao iz njegove ruke; on je želeo da se ovo preda kraljici.

— A evo marame da se uviju — reče Atos. I izvuče iz džepa maramicu koju beše natopio kraljevom krvlju.

— A sada, — reče Atos — šta su učinili s tim jadnim lešom?

— Po Kromvelovom naređenju ukazaće mu se kraljevske počasti. Stavili smo telo u olovni sanduk; lekari su preuzeli balsamovanje tih nesrećnih ostataka i kad završe posao kralj će biti položen u mrtvačnicu.

— Ironija — promrmlja Atos. — Kraljevske počasti onome koga su ubili!

— To dokazuje, — reče Aramis — da kralj umire ali ne i kraljevstvo.

— Nažalost! — reče Atos — To je bio možda poslednji kralj vitez koga će svet imati.

— Ded’ ne očajavajte, grofe, — reče krupni glas u stepeništu po kome su odjekivali teški Portosovi koraci — svi smo smrtni, jadni moji prijatelji.

— Dockan stižete, dragi moj Portose — reče grof od La Fera.

— Da, — reče Portos — naišao sam na svom putu na neke ljude koji su me zadržali. Bednici, igrali su! Zgrabio sam jednog za vrat i čini mi se da sam ga malo pridavio. Baš u tom trenutku je naišla patrola. Srećom, onaj s kojim sam lično imao posla ostao je nekoliko minuta nem. To sam iskoristio i dohvatio se jedne uličice. Ta uličica me je odvela u jednu još manju. Onda sam se izgubio. Ne poznajem London, ne znam engleski, pomislio sam da nikad neću pronaći put; najzad, evo me.

— Ali d’Artanjan, — reče Aramis — niste li ga videli i da mu se nije što desilo?

— Razdvojila nas je gomila, — reče Portos i makoliko da sam se upinjao, nisam mogao da mu se pridružim.

— Oh! — reče Atos gorko — Ja sam ga video; bio je u prvim redovima gomile na divnom mestu da ništa ne propusti; i kako je, na kraju krajeva, prizor bio interesantan, biće da je hteo da ga posmatra do kraja.

— Oh, grofe od La Fera, — reče jedan miran glas mada zaduvan od brzine hoda — jeste li vi stvarno taj koji kleveta odsutne?

Taj prekor pogodi Atosa posred srca. Međutim kako je utisak koji je na njega napravio d’Artanjan u prvim redovima te glupe i zverske gomile bio dubok, to se on zadovolji odgovorivši:

— Ne klevetam vas, prijatelju. Zabrinuli su se ovde za vas i ja sam rekao gde ste. Vi niste poznavali kralja Čarlsa, za vas je on bio samo stranac i ništa vas nije primoravalo da ga volite.

I govoreći ove reči, pruži svom prijatelju ruku. Ali se d’Artanjan napravi kao da ne vidi Atosov pokret i zadrža ruku pod ogrtačem.

Atos polako spusti svoju kraj sebe.

— Uf, umoran sam! — reče d’Artanjan i sede.

— Popite čašu porta — reče Aramis uzimajući bocu sa stola i nalivajući čašu; — Popite, to će vas povratiti.

— Da, pijmo, — reče Atos koji je, osećajući Gaskonjčevo neraspoloženje, hteo da se kucne s njim — pijmo i napustimo ovu odvratnu zemlju. Brod nas očekuje, vi to već znate; krenimo večeras, ovde nemamo više nikakvog posla.

— Mnogo vam se žuri, gospodine grofe — reče d’Artanjan.

— Ova krvava zemlja mi gori pod nogama — reče Atos.

— A meni sneg ne proizvodi isti utisak — reče mirno Gaskonjac.

— Ali šta mislite da učinimo, — reče Atos — sad kad je kralj mrtav?

— Dakle, gospodine grofe, — reče d’Artanjan nemarno — zar ne vidite ništa što bi trebalo da učinimo u Engleskoj?

— Ništa, ništa, — reče Atos — sem da sumnjamo u božju dobrotu i da preziremo sopstvene snage

— Pa lepo! A ja, — reče d’Artanjan — ja slabić, ja krvožedni radoznalac, koji sam otišao da se postavim na trideset koraka od gubilišta da bih bolje video kako pada glava tog kralja koga nisam poznavao i koji mi je, kako izgleda, bio ravnodušan, ja mislim drukčije od gospodina grofa… ja ostajem!

Atos strahovito preblede; svaki prekor njegovog prijatelja odzvanjao je do dna njegovog srca.

— Ah! Vi ostajete u Londonu? — reče Portos d’Artanjanu.

— Da — reče ovaj. — A vi?

— Bogamu! — reče Portos malo zbunjen u odnosu prema Atosu i Aramisu — Bogamu! Ako vi ostajete, pošto sam došao s vama, to ću se s vama i vratiti; neću vas ostaviti samog u ovoj odvratnoj zemlji.

— Hvala, najdraži prijatelju. Onda imam jedan mali poduhvat da vam predložim, i koji ćemo ostvariti kad gospodin grof bude otišao, poduhvat na koji sam se setio dok sam posmatrao prizor koji znate.

— Kakav poduhvat? — reče Portos.

— To je da saznam ko je onaj čovek pod obrazinom koji se tako ljubazno ponudio da odseče kralju glavu.

— Čovek pod obrazinom! — uzviknu Atos — Znači dakle da vi niste pustili dželata da umakne?

— Dželata? — reče d’Artanjan — On je još u podrumu gde pretpostavljam da ćaska s bocama našeg gostioničara. Ali vi me podsećate…

I ode do vrata.

— Musketone! — reče on.

— Gospodine? — odgovori glas koji kao da je dolazio iz utrobe zemlje.

— Pustite svog zatvorenika, — reče d’Artanjan — sve je svršeno.

— Ali, — reče Atos, ko je taj bednik koji je digao ruku na svog kralja?

— Dželat amater koji uostalom vešto rukuje sekirom jer mu je, kao što se nadao, — reče Aramis — bio dovoljan jedan udarac.

— Niste li videli njegovo lice? — upita Atos.

— Imao je obrazinu — reče d’Artanjan.

— Ali vi koji ste bili kraj njega, Aramise?

— Video sam samo prosedu bradu koja je virila ispod obrazine.

— To je dakle sredovečan čovek? — zapita Atos.

— Oh, — reče d’Artanjan — To ne znači ništa. Kad čovek stavlja obrazinu, može da stavi i bradu.

— Krivo mi je što ga nisam pratio — reče Portos.

— Pa lepo, dragi moj Portose, — reče d’Artanjan — to je upravo misao koja je meni pala na um.

Atos razumede sve; on ustade.

— Oprosti mi, d’Artanjane, — reče on — posumnjao sam u boga, mogao sam da posumnjam i u tebe. Oprosti mi, prijatelju.

— Videćemo to za koji čas — reče d’Artanjan smeškajući se.

— Pa? — reče Aramis.

— Pa, — nastavi d’Artanjan — dok sam ja posmatrao, ne kralja kao što to misli gospodin grof, jer znam šta je to čovek koji će umreti i mada bi trebalo da sam navikao na te stvari uvek mi je od njih teško, već dželata s obrazinom, pade mi na um misao, kao što sam vam rekao, da saznam ko je on. A kako mi imamo običaj da se dopunjavamo i da jedni druge zovemo u pomoć, kao što čovek svoju drugu ruku zove u pomoć prvoj, mahinalno sam pogledao oko sebe da vidim da li je Portos tu; jer sam vas poznao kraj kralja, Aramise, a za vas sam, grofe, znao da morate biti pod gubilištem. Što čini da vam praštam, — dodade pružajući ruku Atosu — jer ste morali mnogo prepatiti. Pogledao sam dakle oko sebe i video s desne svoje strane jednu glavu koja je morala biti rascepljena i koja je kako tako zakrpljena crnim taftom. „Bogamu, rekoh sam sebi, čini mi se da, ova zakrpa liči na moje delo, i da sam ovu glavu negde ušio!” Zaista, to je bio onaj nesrećni Škotlanđanin, Parijev brat, znate, onaj na kome se Groslov zabavljao probajući svoju snagu i koji je imao još samo pola glave kad smo ga sreli.

— Dabome, — reče Portos — čovek s crnim kokoškama.

— Kao što ste rekli, lično on; davao je znake nekom drugom čoveku koji se nalazio s moje leve strane; osvrtoh se i poznadoh čestitog Grimoa, koji je kao i ja bio zauzet time što je očima gutao dželata pod obrazinom. „Oh!” rekoh mu. A kako je taj slog skraćenica kojem se g. grof služi u danima kad govori s njim, Grimo shvati da to njega zovu i okrete se kao na opruzi; i on me poznade i tada, pruživši prst prema čoveku pod obrazinom, reče:

„He?” — Što je trebalo da znači: Jeste li videli?

„Bogamu!” — odgovorih. Savršeno smo se razumeli. Okretoh se našem Škotlanđaninu; i ovaj je imao rečit pogled.

— Kratko rečeno, sve se svršilo, znate kako: na jeziv način. Narod se razišao; malo po malo padalo je veče: bio sam se povukao u jedan ugao trga s Grimoom i Škotlanđaninom, kome sam dao znak da ostane s nama i odatle sam posmatrao dželata koji se vratio u kraljevsku sobu i presvlačio odelo; njegovo je bez sumnje bilo okrvavljeno. Posle toga stavi crn šešir na glavu, uvi se u ogrtač i izgubi se. Pogodio sam da će izići i otrčah pred kapiju. Zaista, pet minuta docnije, videsmo ga kako silazi niz stepenice.

— Pratili ste ga? — uzviknu Atos.

— Svakako! — reče d’Artanjan — Ali to nije išlo bez muke, ne brinite! Osvrtao se svakog časa; tada smo bili primorani da se skrivamo ili da se pravimo ravnodušni. Prišao bih mu i ubio bih ga; ali nisam sebičan i to je poslastica koju sam čuvao za vas, Aramise, i za vas, Atose, da vas malo utešim. Najzad, posle pola časa hoda kroz najzamršenije ulice Sitija, on stiže do jedne usamljene kućice u kojoj ni najmanji šum, ni jedna svetlost nisu odavali da u njoj ima žive duše.

Grimo izvadi iz svojih širokih čakšira pištolj.

„— Ne? — reče pokazujući ga.

„— Ne — rekoh mu. I zaustavih mu ruku.

Rekao sam vam, imao sam svoju nameru.

Čovek pod obrazinom se zaustavi pred jednim niskim vratima i izvuče ključ; ali pre nego što će ga staviti u bravu, osvrte se da vidi da li ga nisu pratili. Bio sam zguren iza jednog drveta; Grimo iza kamena na putu; Škotlanđanin koji nije imao iza čega da se sakrije, baci se potrbuške na put.

Nesumnjivo da je onaj koga smo gonili pomislio da je sam, jer čuh škripu ključa; vrata se otvoriše i on se izgubi.”

— Bednik! — reče Aramis — Dok ste se vi vratili ovamo, biće da je pobegao, i mi ga nećemo više naći.

— Hajde de, Aramise, — reče d’Artanjan — ne poznajete me dovoljno.

— Pa ipak, — reče Atos — u vašem odsustvu…

— Pa lepo, u mom odsustvu, zar nisam imao zamenu u Grimou i Škotlanđaninu? Pre nego što je čovek uspeo da pređe deset koraka u unutrašnjosti kuće ja sam već bio obišao kuću. Kod onih vrata na koja je ušao stavio sam našeg Škotlanđanina, davši mu znak da on, ako čovek pod crnom obrazinom izađe, treba da krene za njim kud god on išao, dok će Grimo ići za njim i vratiti se da nas sačeka tamo gde ćemo biti. Najzad, postavio sam Grimoa kod drugog izlaza, učinivši mu istu napomenu, i evo me. Zver je opkoljena; sad ko hoće da vidi kako ćemo je dotući?

Atos se baci u zagrljaj d’Artanjanu koji je brisao čelo.

— Prijatelju, — reče on — zaista ste bili suviše dobri kad ste mi oprostili; kriv sam, po sto puta sam kriv, ipak je trebalo da vas bolje poznajem; ali u nama samima postoji nešto rđavo što večito sumnja.

— Hm! — reče Portos — Da dželat nije slučajno g. Kromvel, koji je hteo da lično uradi svoj posao kako bi bio siguran da je dobro urađen?

— Ah, nije nego! G. Kromvel je debeo i nizak rastom, a ovaj je vitak, tanak i pre visok nego mali.

— Neki osuđeni vojnik kome su po tu cenu ponudili pomilovanje, — reče Atos — kao što su učinili za nesrećnog Šalea.

— Ne, ne, — nastavi d’Artanjan — to nije odmereni korak pešaka; to nije ni raskrečeni hod konjanika. U svemu tome se nalazi neki elegantan hod, otmeni pokreti. Ili se ljuto varam, ili imamo posla s plemićem.

— Plemić! — uzviknu Atos — Nemoguće! To bi bilo obeščastiti celo plemstvo.

— Lep lov! — reče Portos sa smehom od koga zadrhtaše okna — Lep lov, bogamu!

— Mislite li još da krenete, Atose — zapita d’Artanjan.

— Ne, ostajem, — odgovori plemić s pokretom punim pretnje koji nije obećavao ništa dobro onome kome je bio upućen.

— Onda uzmite mačeve! — reče Aramis — Mačeve i ne gubimo ni trenutka.

Četiri prijatelja brzo uzeše opet svoja plemićka odela, opasaše mačeve, narediše Musketonu i Blezou da se popnu i da gostioničaru isplate trošak i da sve pripreme za polazak, jer je bilo verovatno da će još iste noći napustiti London.

Noć je postala još tamnija, sneg je i dalje padao i izgledao kao ogroman pokrov prebačen preko grada kraljoubice; bilo je otprilike sedam časova uveče, jedva da je bilo nekoliko prolaznika na ulicama, svako je u svojoj porodici i tihim glasom komentarisao strahovite događaje tog dana.

Četiri prijatelja, uvijeni u svoje ogrtače, pređoše preko svih trgova i ulica Sitija, tako punih sveta po danu, a tako pustih ove noći. Vodio ih je d’Artanjan koji je pokušavao da s vremena na vreme razazna krstove koje je kamom napravio na zidovima; ali je noć bila tako mračna da su se ti putokazi s mukom razaznavali. Međutim, d’Artanjanu su se svaki kamen, svaka česma, svaka firma tako dobro urezali u pamet da je posle pola časa hoda, sa svoja tri druga, stigao na dogled usamljene kuće.

D’Artanjan poverova za trenutak da je Parijev brat iščezao; varao se: snažni Škotlanđanin, navikao na led svojih brda, beše legao uz jedan kamen, i kao kip koji je pao s podnožja, neosetljiv prema nepogodama vremena, pustio je da ga prekrije sneg; ali kad mu četiri čoveka priđoše, on ustade.

— Eto — reče Atos — još jednog dobrog sluge. Blagi bože, čestitih ljudi ima mnogo više nego što bi čovek verovao; to uliva hrabrost!

— Nemojmo da žurimo i pletemo vence svom Škotlanđaninu — reče d’Artanjan. — Mislim da je momak tu za svoj sopstveni račun. Čuo sam da su ova gospoda koja su rođena s druge strane reke Tvid, vrlo velika zlopamtila. Teško gos’n Groslovu! Mogao bi se rđavo provesti ako ga sretne.

I odvajajući se od svojih prijatelja, priđe Škotlanđaninu i javi mu se. Zatim dade znak ostalima da dođu.

— Pa? — reče Atos na engleskom.

— Niko nije izišao — odgovori Parijev brat.

— Dobro, ostanite s ovim čovekom, Portose, i vi takođe, Aramise. D’Artanjan će me odvesti kod Grimoa.

Grimo, isto toliko vešt koliko i Škotlanđanin, beše se prilepio uz jednu šuplju vrbu od koje je sebi napravio stražaru. Za trenutak, kao što se beše uplašio i za prvog stražara, d’Artanjan poverova da je čovek pod obrazinom izišao i da je Grimo otišao da ga prati.

Odjednom se pojavi jedna glava i začu se zvižduk.

— Oh! — reče Atos.

— Da — odgovori Grimo. Priđoše vrbi.

— Pa, — zapita d’Artanjan — je li neko izišao?

— Ne, ali je neko ušao — reče Grimo.

— Čovek ili žena?

— Čovek.

— Ah, ah! — reče d’Artanjan — Onda ih je dvojica.

— Želeo bih da su četvorica, — reče Atos — bar bi susret bio ravnopravan.

— Možda ih je četvorica — reče d’Artanjan.

— Kako to?

— Zar nisu mogli drugi ljudi da se nalaze u kući i da ih čekaju?

— Možemo da vidimo — reče Grimo pokazujući jedan prozor kroz čije je kapke probijalo nekoliko zrakova svetlosti.

— Tačno, — reče d’Artanjan — zovimo i ostale.

I obiđoše oko kuće da daju znak Portosu i Aramisu da dođu.

Ovi žurno dotrčaše.

— Jeste li videli štogod? — upitaše oni.

— Nismo, ali ćemo videti — odgovori d’Artanjan pokazujući Grimoa koji se, držeći se neravnina na zidu, već popeo na pet do šest stopa od zemlje.

Sva četvorica se približiše. Grimo je vešto kao mačka nastavljao da se penje; najzad uspe da zgrabi jednu od kuka koje služe da drže kapke kad su otvoreni; u istom trenutku njegova noga naiđe na jedan izliveni ukras koji izgleda, da mu je pružio dovoljan oslonac jer dade znak koji je govorio da je postigao cilj. Tada prinese oko pukotini na kapku.

— Pa? — upita d’Artanjan.

Grimo pokaza zatvorenu ruku s dva podignuta prsta.

— Govori, — reče Atos — tvoje znake ne možemo videti. Koliko ih je?

Grimo učini napor da savlada sebe i progovori.

— Dvojica, — reče on — jedan je licem okrenut meni; drugi leđima.

— Dobro. A ko je taj koji je licem prema tebi?

— Čovek koga sam video kad je prošao.

— Poznaješ li ga?

— Učinilo mi se da sam ga poznao i nisam se prevario; debeo i onizak.

— Ko je to? — upitaše jednovremeno tihim glasom četiri prijatelja.

General Oliver Kromvel.

Četiri prijatelja se pogledaše.

— A drugi? — zapita Atos.

— Mršav i vitak.

— To je dželat — rekoše jednovremeno d’Artanjan i Aramis.

— Vidim mu samo leđa, nastavi Grimo; ali čekajte, kreće se, osvrće se; i ukoliko je skinuo obrazinu moći ću da vidim… Ah!

Grimo, kao da je pogođen posred srca, ispusti gvozdenu kuku i odbaci se unazad jauknuvši potmulo. Portos ga primi u naručje.

— Jesi li ga video? — rekoše četiri prijatelja.

— Jesam, reče Grimo nakostrešene kose i oznojenog čela.

— Čoveka mršavog i vitkog? — reče d’Artanjan.

— Da.

— Dželata, najzad? — zapita Aramis.

— Da.

— A ko je to? — reče Portos.

— On, on! — promuca Grimo bled kao smrt i zgrabi drhtavim rukama ruku svog gospodara.

— Ko to — upita Atos.

— Mordaunt!… — odgovori Grimo.

D’Artanjan, Portos i Aramis uzviknuše od radosti.

Atos ustuknu za korak i prevlačeći rukom preko čela reče:

— Sudbina.

XXVI

KROMVELOVA KUĆA

D’Artanjan je stvarno pratio Mordaunta ne poznavši ga.

Ušavši u kuću ovaj je skinuo obrazinu i prosedu bradu koji je stavio da se preruši, popeo se uz stepenice, otvorio jedna vrata i u sobi koju je osvetljavala svetlost jedne lampe i koja je bila presvučena tamnim tapetama, našao se licem u lice s jednim čovekom koji je sedeo za pisaćim stolom i pisao.

Taj čovek je bio Kromvel.

Kao što se zna, Kromvel je imao u Londonu dva do tri mesta gde se povlačio i koja su bila nepoznata čak i njegovim prijateljima i njihovu tajnu je odavao samo najintimnijim. A Mordaunt se mogao ubrajati, kao što se sećamo, u ove poslednje.

Kad on uđe, Kromvel podiže glavu.

— Vi ste to, Mordaunte, dolazite dockan.

— Generale, — reče Mordaunt — hteo sam da vidim ceremoniju do kraja i to me je zadržalo.

— Ah! — reče Kromvel — Smatrao sam da obično niste tako radoznali.

— Uvek sam radoznao da vidim pad jednog neprijatelja Vaše visosti a ovaj se nije ubrajao u najmanje. Ali vi, generale, zar niste bili u Vajt-Holu?

— Nisam — reče Kromvel.

Za trenutak zavlada ćutanje.

— Jeste li saznali pojedinosti? — upita Mordaunt.

— Nikakvih. Ovde sam još od jutros. Znam samo da je postojala zavera da se spase kralj.

— Ah! Znali ste to?— reče Mordaunt.

— Nije važno. Četiri čoveka prerušena kao radnici trebalo je da iščupaju kralja iz zatvora i da ga odvedu u Grinvič gde ih je očekivao brod.

— I znajući sve to, Vaša visost je ostala ovde, daleko od Sitija, miran i neaktivan!

— Miran, da, — odgovori Kromvel — ali ko vam kaže da sam neaktivan?

— Pa ipak, da je zavera uspela?

— Ja sam to i želeo.

— Ja sam mislio da vi, Vaša svetlosti, smatrate smrt Čarlsa I kao nesreću koja je potrebna za dobro Engleske.

— Pa, — reče Kromvel — to je još moje mišljenje. Ali važno je da umre, to je sve što je potrebno; možda bi bilo bolje da to ne bude na gubilištu.

— Zbog čega to, Vaša visosti? Kromvel se osmehnu.

— Izvinite me, — reče Mordaunt — ali vi znate, generale, da sam ja samo početnik u politici i da želim da se koristim svim poukama koje je moj gospodar toliko ljubazan da mi daje.

— Jer bi svet rekao da sam pustio da ga osude zbog pravde, a da sam ga iz milosrđa pustio da beži.

— Ali da je zaista pobegao?

— Nemoguće.

— Nemoguće?

— Da, preduzeo sam svoje mere predostrožnosti.

— A, Vaša visosti, poznajete li ta četiri čoveka koja su se poduhvatila da ostvare kraljevo bekstvo?

— To su ona četiri Francuza od kojih je dvojicu gospođa Anrijeta poslala svome mužu, a dvojicu Mazaren meni.

— A mislite li, gospodine, da im je Mazaren naredio da učine ono što su učinili?

— To je mogućno, ali on će ih se odreći.

— Mislite?

— Uveren sam u to.

— Zašto?

— Jer nisu uspeli.

— Vaša visost mi je dala dvojicu tih Francuza u vreme kad nisu bili krivi ni za šta drugo do zato što su nosili oružje u ime Čarlsa I. Sad, kad su krivi za zaveru protiv Engleske, da li će mi Vaša visost dati svu četvoricu?

— Uzmite ih, reče Kromvel.

Mordaunt se pokloni s osmehom pobedničke svireposti.

— Ali, — reče Kromvel videći da se Mordaunt sprema da mu zahvaljuje — vratimo se, molim vas, na nesrećnog Čarlsa. Je li se vikalo u narodu?

— Vrlo malo, jedino: „Živeo Kromvel!”

— Na kom ste mestu bili?

Mordaunt pogleda za čas u generala da bi pokušao da u njegovim očima pročita da li postavlja uzaludno pitanje ili mu je već sve poznato.

Ali plameni pogled Mordauntov ne mogaše da prodre u tamnu dubinu Kromvelovog pogleda.

— Bio sam na mestu s kog sam mogao sve videti i sve čuti — odgovori Mordaunt.

Sad je na Kromvela došao red da ukočeno gleda u Mordaunta, a na Mordaunta da ne dozvoli da u njega pronikne. Posle nekoliko trenutaka ispitivanja, on ravnodušno skrenu pogled.

— Izgleda da je improvizirani dželat vrlo dobro ispunio svoju dužnost. Udarac je bio nanesen, bar kako su mi rekli, majstorskom rukom.

Mordaunt se seti da mu je Kromvel rekao da nije primio izveštaj ni o kakvim pojedinostima i od tada je bio ubeđen da je general prisustvovao izvršenju presude, skriven iza kakve zavese ili kapka.

— Zaista, — reče Mordaunt mirnim glasom i bezizraznog lica — jedan jedini udarac je bio dovoljan.

— Može biti — reče Kromvel — da je to čovek od zanata.

— Verujete li vi to, gospodine?

— Što da ne?

— Taj čovek nije izgledao kao dželat.

— A ko bi drugi, sem jednog dželata — upita Kromvel — hteo da se bavi takvim poslom?

— Ali, — reče Mordaunt — možda kakav lični neprijatelj kralja Čarlsa koji se zakleo da će mu se osvetiti i tu zakletvu ispunio, možda kakav plemić koji je imao ozbiljnog razloga da mrzi svrgnutog kralja, i koji je, znajući da će ovaj pobeći i umaći mu, stao tako na njegov put, lica prekrivenog obrazinom i sa sekirom u ruci, ne više kao zamenik dželata već kao izvršilac sudbine.

— Mogućno je — reče Kromvel.

— A ako je to tako, — reče Mordaunt — Vaša visosti, da li biste osudili njegov postupak?

— Nije moje da sudim — reče Kromvel. — To je stvar između njega i boga.

— Ali, Vaša visosti, ako biste poznavali tog plemića?

— Ne poznajem ga, gospodine, — odgovori Kromvel — i ne želim da ga poznajem. Šta se mene tiče da li je to ovaj ili onaj? Od trenutka otkad je Čarls osuđen, njegovu glavu nije odrubio čovek već sekira.

— Pa ipak bez tog čoveka — reče Mordaunt — kralj bi bio spasen.

Kromvel se osmehnu.

— Nesumnjivo, sami ste rekli, ukrali bi ga iz zatvora.

— Ukrali bi ga do Grinviča. Tu bi se ukrcao na brod sa svoja četiri spasioca. Ali se na brodu nalaze četiri moja čoveka i pet buradi baruta koja pripadaju narodu. Jednom na pučini, četiri čoveka bi sišla u barku i vi ste već dovoljno vešt političar, Mordaunte, da vam objašnjavam ostalo.

— Da, na moru bi svi otišli u vazduh.

— Upravo tako. Eksplozija bi učinila ono što sekira nije htela učiniti. Kralja Čarlsa bi nestalo, bio bi uništen. Reklo bi se da ga je, pošto je umakao ljudskoj pravdi, progonila i dostigla nebeska osveta: mi bismo bili samo njegove sudije, a bog bi bio njegov dželat. Evo što sam izgubio zbog vašeg plemića pod obrazinom, Mordaunte. Vidite jasno da sam bio u pravu kad nisam želeo da ga upoznam; jer, zaista, i pored njegovih najboljih namera, ne mogu da mu budem zahvalan za ono što je učinio.

— Gospodine, — reče Mordaunt — kao i uvek klanjam se i priznajem vašu nadmoćnost; vi ste dubok mislilac i vaša ideja o miniranom brodu uzvišena je.

— Besmislena, — reče Kromvel — pošto je postala uzaludna. U politici su samo one ideje uzvišene koje donose plodove; svaka ideja koja podbaci besmislena je i besplodna.

Otići ćete, dakle, večeras u Grinvič, Mordaunte — reče Kromvel ustajući. — Zatražićete kapetana broda M u nj a, pokazaćete mu belu maramicu čija su četiri ugla vezana u čvorove, to je bio ugovoreni znak; reći ćete ljudstvu da se iskrca i naredićete da se barut odnese u Arsenal, ukoliko vi ne…

— Sem ako… — odgovori Mordaunt čije se lice ozarilo divljom radošću dok je Kromvel govorio.

— Sem ako taj brod, onakav kakav je, ne može da posluži vašim ličnim namerama.

— Ah, milorde, milorde! — uzviknu Mordaunt — Bog, učinivši vas svojim izabranikom dao vam je i svoj pogled kome ne može ništa izmaći.

— Čini mi se da me zovete milord! — reče Kromvel smejući se. — To je u redu jer smo među sobom, ali moraćete voditi računa da vam takva reč ne izleti pred našim puritanskim glupacima.

— Zar se Vaša visost neće uskoro tako zvati?

— Nadam se bar, — reče Kromvel — ali za to još nije došlo vreme.

Kromvel ustade i uze svoj ogrtač.

— Odlazite, gospodine? — upita Mordaunt.

— Da, — reče Kromvel — noćio sam ovde juče i prekjuče, a vi znate da nije moj običaj da spavam tri puta u istoj postelji.

— I tako mi — reče Mordaunt — Vaša visost daje slobodu preko cele noći!

— Pa čak i za sutrašnji dan ako je potrebno — reče Kromvel. — Od sinoć ste dovoljno učinili za mene, — dodade s osmehom — i ako imate kakav lični posao da uredite, pravo je da vam za to dam vremena.

— Hvala, gospodine nadam se da ću ga korisno upotrebiti.

Kromvel klimnu glavom Mordauntu a zatim osvrćući se, reče:

— Jeste li naoružani? — upita ga

— Imam svoj mač — reče Mordaunt.

— I niko vas ne čeka pred vratima?

— Niko.

— Onda bi trebalo da pođete sa mnom, Mordaunte.

— Hvala, gospodine, obilaženje koje ste vi primorani da preduzmete prolazeći kroz podzemni prolaz oduzelo bi mi vremena a po ovom što ste mi rekli možda sam već suviše vremena izgubio. Izići ću na druga vrata.

— Idite, dakle — reče Kromvel.

I stavivši ruku na skriveno dugme on otvori vrata tako uvučena u zastore da je bilo nemogućno i najiskusnijem oku da ih pronađe.

Ta vrata, pokrenuta čeličnom oprugom, zatvoriše se za njim.

To je bio jedan od onih tajnih izlaza za koje nam istorija veli da ih je bilo u svim tajnim kućama u kojima je Kromvel stanovao.

Ovaj je prolazio ispod puste ulice i završavao se u dnu jedne pećine u vrtu jedne druge kuće koja se nalazila na sto koraka od one iz koje tek što je izišao budući narodni pokrovitelj.

To je bilo za vreme poslednjeg dela ovog prizora kad je kroz otvor koji je ostavljala rđavo navučena strana zavese Grimo ugledao dva čoveka i u njima poznao prvo Kromvela a zatim Mordaunta.

Videli smo dejstvo koje je ova vest proizvela kod četvorice prijatelja.

D’Artanjan je bio prvi koji je potpuno došao k sebi.

— Mordaunt! — reče on — Ah, tako mi neba! Sam nam ga bog šalje.

— Da, — reče Portos — razvalimo vrata i udrimo po njemu.

— Naprotiv, — reče d’Artanjan — ne razvaljujmo ništa, bez buke, jer na buku se iskuplja svet; jer ako se on nalazi sa svojim gospodarem, kao što to kaže Grimo, onda mora biti, skriveno na pedesetak koraka odavde odeljenje oklopnika. Hej! Grimo, hodite ovamo i pokušajte da se držite na nogama.

Grimo priđe. Bes mu se povratio sa svešću, ali je bio odlučan.

— Dobro, — nastavi d’Artanjan — a sada, popnite se opet na ovaj balkon i recite nam da li je ovaj Mordaunt još u društvu, da li se sprema da legne ili da izađe; ako je u društvu pričekaćemo da ostane sam; ako izlazi, uhvatićemo ga na izlasku; ako ostaje unutra, provalićemo kroz prozor. To je uvek tiše i manje teško nego kroz vrata.

Grimo poče tiho da se puže ka prozoru.

— Čuvajte drugi izlaz, Atose i Aramise; mi ostajemo ovde s Portosom.

Dva prijatelja poslušaše.

— Pa, Grimo? — zapita d’Artanjan.

— Sam je — reče Grimo.

— Jesi li siguran?

— Jesam.

— Nismo videli njegovog druga kad je izišao.

— Može biti da je izišao na druga vrata.

— Šta radi?

— Uvija se u svoj ogrtač i stavlja svoje rukavice.

— Ovamo! — promrmlja d’Artanjan.

Portos stavi ruku na kamu koju mahinalno izvuče iz korica.

— Vrati je u korice prijatelju Portose, — reče d’Artanjan — ne radi se ovde o tome da se prvo udara. Držimo ga u rukama i postupajmo redom. Imamo izvesnih objašnjenja da izmenjamo i ovo odgovara prizoru u Armantijeru; samo nadajmo se da ovaj neće imati poroda i da će, ako ga smrvimo, s njime sve biti smrvljeno.

— Pst! — reče Grimo — Evo ga gde se priprema da izađe. Prilazi lampi. Dunuo je u nju i ugasio je. Ne vidim više ništa.

— Skoči na zemlju, skoči!

Grimo odskoči unazad i dočeka se na noge. Sneg je ugušio šum, nije se čulo ništa.

— Idi obavesti Atosa i Aramisa neka se postave sa svake strane vrata, kao što ćemo to učiniti Portos i ja; neka pljesnu dlanovima ako ga uhvate; mi ćemo isto tako pljesnuti ako ga uhvatimo.

Grimo se izgubi.

— Portose, Portose, — reče d’Artanjan — uvucite bolje svoja široka ramena, dragi prijatelju; potrebno je da izađe ne primetivši ništa.

— Samo da izađe ovuda!

— Pst! — reče d’Artanjan.

Portos se tako prilepi uz zid da je izgledalo kao da hoće da uđe u njega. D’Artanjan učini to isto,

Tada se začu kako po zvonkom stepeništu odjekuju Mordauntovi koraci. Jedan neprimetan poklopac na otvoru za posmatranje kliznu u svom ležištu. Mordaunt pogleda i zahvaljujući merama predostrožnosti koje dva prijatelja behu preduzeli, ne vide ništa. Tada uvuče ključ u bravu; vrata se otvoriše i on se pojavi na pragu.

U istom trenutku nađe se lice u lice s d’Artanjanom.

Htede da zalupi vrata. Portos se baci na kvaku i otvori vrata širom.

Portos pljesnu tri puta dlanovima. Atos i Aramis dojuriše.

Mordaunt smrtno preblede ali ne viknu, ne pozva u pomoć.

D’Artanjan koraknu pravo ka Mordauntu i gurajući ga, tako reći grudima, natera ga da ce, idući natraške popne uz sve stepenice koje je osvetljavala jedna lampa što je dozvoljavalo d’Artanjanu da ne gubi iz vida Mordauntove ruke; ali Mordaunt je shvatio da i kad bi ubio d’Artanjana još bi mu ostalo da se reši trojice drugih neprijatelja. On ne učini, dakle, ni jedan jedini pokret u svoju odbranu, ni jedan pokret pretnje. Stigavši do vrata, Mordaunt oseti da su ga pritisli uz njih i svakako pomisli da će se tu sve za njega završiti; ali se varao, jer d’Artanjan ispruži ruku i otvori vrata. Mordaunt i on se nađoše dakle u sobi u kojoj je deset minuta pre toga mladić razgovarao s Kromvelom.

Portos uđe za njim; ispružio je ruku i otkačio lampu s tavanice; pomoću one prve lampe upali ovu drugu.

Atos i Aramis se pojaviše na vratima, koja za sobom zaključaše.

— Izvolite sesti — reče d’Artanjan pokazujući mladiću jedno sedište.

Ovaj uze stolicu iz d’Artanjanovih ruku i sede, bled ali miran. Na tri koraka od njega Aramis primače tri stolice za sebe, d’Artanjana i Portosa.

Atos ode i sede u ugao, u najudaljeniji ugao sobe, izgledajući rešen da ostane nepomičan posmatrač onog što će se odigrati.

Portos sede s leve, a Aramis s desne strane d’Artanjanove.

Atos je izgledao utučen. Portos je trljao dlanove s grozničavim nestrpljenjem.

Aramis je do krvi grizao usne s osmehom. D’Artanjan se jedini savlađivao, bar na izgled.

— Gospodine Mordaunte, reče on mladiću — pošto nas, posle tolikih dana koje smo proveli jureći jedan drugoga, slučaj sve okuplja, hajde da malo razgovaramo, molim vas.

XXVII

RAZGOVOR

Mordaunta su tako odjednom iznenadili, on se popeo uz stepenice a osećanja su mu bila tako nesređena da nije bio u stanju da zrelo razmisli; jedino stvarno bilo je njegovo prvo osećanje, koje je bilo jako uzbuđenje, iznenađenje i nesavladljiv strah koji obuzme svakog čoveka kome smrtni neprijatelj, jači od njega, stegne mišicu u onom trenutku kad on veruje da je ovaj na drugom mestu i zauzet drugim poslom.

Ali kad jednom sede, kad primeti da mu je presuda odložena, pa ma u kojoj nameri, on sabra misli i usredsredi svu svoju snagu.

D’Artanjanov plameni pogled, umesto da ga zbuni, samo ga, da tako kažemo, naelektrisa, jer je taj pogled bio iskren u svojoj mržnji i besu makoliko bila plamena pretnja s kojom ga je d’Artanjan upirao u njega. Mordaunt, spreman da iskoristi svaku priliku koja bi mu se pružila da se izvuče, bilo snagom, bilo lukavstvom, zgrči se kao medved koga su priterali u dno jazbine i koji okom na izgled nepomičnim prati sve pokrete lovca koji ga je saterao.

Međutim, to se oko hitrim pokretom prebaci na dug i snažan mač koji se lelujao o boku; on neupadljivo stavi levu ruku na balčak, dovede ga na dohvat desne ruke i sede, kao što ga je zamolio d’Artanjan da to učini.

Ovaj je nesumnjivo očekivao kakvu agresivnu reč da bi započeo jedan od onih podrugljivih ili strašnih razgovora koje je tako vešto vodio. Aramis je govorio samom sebi: „Sad ćemo čuti banalnosti”. Portos je grizao brk, mrmljajući: „Bogamu, ovo je izmotavanje! I to da se smrvi jedno zmijče!”. Atos se gubio u uglu sobe, nepomičan i bled kao mermerni bareljef, i osećao je kako mu, uprkos nepomičnosti, znoj kvasi čelo.

Mordaunt nije govorio ni reči; samo pošto se uverio da mu je mač još na dohvatu, nimalo se ne zbunjujući, prekrsti noge i stade čekati.

Ovo ćutanje nije moglo duže trajati a da ne postane smešno: d’Artanjan to shvati i kako je on pozvao Mordaunta da sedne da razgovaraju, to pomisli da on treba i da otpočne razgovor.

— Čini mi se, gospodine, — reče sa svojom groznom učtivošću — da vi skoro isto toliko brzo menjate odela kao što sam video da to čine italijanski glumci koje je g. kardinal Mazaren doveo iz Bergama, i koje vas je svakako odveo da vidite za vreme vašeg putovanja u Francusku.

Mordaunt ne odgovori ni reči.

— Maločas ste bili prerušeni, — nastavi d’Artanjan — hoću da kažem obučeni kao ubica a sada…

— A sada, naprotiv, izgleda potpuno da sam u odelu čoveka koga će ubiti, zar ne? — odgovori Mordaunt svojim mirnim i jasnim glasom.

— Oh, gospodine, — odgovori d’Artanjan — kako možete reći tako nešto, kad se nalazite u društvu plemića i kad imate tako dobar mač kpaj sebe!

— Ne postoji tako dobar mač, gospodine, koji vredi koliko četiri mača i četiri kame; ne računajući mačeve i kame vaših saučesnika koji vas čekaju pred vratima.

— Izvinite, gospodine, — nastavi d’Artanjan — grešite, oni koji nas čekaju pred vratima nisu naši saučesnici već naši lakeji. Želim da se stvari razjasne na osnovu najpotpunije istine.

Mordaunt odgovori samo osmehom koji ironično povi njegove usne.

— Ali ne radi se o tome, — nastavi d’Artanjan — i vraćam se na svoje pitanje. Imao sam dakle čast da vas upitam, gospodine, zašto ste izmenili svoju spoljašnjost. Obrazina vam je sasvim odgovarala, izgleda mi; proseda brada vam je odlično stajala, a što se tiče sekire kojom ste zadali tako slavan udarac, mislim da vam ni ona ne bi rđavo pristajala u ovom trenutku. Zašto ste sve to odbacili?

— Jer sam se setio prizora u Armantijeru i pomislio da ću naći četiri sekire umesto jedne, pošto ću se naći između četiri dželata.

— Gospodine, — odgovori d’Artanjan s najvećom mirnoćom, mada je lak pokret obrvama pokazivao da počinje da se uzbuđuje — gospodine, vi ste preterano mladi, mada ste duboko poročni i pokvareni, što čini da se neću zadržavati na vašim lakomislenim izjavama. Da, lakomislenim, jer ono što ste rekli o Armantijeru nema nikakve veze sa sadašnjom situacijom. Zaista, mi nismo mogli da ponudimo mač gospođi vašoj majci i da je zamolimo da se mačuje s nama; ali vama, gospodine, mladom vitezu koje rukuje kamom i mačem kao što smo videli da to činite i koji nosi mač tako veliki kao što je ovaj, ne postoji niko ko ne bi imao pravo da zatraži ljubaznost jednog susreta.

— Ah, ah! — reče Mordaunt — Vi dakle želite dvoboj?

I ustade, blistavih očiju, kao da je spreman da istog trenutka odgovori na izazov.

Portos takođe ustade, kao i uvek spreman na ovu vrstu avantura.

— Izvinite, izvinite, — reče d’Artanjan s istom hladnokrvnošću — nemojmo se žuriti, jer svi moramo želeti da se stvari odvijaju po svim pravilima. Sedite na svoje mesto, dragi Portose, a vi, gospodine Mordaunte, budite mirni, molim vas. Ovu stvar ćemo svršiti što je mogućno bolje i biću iskren s vama. Priznajte, gospodine Mordaunte, da imate žarku želju da nas ubijete jedne ili druge?

I jedne i druge — odgovori Mordaunt.

D’Artanjan se okrete Aramisu i reče mu:

— Velika je sreća, priznajte, dragi Aramise, što gospodin Mordaunt tako dobro poznaje sve prelive francuskog jezika: bar neće biti nesporazuma meću nama i sve ćemo udesiti na najbolji način.

A zatim okrećući se Mordauntu, reče:

— Dragi gospodine Mordaunte, nastavi on, reći ću vam da vam ova gospoda uzvraćaju prijateljska osećanja koja prema njima osećate, i da bi bili isto tako oduševljeni da vas ubiju. Reći ću vam i više, a to je da će vas verovatno i ubiti; mada će to učiniti kao čestiti plemići a najbolji dokaz koji se za to može pružiti je ovaj.

I govoreći to, d’Artanjan baci svoj šešir na prostirku, odmače svoju stolicu do zida, dade znak svojim prijateljima da to isto učine i poklonivši se Mordauntu s potpuno francuskom gracijom, reče:

— Stojim vam na raspoloženju, gospodine; jer ako nemate ništa protiv časti koju od vas tražim, ja ću otpočeti, molim vas. Moj mač je kraći od vašeg, istina je, ali eh, nadam se da će ruka nadoknaditi nedostatak mača.

— Stoj! — reče Portos istupivši napred; — počeću ja i to bez retorike.

— Dozvolite, Portose — reče Aramis.

Atos ne učini ni pokreta; čovek bi rekao kip je; izgledalo je čak kao i da ne diše.

— Gospodo, gospodo, — reče d’Artanjan, budite bez brige — doći će red i na vas. Pogledajte samo gospodinove oči i pročitajte u njima blagoslovenu mržnju koju prema nama oseća; pogledajte kako je vešto istrgao mač iz korica, divite se opreznosti s kojom gleda oko sebe da ne naiđe na neki predmet koji bi mu branio da se povlači. Pa lepo! Zar vam sve to ne dokazuje da je g. Mordaunt odličan mačevalac i da ćete uskoro doći na red posle mene, ukoliko ga samo ja pustim? Ostanite, dakle, na svojim mestima kao Atos, čiju mirnoću ne mogu dovoljno da vam preporučim i ostavite meni inicijativu koju sam preduzeo. Uostalom, reče izvlačeći mač strahovitim pokretom, imam posebno posla s gospodinom i ja ću početi prvi. Ja to želim, ja to hoću.

To je bilo prvi put da d’Artanjan izgovara ove reči govoreći sa svojim prijateljima. Dotle se on zadovoljavao da misli tako.

Portos ustuknu, Aramis stavi mač pod mišku; Atos ostade nepomičan, u tamnom uglu u kom se nalazio, ne miran kao što je to rekao d’Artanjan, nego bez daha.

— Vratite mač u korice, viteže, — reče d’Artanjan Aramisu — gospodin bi mogao pomisliti da imate namere koje nemate.

A zatim okrećući se Mordauntu, reče:

— Gospodine, ja vas čekam.

— A ja vam se divim, gospodo. Vi se prepirete oko toga koji će od vas početi da se bori sa mnom, a mene ne pitate za mišljenje o tome, mene koga se stvar ipak u nekoliko tiče, čini mi se. Mrzim vas svu četvoricu, to je istina, ali u različitoj meri. Nadam se da ću vas ubiti svu četvoricu, ali imam više izgleda da ubijem prvog nego drugog, drugog nego trećeg, trećeg nego četvrtog. Zahtevam dakle pravo da izaberem svog protivnika. Ako mi odreknete to pravo, ubite me, ubite me, neću se boriti.

Četiri prijatelja se pogledaše.

— Pravo je — rekoše Portos i Aramis koji su se nadali da će izbor pasti na njih.

Ni Atos ni d’Artanjan ne rekoše ništa, ali je samo njihovo ćutanje značilo odobravanje.

— Pa dobro! — reče Mordaunt usred duboke i svečane tišine koja je vladala u ovoj tajanstvenoj kući; — Za svog prvog protivnika biram onog od vas koji je, smatrajući da nije više dostojan da se nazove grof od La Fera, uzeo ime Atos!

Atos ustade sa stolice kao da ga je na noge podigla gvozdena opruga; ali pošto na veliko čuđenje svojih prijatelja, osta za trenutak nepomičan i bez reči, on progovori:

— Gospodine Mordaunte, — reče odmahujući glavom — svaki dvoboj između nas dvojice nemoguć je, učinite nekom drugom čast koju meni ukazujete.

I opet sede.

— Ah, — reče Mordaunt — eto već jednog koji se boji.

— Sto mu gromova, — uzviknu d’Artanjan skočivši prema mladiću — ko je ovde rekao da sa Atos boji?

— Pustite ga neka govori, d’Artanjane — nastavi Atos s osmehom punim tuge i prezira.

— To je vaša odluka, Atose? — reče opet Gaskonjac

— Neopoziva.

— U redu, onda ne govorimo više o tome. A zatim, okrećući se Mordauntu, reče:

— Kao što ste čuli, gospodine, grof od La Fera neće da vam učini čast da se bori s vama. Izaberite među nama nekog koji će ga zameniti.

— Od trenutka kad se ne borim s njim, — reče Mordaunt — sasvim mi je svejedno s kim se borim. Stavite svoja imena u šešir i ja ću izvlačiti na sreću.

— To je sjajna ideja — reče d’Artanjan.

— Zaista, na taj način će sve biti u redu — reče Aramis.

— Ja se toga ne bih setio, — reče Portos — a ipak je taj način vrlo jednostavan.

— Ded’ Aramise, napišite nam to, — reče d’Artanjan — onim lepim sitnim rukopisom kojim ste pisali Mariji Mišon da bi je obavestili da gospodinova majka priprema ubistvo milorda Bakingama.

Mordaunt podnese ovaj novi napad ne trepnuvši; stajao je prekrštenih ruku i izgledao onoliko miran koliko to čovek može biti u takvoj prilici. Ako to nije bila hrabrost, bila je bar gordost, što mnogo liči na ovo prvo.

Aramis priđe Kromvelovom pisaćem stolu, otcepi tri parčeta hartije jednake veličine, napisa na prvome svoje sopstveno ime, a na druga dva imena svojih drugova, pruži ih otvorene Mordauntu koji, ne čitajući ih, klimnu glavom dajući time znak da mu potpuno veruje; a zatim, pošto ih je savio, stavi ih u jedan šešir i pruži mladiću.

Ovaj zagnjuri ruku u šešir i iz njega izvuče jednu od tri cedulje, koju prezrivo pusti da padne na sto i ne pročitavši je.

— Ah, zmijče! — promrmlja d’Artanjan — Dao bih sve izglede koje imam da postignem čin kapetana u musketarima kad bi samo ova cedulja nosila moje ime.

Aramis razvi cedulju; ali ma koliko da se pravio miran i hladan, osećalo se kako mu glas drhti od mržnje i želje.

— D’Artanjan! — pročita on glasno.

D’Artanjan uzviknu od radosti.

— Ah, — reče on — postoji, dakle, nebeska pravda!

A zatim okrećući se Mordauntu, reče:

— Nadam se, gospodine, da nemate nikakvih prigovora?

— Nikakvih, gospodine, — reče Mordaunt — potržući i sam mač i oslanjajući vrh o svoju čizmu.

Od trenutka kad je d’Artanjan bio siguran da mu je želja uslišena i da mu ovaj čovek neće umaći, povrati mu se sav mir, sva hladnokrvnost pa čak i sporost s kojom je imao običaj da izvršava pripreme za tu ozbiljnu stvar koju zovemo dvobojem. On žustro zasuka rukave, protrlja desni đon o parket što mu nije smetalo da zapazi kako Mordaunt po drugi put baci oko sebe onaj čudnovati pogled koji je već jednom letimično zapazio.

— Jeste li spremni, gospodine? — reče najzad.

— Ja čekam na vas, gospodine — odgovori Mordaunt podižući glavu i gledajući d’Artanjana pogledom čiji je izraz nemoguće opisati.

— Onda se pričuvajte, gospodine, — reče Gaskonjac — jer se ja dosta dobro mačujem.

— I ja isto tako — reče Mordaunt.

— Tim bolje; to umiruje moju savest. Branite se!

— Samo jedan trenutak, — reče mladić — dajte mi reč, gospodo, da ćete me napadati samo jedan za drugim.

— Pitaš nas to samo da bi imao zadovoljstvo da nas vređaš, mala zmijo! — reče Portos.

— Ne, nego stoga da bih imao mirnu savest, kao što je to maločas rekao gospodin.

— Mora biti da je to iz drugog razloga, — promrmlja d’Artanjan odmahujući glavom i gledajući s izvesnom zabrinutošću oko sebe.

— Plemićke mi časti! — rekoše jednoglasno Aramis i Portos.

— U tom slučaju, gospodo, — reče Mordaunt — sklonite se u kakav ugao, kao što je to učinio g. grof od La Fera, koji iako ne želi da se bori, čini mi se, ipak zna pravila dvoboja i dajte nam mesta; to će nam biti potrebno.

— Dobro — reče Aramis.

— Eto mnogo vike ni oko čega! — reče Portos.

— Sklonite se, gospodo, — reče d’Artanjan — ne treba ostaviti gospodinu ni najmanji izgovor da se rđavo vlada, što on, i pored poštovanja koje mu dugujem, izgleda žarko želi.

Ova nova podrugljivost skliznu niz Mordauntovo bezizrazno lice.

Portos i Aramis odoše u suprotni ugao od onog u kom se nalazio Atos, tako da su dva borca zauzimala sredinu sobe, što će reći da su se nalazili usred svetlosti, jer su dve lampe koje su osvetljavale prizor bile postavljene na Kromvelov sto. Jasno je da je svetlost postajala sve slabija ukoliko se čovek udaljavao od centra njenog bleska.

— Ded’, gospodine, — reče d’Artanjan — jeste li najzad spremni?

— Jesam — reče Mordaunt.

Obojica istovremeno koraknuše jednim korakom unapred i zahvaljujući tom jedinom i istom pokretu mačevi se ukrstiše.

D’Artanjan je bio suviše vešt mačevalac, kako se to kaže stručnim izrazom, da bi se zabavljao ispitujući svog protivnika. On hitro i blještavo napade; Mordaunt odgovori na napad.

— Ah, ah! — reče on sa zadovoljnim osmehom. I ne gubeći vreme, jer mu se učinilo da vidi nezaštićeno mesto, on mu nanese prav udarac, brz i blistav kao munja.

Mordaunt se odbrani tako tesnom kvartom da bi cela ostala u okviru devojačkog prstena.

— Počinjem da verujem da ćemo se zabavljati — reče d’Artanjan.

— Da, — promrmlja Aramis — ali zabavljajući se, vodite uzanu igru.

— Bogamu, prijatelju, pripazite! — reče Portos.

Sad se i Mordaunt osmehnu.

— Ah, gospodine, — reče d’Artanjan — kako vam je gadan osmeh! Sam vas je đavo naučio da se tako osmehujete, zar ne?

Mordaunt odgovori samo time što je pokušao da poveže d’Artanjanov mač i to snagom za koju se Gaskonjac nije nadao da će je naći u ovom na izgled slabačkom telu; ali zahvaljujući jednom potezu, ne manje veštom od onog koji je izveo njegov protivnik, on na vreme srete Mordauntov mač koji skliznu niz njegov ne dodirnuvši mu grudi.

Mordaunt učini hitro korak unatrag.

— Ah, vi se povlačite, — reče d’Artanjan — okrećete se oko sebe? Kako hoćete, ja čak u tome i dobijam: ne vidim više vaš zlobni osmeh. Ja sam sad potpuno u senci; tim bolje. Ne možete da zamislite, gospodine, koliko vam je pogled podmukao, naročito kad vas je strah. Pogledajte malo moje oči i videćete nešto što vam vaše ogledalo neće nikad pokazati, a to je iskren i pošten pogled.

Mordaunt ne odgovori ni reči na ovaj talas rečitosti koji se možda nije slagao s dobrim ukusom, ali koji je bio uobičajen za d’Artannjana čiji je princip bio da skrene pažnju svog protivnika; Mordaunt se povlačio i idući u krug oko sobe on uspe na taj način da izmeni mesto s d’Artanjanom.

Sve više i više se smešio. Taj osmeh je počinjao da zabrinjava Gaskonjca.

— Ded’, ded’, valja s ovim završiti, — reče d’Artanjan — ovaj klipan ima gvozdene noge, latimo se velikih udaraca.

I sad on stade napadati Mordaunta koji se i dalje povlačio ali očigledno iz taktičkih razloga, ne napravi nijednu grešku koju bi d’Artanjan mogao iskoristiti i svoj mač ne udalji ni za trenutak od borbene linije. Međutim kako se borba odvijala u sobi i kako borci nisu imali dovoljno prostora, uskoro Mordaunt nogom dodirnu zid na koji se osloni levom rukom.

— Ah, — reče d’Artanjan — sad se nećete više povlačiti, lepi moj prijatelju! Gospodo, — produži on stisnuvši usne i namrštivši se — jeste li ikad videli škorpiju prikovanu za zid? Niste. Pa lepo! Sad ćete videti…

I u jednoj sekundi d’Artanjan nanese tri strahovita udarca Mordauntu. Sva tri ga pogodiše ali samo okrznuvši ga. Tri prijatelja su posmatrala dahćući, oznojenih čela.

Najzad d’Artanjan, koji se suviše primakao boreći se, ustuknu i sam za jedan korak da bi pripremio četvrti udarac, ili bolje da bi ga izveo; jer je za d’Artanjana borenje, kao i šah, bilo obimna kombinacija čije su sve pojedinosti međusobno bile povezane. Ali u trenutku kad je, posle hitrog i oštrog poteza, brzo kao munja napao, zid kao da se rascepi: Mordaunt se izgubi u razvaljenom otvoru a d’Artanjanov mač uhvaćen između dva krila prebi se kao da je od stakla.

D’Artanjan uzmače za korak. Zid se zatvori.

Mordaunt se tako kretao, boreći se, da je došao i leđima se oslonio na tajna vrata kroz koja smo videla Kromvela kad je izišao. Stigavši do vrata levom rukom je potražio dugme i pritisnuo ga; zatim ga je nestalo kao što se u pozorištu izgube zli dusi koji poseduju moć da prolaze kroz zidove.

D’Artanjan besno opsova, na šta mu s druge strane gvozdene pregrade odgovori divlji smeh, jeziv smeh od koga jeza prostruja čak i kroz žile uvek skeptičnog Aramisa.

— U pomoć, gospodo! — viknu d’Artanjan, razvalimo ova vrata.

— To je sam đavo! — reče Aramis pritrčavši na poziv svog prijatelja.

— Pobeći će nam, bogamu! Pobeći će nam! — zaurla Portos oslanjajući svoje široko rame na pregradu koja se ne pomače jer ju je držala kakva tajna opruga.

— Tim bolje — promrmlja potmulo Atos.

— U to sam i sumnjao, bogamu! — reče d’Artanjan iscrpljujući se u uzaludnim pokušajima, u to sam i sumnjao; dok se bednik okretao oko sobe predviđao sam neki podli manevar, pogađao sam da priprema nešto; ali ko je mogao ovo i naslutiti?

— To je užasna nesreća koju nam šalje njegov prijatelj đavo! — uzviknu Aramis.

— To je stvarna sreća koju nam bog šalje! — reče Atos s očiglednom radošću.

— Zaista, — odgovori d’Artanjan sležući ramenima i napuštajući vrata koja se zaista ne mogahu otvoriti — gubite se, Atose! Kako možete takve stvari govoriti ljudima kao što smo mi, bogamu! Zar ne shvatate naš položaj?

— Šta to? Kakav položaj? — upita Portos

— Kod ove igre kogod ne ubije, biva ubijen — nastavi d’Artanjan. — Da vidimo, dragi moj, da li se slaže s vašim pokajničkim jadikovanjem da nas g. Mordaunt žrtvuje svojim sinovljevim osećanjima? Ako je to vaše mišljenje, recite otvoreno.

— Oh! D’Artanjane, prijatelju!

— Jer zaista je žalosno posmatrati stvari s te tačke gledišta! Ovaj bednik će nam poslati sto oklopnika koji će nas samleti kao zrna u ovom Kromvelovom žrvnju. Hajde! Hajde! Krećimo! Ako ostanemo još samo pet minuta ovde, svršeno je s nama.

— Da, u pravu ste, krećimo! — ponoviše Atos i Aramis.

— A kuda idemo? — upita Portos.

— U hotel, dragi prijatelju, da pokupimo svoje prnje i konje; zatim odatle, ako bog hoće, u Francusku, gde bar poznajem način na koji su kuće građene. Naš brod nas očekuje; vere mi, to je još sreća.

I d’Artanjan, pridružujući primer savetu, vrati u korice ostatak svog mača, otvori vrata koja su vodila na stepenište i siđe niz njih brzo sa svoja tri prijatelja.

Kod vrata begunci nađoše svoje lakeje i zapitaše ih za Mordaunta; ali ovi nisu videli nikog da je izišao.

XXVIII

BROD „MUNjA”

D’Artanjan beše tačno pogodio; Mordaunt nije imao vremena za gubljenje i nije ga ni gubio. On je znao za brzinu u odlučivanju i postupcima svojih neprijatelja, i odluči se da prema tome i postupa. Ovog puta su musketari naišli na protivnika dostojnog sebe.

Pošto je brižljivo zatvorio vrata za sobom, Mordaunt se uvuče u podzemni hodnik, vraćajući istovremeno u korice mač koji mu više nije bio potreban i dohvativši se susedne kuće zastade da se opipa i povrati dah.

— Dobro je, — reče on — ništa, skoro ništa: ogrebotine, i to je sve; dve na rukama a treća na grudima. Rane koje ja zadajem bolje su!

Neka samo upitaju dželata iz Betina, moga strica Vintera i kralja Čarlsa! A sada, ne treba gubiti ni sekunde, jer bi ih jedna propuštena sekunda mogla možda spasti, a moraju umreti sva četvorica zajedno, jednim udarcem, da ih uništi grom ljudi kad ih već nije uništio božji. Moraju iščeznuti slomljeni, uništeni, rasuti. Trčaću, dakle, dok mi noge ne otkažu poslušnost, dok mi srce ne nabrekne u grudima, ali je potrebno da stignem pre njih.

I Mordaunt stade koračati brzim ali ujednačenim korakom ka prvoj konjičkoj kasarni koja se nalazila na razdaljini od otprilike četvrt milje. On pređe to četvrt milje za četiri do pet minuta.

Kad stiže u kasarnu, predstavi se, uze najboljeg konja iz konjušnice, pojaha ga i dohvati se druma. Četvrt časa docnije nalazio se u Grinviču.

— Evo pristaništa, — promrmlja on; — ona tamna mrlja tamo to je Pseće Ostrvo. Dobro je, pretekao sam ih za pola časa… možda za čas. Baš sam bio lud! Umalo me nije ugušila moja nepromišljena žurba. A sada, — dodade, uspravljajući se na uzengijama kao da je hteo da u daljini među svim jedrima, među svim jarbolima, vidi Munju, gde je Munja?

U trenutku u kom je u mislima izgovarao ove reči, kao da odgovara na njegove misli, jedan čovek koji je ležao na gomili užadi ustade i učini nekoliko koraka prema Mordauntu.

Mordaunt izvuče maramicu iz džepa i pusti je da za trenutak leprša po vazduhu. Čovek izgledaše kao da pažljivo promatra, ali ostade na istom mestu, ne učinivši ni koraka ni napred ni nazad.

Mordaunt zaveza čvorove na svakom uglu marame; čovek dođe do njega. To je bio, kao što se sećamo, ugovoreni signal. Mornar je bio uvijen u široku vunenu kabanicu koja mu je skrivala stas i zastirala lice.

— Gospodine, — reče mornar — ne dolazite li slučajno iz Londona da bi se provozali po moru?

— Upravo zato, — odgovori Mordaunt — i to prema Psećem Ostrvu.

— Tako je. A ima stvari, gospodine, koje nesumnjivo više volite? Više biste voleli jedan brod od drugog? Želeli biste jedan istrajan i hitar brod?…

— Kao munja — odgovori Mordaunt.

— Dobro, onda znači da gospodin traži moj brod, ja sam kapetan broda koji vam je potreban.

— Počinjem i sam da u to verujem, — reče Mordaunt — naročito ako niste zaboravili izvestan znak raspoznavanja.

— Evo ga, gospodine, — reče mornar izvlačeći iz džepa svoje kabanice maramu čiji su uglovi bili zavezani.

— Dobro! Dobro! — uzviknu Mordaunt skočivši s konja. — A sad, nemamo vremena za gubljenje! Naredite da mog konja odvedu do prve krčme a mene povedite do svog broda.

— Ali vaši drugovi? — reče mornar — Mislio sam da vas je četvorica, ne računajući lakeje.

— Slušajte, — reče Mordaunt prilazeći mornaru — ja nisam onaj koga očekujete, kao što ni vi niste onaj koga oni očekuju da nađu. Vi ste uzeli mesto kapetana Rodžersa, zar ne? Vi ste ovde po naređenju generala Kromvela, a ja dolazim u njegovo ime.

— Zaista, — reče kapetan — prepoznajem vas, vi ste kapetan Mordaunt.

Mordaunt se trže.

— Oh! Budite sasvim bez brige, — reče kapetan broda spuštajući kapuljaču i otkrivajući glavu — ja sam prijatelj

—Kapetan Groslov! — uzviknu Mordaunt.

— On glavom. General se setio da sam nekad bio pomorski oficir i poverio mi ovaj pohod. Zar je nešto izmenjeno?

— Ne, nije ništa. Naprotiv, sve ostaje po starom.

— Stoga što sam za trenutak pomislio da kraljeva smrt…

— Kraljeva smrt je samo ubrzala njihovo bekstvo; za četvrt časa, za deset minuta će možda biti ovde.

— A šta vi hoćete da učinite?

— Da se ukrcam s vama.

— Ah, ah! Da general ne sumnja u moju revnost?

— Ne; ali ja hoću da lično prisustvujem svojoj osveti. Imate li nekog ko bi mogao da me oslobodi mog konja?

Groslov zazvižda, pojavi se jedan mornar.

— Patriče, — reče Groslov — odvedite ovog konja u konjušnicu najbliže krčme. Ako vas pitaju kome pripada, reći ćete da je jednog irskog velikaša.

Mornar se udalji ne stavivši nikakvu primedbu.

— A sad, — reče Mordaunt — zar se ne plašite da će vas poznati?

— Nema opasnosti pod ovim odelom, uvijen u ovu kabanicu, po ovoj tamnoj noći; uostalom, vi me niste poznali: ni vi, tim manje će me oni poznati.

— Tačno je, — reče Mordaunt — uostalom oni će biti daleko od toga da misle na vas.

— Da.

— Je li teret natovaren?

— Jeste.

— Pet buradi potpuno punih?

— I pedeset praznih.

— Tako je.

— Nosimo porto u Anver.

— Odlično. A sad me odvedite na brod i vratite se na svoje mesto, jer oni samo što nisu naišli.

— Spreman sam.

— Važno je da me niko od vaših ljudi ne vidi kada ulazim.

— Na brodu imam samo jednog čoveka i njemu verujem kao samom sebi. Uostalom, taj vas čovek ne poznaje i spreman je kao i njegovi drugovi da izvrši naša naređenja, ali on ništa ne zna.

— U redu je. Hajdemo.

Spustiše se onda ka Temzi. Jedna mala barka je bila ukotvljena uz obalu gvozdenim lancem koji je bio pričvršćen za kolac. Groslov privuče barku sebi, pridrža je dok je Mordaunt ulazio u nju, zatim uskoči i sam i skoro odmah, zgrabivši vesla, poče veslati tako da je Mordauntu dokazivao da je istinito ono što je tvrdio, to jest da nije zaboravio svoj mornarski poziv.

Za pet minuta se izvukoše iz tog sveta brodova koji su još u to doba zakrčavali prilaz Londonu, i Mordaunt je mogao, kao tamnu tačku, videti mali brod koji se ljuljao usidren na pet do šest dužina od Psećeg Ostrva.

Približivši se Munji, Groslov zazvižda na određen način i vide kako se glava jednog čoveka pojavljuje iznad ograde na palubi.

— Jeste li vi to, kapetane? — zapita taj čovek.

— Jesam, dobaci lestvice.

I Groslov, prošavši lako i brzo kao lasta ispod isturenog dela pramca, pristade bokom uz brod.

— Popnite se — reče Groslov svom saputniku.

Mordaunt, ne odgovorivši, zgrabi uže i uspuza se uz bok broda sa spretnošću i veštinom koje nisu česte kod suvozemnih ljudi, ali mu je želja za osvetom zamenjivala naviku i činila ga veštim u svemu.

Kao što je Groslov predvideo, mornar koji je stražario na brodu, kao da nije ni primetio da je gazda došao u pratnji jednog čoveka.

Mordaunt i Groslov se uputiše ka kapetanovoj kabini. To je bila neka vrsta privremene kabine koja je bila sagrađena od dasaka na samoj palubi.

Počasne odaje je kapetan Rodžers ustupio svojim putnicima.

— A oni, — zapita Mordaunt — gde će biti oni?

— Na drugom kraju broda, odgovori Groslov.

— I nemaju nikakva posla na ovoj strani?

— Savršeno nikakva.

— Odlično. Ja ću ostati sakriven kod vas. Vratite se u Grinvič i dovedite ih. Imate li barku?

— Onu u kojoj smo došli.

— Učinilo mi se da je laka i dobro sagrađena.

— Prava piroga.

— Privežite je za zadnji deo broda kudeljnim užetom, stavite u nju vesla kako bi išla tragom broda, tako da bude dovoljno preseći uže. Snabdite je rumom i biskvitima. Ako slučajno bude uzburkano more, vašim ljudima neće biti krivo da nađu pri ruci nešto čime će se potkrepiti.

— Biće učinjeno kao što kažete.

— Hoćete li da obiđete skladište municije?

— Ne, po vašem povratku. Hoću da lično postavim fitilj kako bih bio uveren da neće dugo goreti. Naročito dobro sakrite svoje lice da vas ne bi poznali.

— Budite bez brige.

— Idite, evo u Grinviču otkucava deset časova.

Zaista deset puta ponovljeni treptaji zvona tužno prođoše kroz vazduh pun oblaka koji su se valjali po nebu kao neki talasi.

Groslov odgurnu vrata koja Mordaunt iznutra zatvori i pošto je naredio mornaru na straži da stražari punom pažnjom, siđe u svoju barku koja se brzo udalji penušajući vodu dvostrukim veslima.

Vetar je bio hladan i kej pust kad je Groslov pristao u Grinviču; nekoliko barki tek što je krenulo za vreme pune oseke. U trenutku kad Groslov pristade, začu nešto nalik na konjski galop po drumu koji je bio pokriven šljunkom.

— Oh, oh! — reče on — Mordaunt je bio u pravu kad me je žurio. Nije bilo vremena za gubljenje; evo ih.

Zaista su to bili naši prijatelji, ili bolje rečeno njihova prethodnica koju su činili d’Artanjan i Atos. Stigavši prema mestu na kome se nalazio Groslov, oni zastadoše kao da su pogodili da se tu nalazi onaj s kim imaju posla. Atos sjaha i mirno razvi jednu maramu čija su četiri ugla bila vezana u čvor i pusti je da leprša na vetru, dok je d’Artanjan, uvek oprezan, ostao polunagnut na konju, s jednom rukom u kuburlijama.

Groslov koji je, u neizvesnosti da li su ovi konjanici oni koje očekuje, ostao zgrčen iza jednog od onih stubova koji služe da ce oko njih namotaju kablovi, ustade tada, videći ugovoreni znak i pođe pravo ka plemićima. Glava mu je toliko bila uvijena u kabanicu da mu je bilo nemoguće videti lice. Uostalom noć je bila tako mračna da je ova predostrožnost bila izlišna.

Međutim Atos svojim prodornim okom pogodi, uprkos tame, da to nije Rodžers pred njim.

— Šta hoćete? — reče on Groslovu ustuknuvši za korak.

— Hoću da vam kažem, milorde, — odgovori Groslov podražavajući irski izgovor — da vi tražite kapegana Rodžersa, ali da ga uzalud tražite.

— Kako to? — upita Atos.

— Stoga što je jutros pao s jedne od sporednih katarki i slomio nogu. Ali ja sam njegov rođak; on mi je ispričao celu stvar i ovlastio me da u njegovo ime dočekam i odvedem, gde god budu želeli da idu, plemiće koji će mi doneti maramu čija su četiri kraja uvezana kao što je ova koju vi držite u ruci I ova koja je u mom džepu.

I kod tih reči Groslov izvuče iz džepa maramu koju je već jednom pokazao Mordauntu.

— Je li to sve? — upita Atos.

— Nije, milorde; jer ima još sedamdeset i pet funti koje ste obećali da ću dobiti ako vas žive i zdrave iskrcam u Bulonju, ili ma na kom drugom mestu francuske obale koje budete naznačili,

— Šta velite o ovome, d’Artanjane? — upita Atos na francuskom.

— Prvo mi recite šta on kaže? — odgovori ovaj.

— Ah! Istina, — reče Atos — zaboravio sam da vi ne razumete engleski.

I on ponovi d’Artanjanu svoj razgovor s kapetanom broda.

— To mi izgleda dosta verovatno — reče Gaskonjac.

— I meni isto — odgovori Atos.

— Uostalom, — nastavi d’Artanjan — ako nas ovaj čovek vara moći ćemo još uvek da mu raznesemo glavu metkom iz pištolja.

— A ko će nas onda voditi?

— Vi, Atose: vi znate toliko stvari, da ne sumnjam da umete upravljati brodom.

— Vere mi, — reče Atos s osmehom — šaleći se, prijatelju, skoro ste tačno pogodili; moj otac mi je namenio da služim u mornarici i imam neke nejasne predstave o pilotiranju broda.

— Vidite! — uzviknu d’Artanjan.

— Idite, dakle, i potražite naše prijatelje, d’Artanjane, i vratite se, jedanaest je časova, nemamo vremena za gubljenje.

D’Artanjan pođe ka dvojici konjanika koji su s pištoljima u ruci, naslonjeni na neku vrstu hangara, stajali na straži kod prvih gradskih kuća, čekali i nadgledali obe strane puta; tri druga konjanika su patrolirala i izgledalo je kao da i oni čekaju.

Dva stražara na sred druma su bili Portos i Aramis.

Tri konjanika iza hangara su bili Musketon, Blezoa i Grimo; samo ovaj poslednji, kad bi ga čovek izbliže pogledao, izgledaše kao da je dvostruk, jer je na sapima iza sebe imao Parija koji je trebalo da konje plemića i njihovih ljudi vrati u London gostioničaru, kome ih ovi behu prodali da bi isplatili dug koji su kod njega načinili. Zahvaljujući ovom trgovačkom potezu, četiri prijatelja su mogla sobom poneti sumu, ako ne znatnu, a ono dovoljnu da čovek može da izdrži zadocnjenja i nepredviđene slučajeve.

D’Artanjan prenese Portosu i Aramisu poziv da pođu za njim i ovi dadoše znak svojim ljudima da sjašu i da s konja odvežu prtljag.

Pari se ne bez žaljenja rastade od svojih prijatelja: predložili su mu da pođe za Francusku ali je on tvrdoglavo odbijao.

— To je sasvim razumljivo, — beše rekao Musketon — on ima svoje namere u odnosu na Groslova.

Kao što se sećamo, kapetan Groslov mu je razbio glavu.

Mala družina se pridruži Atosu. Ali je već d’Artanjana obuzela njegova prirodna nepoverljivost; nalazio je da je kej suviše pust, noć suviše mračna a kapetan broda suviše ljubazan.

Ispričao je Aramisu događaj koji smo pomenuli i Aramis, koji i sam nije bio manje nepoverljiv od njega, u mnogome je doprineo da poveća njegovu sumnjičavost.

Kratko pucketanje jezikom o zube pokaza Atosu Gaskonjčevu zabrinutost.

— Nemamo vremena da budemo nepoverljivi, — reče Atos — barka nas očekuje, uđimo.

— Uostalom, — reče Aramis — ko nam brani da budemo nepoverljivi i da ipak uđemo? Pripazićemo na kapetana.

— I ako ne bude bio kako treba, umlatiću ga. To je sve.

— Dobro rečeno, Portose — nastavi d’Artanjan. — Uđimo dakle. Prođi, Musketone.

I d’Artanjan zaustavi svoje prijatelje pustivši sluge da prve prođu kako bi oprobale dasku koja je vodila od obale do čamca.

Troje slugu prođe bez nezgode.

Atos pođe za njima, zatim Portos, zatim Aramis. D’Artanjan prođe poslednji, stalno i dalje odmahujući glavom.

— Šta vam je, kog đavola, prijatelju? — reče Portos — Na časnu reč uplašili biste i Cezara.

— To mi je, — odgovori d’Artanjan — što ne vidim u ovom pristaništu ni inspektora, ni stražara, ni carinika.

— Samo se još i žalite na to, — reče Portos — sve ide kao po loju.

— Sve ide suviše dobro, Portose. Najzad, ne mari, kako bog hoće.

Čim povukoše dasku, kapetan broda sede za krmu i dade znak jednom mornaru koji, naoružan čakljom, stade da manevriše da bi se izvukao iz lavirinta brodova između kojih, se upustila mala barka.

Drugi mornar je već stajao s druge strane s veslom u ruci.

Kad su najzad mogli da se posluže vesli ma, njegov drug mu se pridruži i barka poče brže da klizi.

— Najzad krećemo! — reče Portos.

— Avaj, — odgovori grof od La Fera — odlazimo sami.

— Da, ali odlazimo sva četvorica zajedno i bez ijedne ogrebotine; to je uteha.

— Još nismo stigli, — reče d’Artanjan — pričuvajmo se nezgodnih susreta.

— Eh! Dragi moj, — reče Portos — vi ste kao gavran: uvek grakćete i dozovete nesreću. Ko može da nas sretne po ovoj mračnoj noći, gde čovek ne vidi na dvadeset koraka od sebe?

— Da, ali sutra ujutru? — reče d’Artanjan.

— Sutra ujutru ćemo biti u Bulonju.

— To želim od sveg srca, — reče Gaskonjac — i priznajem svoju slabost. Vidite, Atose, vi ćete se smejati, ali sve vreme dok smo bili na puškomet od obale ili brodova stalno sam očekivao strahovitu pucnjavu koja će nas sve uništiti.

— Ali, — reče Portos, sa svojim jakim zdravim razumom — to je bila neizvodljiva stvar jer bi istovremeno ubili i kapetana i mornare.

— Eh, i to mi našto znači za g. Mordaunta! Mislite li da on pazi na te sitnice?

— Na kraju krajeva, — reče Portos — vrlo mi je milo što d’Artanjan priznaje da ga je bilo strah.

— Ne samo da to priznajem, nego se time i hvalim. Ja nisam rinoceros kao vi. Hej! šta je to?

— M u nj a — reče kapetan broda.

— Stigli smo, dakle? — upita Atos na engleskom.

— Stižemo — reče kapetan.

Zaista, s tri zaveslaja se nađoše bok uz bok s brodom.

Mornar je čekao, lestvice su bile spremne; on beše poznao čamac.

Atos se prvi pope s potpuno mornarskom spretnošću; Aramis s veštinom koju je odavno stekao kad su u pitanju lestvice ili druga manje ili više spretna sredstva koja postoje da se pređe preko zabranjenih prostora; d’Artanjan kao lovac na srne i divokoze; Portos, s onim razvijanjem snage koje je kod njega zamenjivalo sve.

Kod slugu je poduhvat bio teži; ne za Grimoa, koji je bio kao mačak s oluka, mršav i šiljast, koji je uvek nalazio načina da se svuda uspne, nego za Musketona i Blezoa koje su mornari morali izdići na ruke na dohvat Portosu koji ih dohvati za jaku od prsnika i postavi ih na noge na palubi broda.

Kapetan odvede svoje putnike u prostorije koje su za njih pripremljene i koje su se sastojale od jedne jedine sobe u kojoj su mornari stanovali zajedno; zatim pokuša da se udalji pod izgovorom da mora izdati neka naređenja.

— Jedan trenutak, — reče d’Artanjan — koliko ljudi imate na brodu, kapetane?

— Ne razumem — odgovori ovaj na engleskom.

— Upitajte ga to na njegovom jeziku, Atose. Atos postavi pitanje koje je d’Artanjan želeo.

— Trojicu, — odgovori Groslov — ne računajući sebe, naravno.

D’Artanjan razumede jer je kapetan odgovarajući podigao tri prsta.

— Oh! — reče d’Artanjan — Trojicu. Počinjem bivati mirniji. Svejedno, dok se vi budete smeštali ja idem da obiđem brod.

— A ja ću se postarati za večeru — reče Portos.

— To je lepa i velikodušna namera, Portose, ostvarite je Vi. Atose, pozajmite mi Grimoa, koji je u društvu sa svojim prijateljom Parijem naučio da natuca engleski; on će mi poslužiti kao tumač.

— Idite, Grimo — reče Atos.

Na palubi se nalazio jedan fenjer koji d’Artanjan podiže jednom rukom, drugom uze pištolj i reče kapetanu broda:

— Come!

To je bilo, kao i Goddam²², sve što je bio u stanju da zapamti od engleskog jezika.

D’Artanjan dođe do otvora na palubi i siđe u utrobu broda.

Utroba broda je bila podeljena u tri dela: onaj u koji je silazio d’Artanjan i koji se pružao otprilike od trećeg pomoćnog jarbola do kraja prove i koji je prema tome pokrivao pod sobe u kojoj su se Atos, Portos i Aramis spremali da provedu noć; drugi, koji je zauzimao središni deo broda i koji je bio namenjen za smeštaj slugu, treći koji se protezao ispod pramca, to jest ispod kabine koju je improvizirao kapetan i u kojoj je bio sakriven Mordaunt.

— Oh, oh! — reče d’Artanjan silazeći niz brodske lestvice i držeći fenjer pred sobom celom dužinom ruke — Šta je buradi! Čovek bi rekao Ali-Babina pećina.

Hiljadu i jedna noć tek što je bila prevedena i u to doba je bila veoma moderna.

— Šta kažete? — zapita na engleskom kapetan.

D’Artanjan razumede po načinu izgovaranja.

— Želim da znam šta je u ovim buradima? — upita d’Artanjan stavljajući fenjer na jedno od njih.

Kapetan učini pokret kao da je hteo da se popne uz lestvice ali se savlada.

— Porto — odgovori on.

— Ah, vino porto? — reče d’Artanjan — To me bar umiruje, nećemo pomreti od žeđi.

A zatim reče okrećući se ka Groslovu koji je s čela brisao krupne graške znoja:

— I puna su? — upita. Grimo prevede pitanje.

— Jedna su puna druga prazna, — reče Groslov glasom u kojem je izbijala njegova zabrinutost i pored svih napora.

D’Artanjan kucnu prstom po buradi, utvrdi da su pet bureta puna a ostala prazna; zatim unese, stalno na veliki strah Engleza, fenjer u međuprostor između buradi i videći da su ti međuprostori prazni on reče:

— Dobro, prođimo.

I pođe ka vratima koja su vodila u drugo odeljenje.

— Čekajte, — reče Englez koji je zaostao još pod utiskom onog uzbuđenja koje smo nagovestili; čekajte ključ od tog odeljenja je kod mene.

I prošavši hitro ispred d’Artanjana i Grimoa, drhtavom rukom uvuče ključ u bravu i nađoše se u drugom odeljenju u kom su se Musketon i Blezoa spremali da večeraju.

U ovom odeljenju očigledno se ništa nije moglo tražiti ni prigovoriti; videli su se svi uglovi i svaki kutak pri svstlosti lampe koja je svetlela ovim čestitim drugovima.

Prođoše, dakle, brzo i posetiše treće odeljenje.

To je bila soba za mornare.

Tri do četiri viseće postelje, jedan sto koji je podržavao dvostruki konopac vezan za svaki kraj, dve crvotočne i bangave klupe činile su sav nameštaj. D’Artanjan ode i podiže dva do tri stara jedra koja su visila na zidovima, i ne videći ni tu ništa sumšivo, vrati se kroz otvor na palubu broda.

— A ova soba? — upita d’Artanjan.

Grimo prevede Englezu musketarove reči.

— Ovo je moja soba, — reče kapetan broda — hoćete li da uđete?

— Otvorite vrata — reče d’Artanjan. Englez posluša: d’Artanjan ispruži svoju ruku s fenjerom, proturi glavu kroz odškrinuta vrata i videći da je ova soba pravi sobičak reče:

— Dobro, ako na brodu postoji vojska, svakako nije ovde sakrivena. Hajdemo da vidimo da li je Portos našao štogod za večeru.

I klimnuvši glavom kapetanu broda u znak zahvalnosti, vrati se u počasnu sobu u kojoj su se nalazili njegovi prijatelji.

Portos ne beše ništa našao, kako je bar izgledalo, ili ako je šta i našao umor je nadvladao glad i kad d’Artanjan uđe, on je čvrsto spavao uvijen u svoj ogrtač.

Atos i Aramis, koje uljuljkivahu prvi meki morski talasi, počinjahu sa svoje strane da sklapaju oči; ovi ih opet otvoriše na šum koji je načinio njihov drug.

— Pa? — reče Aramis.

— Sve je u redu — reče d’Artanjan — i možemo mirno spavati.

Kod takvog uveravanja Aramis pusti glavu da klone; Atos svojom prijateljski klimnu; i d’Artanjan kome je kao i Portosu san bio potrebniji od hrane, otpusti Grimoa i leže s isukanim mačem, uvivši se u ogrtač tako da je njegovo telo prečilo prolaz i da je bilo nemoguće ući u sobu a ne naleteti na njega.

XXIX

VINO PORTO

Posle deset minuta su gospodari spavali, ali sa slugama nije stvar tako stajala, jer su bili izgladneli a naročito mrtvi žedni.

Blezoa i Musketon su se spremali da nameste svoje postelje koje su bile napravljene od daske i putničkog kovčega, dok se na stolu koji je visio u vazduhu kao i onaj u susednoj sobi u ritmu talasa ljuljao krčag piva i tri čaše.

— Prokleto talasanje! — govoraše Blezoa. — Osećam da će me opet uhvatiti morska bolest kao i pri dolasku.

—I raspolagati u borbi s morskom bolešću samo s ražanim hlebom i vinom od hmelja! — odgovori Musketon. — Fuj!

— Ali vaša čutura, gospodine Musketone, — zapita Blezoa koji tek što je dovršio spremanje svog ležaja i posrćući se približavao stolu za kojim je sedeo Musketon i za koji i on uspe da sedne — ali vaša čutura, jeste li je izgubili?

— Nisam, — odgovori Musketon — ali je Pari zadržao. Ti đavolski Škotlanđani su uvek žedni. A vi, Grimo, — upita Musketon svog druga koji samo što se vratio pošto je otpratio d’Artanjana u njegovom obilasku — jeste li vi žedni?

— Kao Škotlanđanin — odgovori lakonski Grimo.

I sede kraj Blezoa i Musketona, izvuče beležnicu iz džepa i stade da svodi račune društva čiji je blagajnik bio.

— Oh, ja, ja! — reče Blezoa — Evo gde počinje da me hvata muka!

— Ako je tako, — reče Musketon tonom lekara — uzmite nešto hrane.

— Vi to zovete hranom? — reče Blezoa propraćajući očajnim licem prezrivi kažiprst koji je upro u ražani hleb i krčag piva.

— Blezoa, — nastavi Musketon — setite se da je hleb prava hrana Francuza, a šta više Francuz ga i nema uvek, pitajte Grimoa.

— Da, ali pivo, — dočeka Blezoa s gotovošću koja je činila čast njegovoj veštini raspravljanja — ali pivo, je li to njegovo pravo piće?

— Što se toga tiče, — reče Musketon koji je zapao u dilemu i nije znao kako da odgovori — moram priznati da nije i da je njemu pivo isto toliko odvratno kao Englezu vino.

— Kako to, gospodine Musketone, — reče Blezoa koji je ovog puta posumnjao u Musketonovo duboko poznavanje stvari za koje je, u običnim životnim prilikama osećao duboko divljenje — kako, gospodine Mustone, zar Englezi ne vole vino?

— Mrze ga.

— Ali ja sam ih ipak video da ga piju.

— Po kazni; a kao dokaz mogu navesti, — nastavi Musketon isturivši važno prsa — što je jedan engleski princ umro jednog dana jer su ga stavili u bure s malvasijom. Čuo sam kad je to pričao g. opat d’Erble.

— Glupak! — reče Blezoa — Ja bih voleo da sam na njegovom mestu!

— To možeš biti — reče Grimo potpisujući istovremeno svoje brojeve.

— Kako to, — reče Blezoa — kako to mogu?

— Da — nastavi Grimo pamteći u isto vreme broj četiri i prenoseći ga u sledeću kolonu.

— Ja to mogu? Izjasnite se, gospodine Grimo.

Musketon je za vreme Blezoaovog ispitivanja ćutao ali je po izrazu njegovog lica bilo lako videti da to nije zbog ravnodušnosti.

Grimo nastavi svoje računanje i potpisa krajnji rezultat.

— Porto — reče tada ispružajući ruku prema prvom odeljenju koje su on i d’Artanjan obišli u društvu kapetana broda.

— Šta! Ona burad koju sam zapazio kroz odškrinuta vrata?

— Porto — ponovi Grimo, koji započe novu aritmetičku operaciju.

— Slušao sam — reče opet Blezoa obraćajući se Musketonu — da je porto odlično špansko vino.

— Izvrsno, — reče Musketon prevlačeći vrhom jezika po usnama — izvrsno. Takvog vina ima u podrumu g. barona od Brasijea.

— Kako bi bilo da zamolimo ove Engleze da nam prodaju jednu bocu? — upita pošteni Blezoa.

— Prodaju! — reče Musketon vrativši se svojim starim maroderskim nagonima. — Vidi se, mladiću, da još nemate iskustva u životnim stvarima. Zašto kupiti kad čovek može uzeti?

— Uzeti, — reče Blezoa — želeti sopstvenost svog bližnjeg! Čini mi se da je to zabranjena stvar.

— Gde to? — zapita Musketon.

— U Božjim ili crkvenim zapovestima, ne sećam se všpe u kojim. Ali ono što znam to je da piše: „Za blagom svog bližnjeg nećeš posegnuti pa ni za njegovom suprugom.”

— Eto još jednog detinjastog razloga, gospodine Blezoa — reče svojim najzaštitničkijim tonom Musketon. — Da, detinjasto, ponavljam reč. Gde ste u Svetom pismu videli, pitam vas, da su Englezi naši bližnji?

— Tačno je da nisam nigde video, — reče Blezoa — ili se bar ne sećam.

— Detinjast razlog, ponavljam — nastavi Musketon. — Da ste ratovali deset godina, kao Grimo i ja, dragi moj Blezoa, znali biste da pravite razliku između svojine bližnjeg i svojine neprijatelja. A Englez je neprijatelj, mislim, a ovo vino porto pripada Englezima. Ono, dakle, pripada nama, jer smo Francuzi. Zar ne znate za poslovicu: To je bar neprijatelju oteto?

Ova rečitost, podržana svim autoritetom koji je Musketon crpeo iz svog dugog iskustva, zaprepasti Blezoa. On saže glavu kao da hoće da se pribere i odjednom, podigavši glavu kao čovek koji raspolaže neodoljivim argumentom, reče:

— A gospodari, hoće li biti vašeg mišljenja, gospodine Mustone?

Musketon se prezrivo osmehnu.

— Trebalo bi možda da odem i poremetim san tih slavnih velikaša da bih im rekao: „Gospodo, vaš sluga Musketon je žedan, hoćete li mu dozvoliti da pije?” Šta se to tiče g. od Brasijea, pitam vas, da li sam žedan ili ne?

— To je vrlo skupo vino — reče Blezoa odmahujući glavom.

— Da je i tečno zlato, gospodine Blezoa, naši ga se gospodari ne bi lišili. Znajte da je g. baron od Brasijea sam dovoljno bogat da može popiti tonu porta pa čak i kad bi bio primoran da plaća svaku kap po jednu pistolu. A ja ne vidim, — nastavi Musketon sve veličanstveni ji u svojoj gordosti — kad se naši gospodari ne bi toga lišili, zašto bi to sluge učinile.

I Musketon, ustajući, uze krčag piva koji do poslednje kapi prosu kroz prozor na brodu i dostojanstveno se uputi prema vratima koja su vodila u odeljenje.

— Ah, ah! Zatvorena — reče on. — Ti đavolji Englezi, kako su nepoverljivi!

— Zatvorena! — reče Blezoa manje razočaranim tonom od Musketona. — Ah, dovraga! Ti nesrećnici; a uz to osećam da mi je sve više i više muka.

Musketon se okrete prema Blezou s tako jadnim licem da je bilo očigledno da u velikoj meri deli razočaranje čestitog momka.

— Zatvorena! — ponovi on.

— Ali, — usudi se da kaže Blezoa — slušao sam vas kako pričate, gospodine Mustone, da ste jednom, u mladosti, u Šantijiu, čini mi se hranili svog gospodara i sebe hvatajući jarebice u zamke, šarane na udicu a boce konopcem.

— Svakako, — odgovori Musketon — to je potpuna istina i evo Grimo to može potvrditi. Ali je na podrumu bio otvor i vino je bilo u bocama. Ne mogu da bacim zamku kroz ovu pregradu ni da kanapom dovučem bure koje teži možda dva kvintala.

— Ne, ali možete otkovati dve ili tri daske na pregradi — reče Blezoa — i na jednom od buradi provrtiti rupu burgijom.

Musketon preko svake mere razgorači svoje okrugle oči i gledajući Blezoa sa zadivljenošću čoveka koji u drugome nalazi vrline o kojima nije ni sanjao, reče:

— Tačno je, to se može učiniti; ali gde mi je dleto da otkujem daske i burgija da provrtim rupu na buretu?

— Torba — reče Grimo uspostavljajući ravnotežu u svojim računima.

— Ah, da, torba, — reče Musketon — a ja nisam ni mislio na nju.

Grimo je zaista bio ne samo blagajnik društva nego i njegov oružar; pored knjige blagajne imao je i torbu punu alata. A kako je Grimo bio čovek do krajnosti predostrožan, u ovoj torbi, brižljivo spakovanoj u putničkom kovčegu, nalazio se sav potreban alat.

U njoj je, dakle, bila i burgija sasvim pristojne veličine.

Musketon je dograbi.

Što se tiče dleta, nije ga morao daleko tražiti, kama koju je o pojasu nosio mogla ga je sasvim dobro zameniti. Musketon potraži kakav ugao u kom bi daske bile razmaknute, što bez po muke nađe i dade se odmah na posao.

Blezoa ga je gledao kako radi s divljenjem u koje se mešalo i nestrpljenje, usuđujući se da s vremena na vreme učini po neku primedbu punu razuma i bistrine o načinu na koji treba iščupati kakav ekser ili pritisnuti na polugu.

Za nekoliko trenutaka Musketon otkova tri daske.

— No? — reče Blezoa.

Musketon je bio suprotnost žabi iz basne koja je verovala da je deblja nego što jeste. Nažalost, ako je uspeo da svoje ime smanji za trećinu, što se tiče njegovog stomaka nije bila ista stvar. On pokuša da pređe kroz napravljeni otvor i sa bolom vide da će mu biti potrebno da otkuje bar još dve do tri daske da bi otvor bio u srazmeri s njegovim strukom.

On uzdahnu i povuče se da bi se opet dao na posao.

Adi je Grimo, koji je završio svoje račune, ustao i s velikim interesovanjem za posao koji se radio, beše se približio dvojici svojih drugova i video uzaludne Musketonove pokušaje da se dočepa obećane zemlje.

— Ja — reče Grimo.

Ova sama reč je vredela koliko i čitav sonet, koji sam vredi, kao što znamo, koliko i poema.

Musketon se okrete.

— Šta, vi? — upita on.

— Ja ću proći.

— Tačno je, — reče Musketon bacivši pogled na dugo i mršavo telo svog prijatelja — vi ćete proći i to čak lako.

— Tako je i pravo, on zna koja su burad puna pošto je već bio u podrumu s g. vitezom d’Artanjanom. Pustite g. Grimoa da prođe, gospodine Mustone.

— Ja bih isto tako dobro prošao kao i Grimo — reče Musketon malo uvređeno.

— Da, ali bi to duže trajalo, a ja sam vrlo žedan. Osećam da mi je sve više i više muka.

— Prođite, dakle, Grimo, — reče Musketon dajući onome koji će umesto njega pokušati s pohodom krčag za pivo i burgiju.

— Oplaknite čaše — reče Grimo.

Zatim učini Musketonu prijateljski znak, kako bi mu ovaj oprostio što dovršava pohod koji je drugi tako sjajno otpočeo i kao zmija se provuče kroz otvor koji je zjapio i izgubi se.

Blezoa je izgledao oduševljen, kao u ekstazi.

Od svih poduhvata koje su neobični ljudi, kojima je imao sreću da bude pridodat, učinili od svog dolaska u Englesku, ovaj mu je bez pogovora izgledao najčudesniji.

— Videćete, — reče tada Musketon gledajući Blezoa nadmoćnošću kojoj ovaj i ne pokuša da se otme — videćete, Blezoa, kako mi, stari vojnici, pijemo kad smo žedni.

— Ogrtač — reče Grimo s dna podruma.

— Tačno — reče Musketon.

— Šta traži? — upita Blezoa.

— Da zatvorimo otvor ogrtačem.

— A zašto? — upita Blezoa.

— Naivčino, — reče Musketon — a ako neko uđe?

— Ah, tako je! — uzviknu Blezoa sa sve očiglednijim divljenjem. — Ali on neće moći da vidi.

— Grimo uvek jasno vidi, — odgovori Musketon — danju kao i noću.

— Baš je srećan, — reče Blezoa — a ja ne mogu bez sveće da učinim ni dva koraka da ne naletim na nešto.

— To je stoga što niste bili u vojsci, — reče Musketon — inače biste naučili da noću dignete iglu s poda. Ali mir, čini mi se da neko dolazi.

Musketon kratko zviznu dajući znak opasnosti na koji su lakeji bili navikli još iz mladosti i zauze opet mesto za stolom davši Blezou znak da to isto učini.

Blezoa posluša.

Vrata se otvoriše. Pojaviše se dva čoveka uvijena u ogrtače.

— Oh, oh! — reče jedan od njih — Još niste legli u jedanaest i četvrt? To je protiv propisa. Za četvrt sata lezite svi i hrčite.

Dva čoveka se uputiše ka vratima odeljenja u koje se uvukao Grimo i otvoriše ta vrata, uđoše i zatvoriše ih za sobom. — Ah, — reče Blezoa drhteći — propao je!

— Stari je lisac taj naš Grimo — promrmlja Musketon.

I stadoše čekati, načuljivši uši i zadržavajući dah.

Prođoše deset minuta, za koje vreme se ne ču nikakva buka koja bi nagoveštavala da je Grimo otkriven.

Pošto to vreme prođe, Musketon i Blezoa videše kako se vrata opet otvaraju, dva čoveka u ogrtačima izađoše, zatvoriše vrata s istom predostrožnošću s kojom su to učinili ulazeći i udaljiše se, ponavljajući naređenje da sluge legnu i ugase svetlost.

— Hoćemo li ih poslušati? — zapita Blezoa — sve mi to izgleda sumnjivo.

— Rekli su četvrt časa; imamo još pet minuta — nastavi Musketon.

— Kako bi bilo da obavestimo gospodare?

— Pričekajmo Grimoa.

— Ali ako su ga ubili?

— Grimo bi vikao.

— Znate da je skoro nem.

— Onda bismo čuli udarac.

— Ali ako se ne vrati?

— Evo ga.

Zaista je u tom trenutku Grimo razmicao ogrtač koji je skrivao otvor i kroz taj otvor promoli samrtnički bledu glavu čije su oči, razrogačene od užasa, pokazivale sasvim malu zenicu u širokom belom krugu. U ruci je držao krčag za pivo pun neke materije, prinese ga dimljivoj lampi i promrmlja ovu prostu jednosložnu reč: „Oh!” s izrazom tako dubokog. » užasa da Musketon od strave ustuknu a Blezoa pomisli da će se onesvestiti.

Ipak obojica baciše radoznao pogled u krčag za pivo: bio je pun baruta.

Kad se jednom uverio da je brod natovaren barutom umesto vinom, Grimo polete ka stepenicama i jednim skokom dođe do sobe u kojoj su spavali četiri prijatelja. Stigavši do te sobe, on lagano odgurnu vrata koja, otvarajući se, probudiše d’Artanjana koji je iza njih ležao.

Tek što je ugledao izobličeno Grimovo lice, odmah shvati da se nešto neobično dešava i htede viknuti; ali, Grimo pokretom koji je bio brži od reči, stavi prst na usne i jednim dahom, koji čovek nikad ne bi pretpostavio da ga može biti u tako slabom telu, ugasi kandilo na tri koraka odatle.

D’Artanjan se nalakti. Grimo kleče jednim kolenom na zemlju i tu, ispruživši vrat, dok su mu sva čula bila napeta, on tiho ispriča pravo u uvo jednu priču koja je u krajnjem slučaju bila dovoljno dramatična da bi se mogla lišiti pokreta i izraza lica.

Za vreme te priče su Atos, Portos i Aramis spavali kao ljudi koji već osam dana nisu spavali, a u utrobi broda je Musketon iz predostrožnosti vezivao vrpce na odelu, dok je Blezoa koga je uhvatio užas i kosa mu se digla na glavi, pokušavao da to isto učini.

Evo šta se dogodilo.

Tek što se Grimo izgubio kroz otvor i našao se u prvom odeljenju, odmah stade tražiti i naiđe na jedno bure. On kucnu po njemu: bure je bilo prazno. Pređe na drugo, i to je bilo prazno; ali treće na kome ponovi ogled odade tako pun zvuk da je bilo nemoguće pogrešiti. Grimo uvide da je puno.

On zastade kod ovog, potraži zgodno mesto da ga probuši svrdlom i tražeći to mesto naiđe rukom na slavinu.

— Dobro! — reče Grimo — To će mi uštedeti posao.

I prinese svoj krčag za pivo, obrte slavinu i oseti kako sadržina blago klizi iz jednog suda u drugi.

Grimo, pošto je prethodno zatvorio slavinu, htede prineti krčag usnama, jer je bio suviše savestan da bi svojim drugovima doneo piće za koje ne bi mogao jamčiti, ali u tom ču znak za uzbunu koji mu je davao Musketon; on pomisli da je to kakva noćna patrola, zavuče se u međuprostor između dva bureta i sakri se iza jednog postolja.

Zaista, trenutak docnije vrata se otvoriše i zatvoriše pošto su kroz njih prošla dva čoveka u ogrtačima koje smo videli kako su prošli i opet se vratili pored Blezoa i Musketona, davši im naređenje da ugase svetlost.

Jedan od njih je nosio fenjer sa staklom na otvorima koji su bili brižljivo zatvoreni i toliko visoki da plamen nije mogao do njih dopreti. Šta više i sama stakla su bila pokrivena komadom bele hartije koji je ublažavao, ili bolje upijao u sebe svetlost i toplotu.

Taj čovek je bio Groslov.

Drugi je u ruci držao nešto dugačko, savitljivo i zavijeno, nalik na beličasto uže. Lice mu je pokrivao šešir širokog oboda. Grimo, misleći da ih u podrum privlači isto osećanje kao i njega i da kao i on dolaze u posetu vinu, portu, zavuče se sve dublje iza postolja bureta, govoreći sebi da iako ga otkriju, greh nije baš veliki.

Stigavši do bureta iza kog je bio sakriven Grimo, dva čoveka zastadoše.

— Imate li fitilj? — zapita na engleskom onaj koji je nosio svetiljku.

— Evo ga — reče drugi.

Čuvši glas ovog drugog, Grimo zadrhta i oseti kako mu jeza prolazi do srži kostiju; on se lagano izdiže dok mu glava ne pređe preko drvenog kruga i pod širokim šeširom poznade bledo Mordauntovo lice.

— Koliko vremena može goreti ovaj fitilj? — upita ovaj.

— Pa… otprilike pet minuta reče kapetan.

Ni ovaj glas nije bio nepoznat Grimou. On pređe pogledom s jednog na drugog i posle Mordaunta poznade Groslova.

— Onda ćete obavestiti svoje ljude da budu pripravni — reče Mordaunt — ne govoreći im ništa. Da li čamac ide za brodom?

— Kao što pseto prati gospodara kad ga vodi na uzici.

— Onda, kad sat bude pokazivao četvrt časa po ponoći, okupićete svoje ljude, sići ćete bez šuma u čamac…

— Pošto budemo upalili fitilj?

— To je moja briga. Hoću da budem siguran u svoju osvetu. Vesla su u čamcu?

— Sve je spremno.

— Dobro.

— Onda je u redu.

Mordaunt kleče i pričvrsti jedan kraj fitilja za slavinu, kako bi posle trebalo samo da zapali drugi kraj.

Zatim, pošto je završio taj posao, izvuče sat i reče:

— Jeste li čuli? U dvanaest i četvrt, — reče ustajući — to jest…

I pogleda na sat.

— Za dvadeset minuta.

— Sasvim gospodine — odgovori Groslov. — Samo vas moram poslednji put opomenuti da ima izvesne opasnosti u zadatku koji ste za sebe zadržali i da bi bolje bilo narediti nekom od naših ljudi da upali vatru na celom ovom uređaju.

— Dragi moj Groslove, — reče Mordaunt — vi znate francusku poslovicu: Tuđa ruka svrab ne češe. Ja ću je primeniti.

Grimo je sve slušao, ako ne i razumeo, ali je kod njega vid služio umesto potpunog razumevanja jezika; video je i poznao dva smrtna neprijatelja musketara; video je Mordaunta kako je namestio fitilj; razumeo je poslovicu koju je Mordaunt radi jasnoće rekao na francuskom. Najzad propuštao je i ponovo propuštao kroz ruke sadržinu krčaga i umesto tečnosti koju su očekivali Blezoa i Musketon, pod njegovim prstima su šuštala i drobila se zrna grubog praha.

Mordaunt se udalji s kapetanom. Kod vrata zastade, osluškujući.

— Čujete li kako spavaju? — reče on. Zaista kroz pod se čulo kako Portos hrče.

— Sam bog nam ih predaje — reče Groslov.

— A ovog puta ih đavo neće spasti! — reče Mordaunt.

I obojica izađoše.

XXX

VINO PORTO
(nastavak)

Grimo sačeka dok ne ču kako zaškripa reza u bravi na vratima i kad se uveri da je sam, lagano se uspravi uz zid.

— Ah, — reče on brišući rukavom krupne graške znoja koje su mu rosile čelo — kakva sreća što je Musketon bio žedan!

Požuri se da se provuče kroz otvor, misleći da još sanja; ali pogled na barut u krčagu od piva ga uveri da je ovaj san samrtnički težak.

D’Artanjan, kao što je lako zamisliti, sasluša sve ove pojedinosti sa sve većim interesovanjem i, ne čekajući da Grimo dovrši priču, ustade gipko i približujući usne Aramisovom uvetu, jer je ovaj spavao s njegove leve strane, i dodirujući mu rame istovremeno da bi ga sprečio da ne učini kakav pokret, reče:

— Viteže, ustanite i to bez ikakvog šuma.

Aramis se probudi. D’Artanjan mu ponovi svoj nalog stežući mu ruku. Aramis posluša.

— Atos je s vaše leve strane, obavestite ga kao što sam ja vas obavestio.

Aramis lako probudi Atosa, koji je spavao lakim snom kao što obično spavaju fine i nervozne prirode; ali su imali veće teškoće da probude Portosa. Taman je hteo da upita za uzrok i razlog tog remećenja sna, koje mu je bilo vrlo neprijatno, kad mu d’Artanjan umesto svakog objašnjenja, zapuši rukom usta.

Tada naš Gaskoljac, opruživši ruke i skupivši ih opet sebi, zatvori u njihovom krugu glave trojice prijatelja, tako da su se skoro dodirivale.

— Prijatelji, — reče on — napustićemo smesta ovaj brod, ili ćemo svi poginuti.

— Eh! — reče Atos — Opet?

— Znate li ko je kapetan na ovom brodu?

— Ne.

— Kapetan Groslov.

Drhtaj koji prođe kroz trojicu musketara pokaza d’Artanjanu da je njegova priča počinjala da proizvodi svoj utisak na njegove prijatelje

— Groslov! — reče Aramis — Dođavola!

— Ko je to, taj Groslov? — zapita Portos — Ja se više ne sećam.

— Onaj koji je razbio glavu Pariju i koji se u ovom trenutku sprema da porazbija i naše.

— Oh! Oh!

— A znate li ko je njegov poručnik na brodu?

— Njegov poručnik? On nema drugog oficira — reče Atos. — Čovek nema drugog oficira na brodu čija ze celokupna posada sastavljena od četiri čoveka.

— Tako je, ali g. Groslov nije kapetan kao svaki drugi; on ima poručnika, a taj poručnik je g. Mordaunt.

Ovog puta je bilo nešto jače od drhtaja među musketarima, to je bio skoro krik. Ovi nepobedivi ljudi su bili pod tajanstvenim i kobnim uticajem koje je ovo ime na njih proizvodilo, i osećali su strah kad bi samo čuli da se izgovara.

— Šta da radimo? — reče Atos

— Da zagospodarimo brodom — reče Aramis.

— I da ga ubijemo — reče Portos.

— Brod je miniran — reče d’Artanjan. — Ona burad, za koju sam smatrao da su puna vina porta, puna su baruta. Kad Mordaunt bude video da je otkriven baciće sve u vazduh, i prijatelje i neprijatelje, a, vere mi, taj gospodin je tako rđavo društvo, da nemam želje da se s njim pojavim bilo u raju ili u paklu.

— Imate li, dakle, kakav plan? — zapita Atos.

— Da.

— Kakav?

— Imate li poverenja u mene?

— Zapovedajte — rekoše jednoglasno tri musketara.

— Pa dobro, hodite!

D’Artanjan ode do jednog niskog prozora, nalik na malu ploču ali koji je bio dovoljno veliki da bi čovek mogao kroz njega da se provuče; on ga polako povuče da sklizne u svojim ćerčivima.

— Evo puta — reče on.

— Vraga! — reče Aramis — Strašno je hladno, dragi prijatelju!

— Ako hoćete ostanite ovde, ali vas opominjem da će ovde biti vrućina za koji čas.

— Ali ne možemo se dočepati obale plivajući.

— Čamac ide za brodom, privezan konopcem, dohvatićemo se čamca i preseći uže. To je sve. Hajdemo, gospodo.

— Jedan čas, — reče Atos — a lakeji?

— Tu smo — rekoše Musketon i Blezoa po koje je Grimo otišao da bi sve snage usredsredio u kabini i koji su neopaženo ušli kroz otvor koji je skoro dodirivao vrata.

Međutim su tri prijatelja stali, skamenjeni, pred užasnim prizorom koji im je otkrio d’Artanjan podižući kapak i koji su sad videli kroz ovaj uzani otvor.

Zaista, svako ko je jednom video taj prizor zna da ne postoji ništa što dublje uzbuđuje čoveka od uzburkanog mora koje s potmulim šumom valja svoje crne talase pri bledoj svetlosti zimskog meseca.

— Bogamu! — reče d’Artanjan — Čini mi se da se kolebamo! Ako se mi kolebamo, šta će učiniti lakeji?

— Ja se ne ustežem — reče Grimo.

— Gospodine, — reče Blezoa — ja znam da plivam samo u reci, opominjem vas.

— A ja ne znam uopšte da plivam — reče Musketon.

Za to vreme se d’Artanjan provukao kroz otvor.

— Odlučili ste se dakle, prijatelju? — reče Atos.

— Jesam — odgovori Gaskonjac. — Hajdete, Atose, vi koji ste savršen čovek, recite duhu da savlada materiju. Vi, Aramise, pripazite na lakeje. Vi, Portose, ubite sve što bi nam se isprečilo na putu.

I d’Artanjan, pošto je stisnuo Atosu ruku, izabra trenutak u kome prilikom svog uzdužnog ljuljanja brod svojim zadnjim krajem zaroni, tako da je bilo dovoljno da se pusti i sklizne u vodu, koja mu je već dopirala do pojasa.

Atos pođe za njim pre nego što se brod i ispravio; posle Atosa, brod se opet podiže i oni videše kako se zateže i izlazi iz vode konopac kojim je čamac bio vezan.

D’Artanjan zapliva prema tom konopcu i dohvati ga.

Tu sačeka, viseći o konopcu koji je držao jednom rukom, dok mu je samo glava virila iz vode.

Posle jednog trenutka pridruži mu se Atos.

Zatim videše kako se na oblini broda pojaviše druge dve glave. To su bile glave Aramisa i Grimoa.

— Brinem se za Blezoa — reče Atos. — Zar niste čuli, d’Artanjane, kad je rekao da ume da pliva samo u reci?

— Kad čovek ume da pliva, onda pliva svugde — reče d’Artanjan. — U čamac, u čamac!

— Ali šta je s Portosom? Ne vidim ga.

— Portos će stići, on pliva kao sam Levijatan.

Zaista Portos se nije pojavljivao; jer se jedan polukomični poludramatični prizor odvijao između njega, Musketona i Blezoa.

Ovi, koje je užasnuo šum vode, zviždanje vetra, smrtno prestrašeni pogledom na tu crnu vodu koja je ključala u dnu ponora, uzmicahu umesto da idu napred.

— Hajde, hajde! — reče Portos — U vodu!

— Ali, gospodine, — govoraše Musketon — ja ne znam da plivam, ostavite me ovde.

— I mene — reče Blezoa.

— Uveravam vas da bih vam smetao u tom malom čamcu — nastavi Musketon.

— A ja ću se svakako udaviti pre nego što do njega stignem — nastavljaše Blezoa.

— Ah, nije nego, zadaviću vas obojicu ako ne iskočite — reče Portos zgrabivši ih za gušu.— Napred, Blezoa!

Jedan jauk, koji uguši gvozdena Portosova ruka, bio je sav odgovor Blezoa, jer ga džin, držeći ga za vrat i noge, kao dasku pusti da sklizne kroz prozor i posla ga strmoglavice u more.

— A sad, Mustone, — reče Portos — nadam se da nećete napustiti svog gospodara.

— Ah, gospodine, — reče Musketon sa suzama u očima — zašto ste opet stupili u vojnu službu? Tako nam je dobro bilo u zamku Pjerfon!

I bez ikakvog drugog prebacivanja, postavši pasivan i poslušan, bilo iz stvarne odanosti, bilo zbog primera koji mu je pružao postupak s Blezoaom, Musketon zaroni strmoglavce u more. To je u svakom slučaju bio uzvišen postupak, jer je Musketon mislio da će sigurno umreti.

Adi Portos nije bio čovek koji bi tako napustio svog vernog druga. Gospodar je tako blizu išao za svojim slugom, da je pad oba tela učinio jedan jedini šum; tako da kad Musketon izroni zaslepljen, oseti da ga podržava široka Portosova ruka i mogaše, bez potrebe da učini ijedan jedini pokret, da se uputi prema konopcu s dostojanstvom morskog božanstva.

U istom trenutku Portos vide kako se nešto kovitla na dohvat ruke. On to nešto zgrabi za kosu: to je bio Blezoa, kome je u susret već doplivao Atos.

— Idite, idite, grofe, — reče Portos — niste mi potrebni.

I zaista jednim snažnim udarcem noge Portos se ispravi kao džin Adamastor nad talasom i u tri zamaha dostiže svoje drugove.

D’Artanjan, Aramis i Grimo pomogoše Musketonu i Blezoau da se popnu; zatim dođe red na Portosa, koji opkoračivši ivicu čamca umalo ga ne potopi.

— A Atos? — zapita d’Artanjan;

— Evo me! — reče Atos, koji je kao general koji podržava povlačenje hteo da se poslednji popne i držao se za ivicu čamca. Jeste li svi na okupu?

— Svi — reče d’Artanjan. A vi, Atose, imate li svoju kamu?

— Imam.

— Onda presecite konopac i hodite. Atos izvuče iz pojasa oštar nož i preseče konopac; brod se udalji; čamac ostade u mestu bez drugih pokreta sem onih koje su mu davali talasi.

— Hodite, Atose! — reče d’Artanjan.

I pruži ruku grofu od La Fera, koji i sam zauze mesto u čamcu.

— Bilo je krajnje vreme, — reče Gaskonjac — i sad ćete videti nešto zanimljivo.

XXXI

KOB

Zaista tek što je d’Artanjan izgovorio ove reči kad odjeknu zvižduk s broda koji je počinjao da iščezava u magli i pomrčini.

— Ovo, kao što sami shvatate, nastavi Gaskonjac, mora nešto da znači.

U tom trenutku videše kako se pojavi jedna buktinja na palubi i ocrta senke na zadnjem delu broda.

Odjednom strahovit krik, krik očajanja prolete kroz prostor; i kao da je taj krik rasterao oblake, veo koji je zaklanjao mesec razmače se i oni videše kako se na nebu koje je posrebravala bleda svetlost, ocrtaše siva jedra i crna užad broda.

Po brodu su trčale izbezumljene senke i krici očajanja su pratili ovu bezumnu trku.

Usred te vike pojavi se Mordaunt na isturenom delu prove, s buktinjom u ruci.

Te senke koje su izbezumljeno trčale po brodu behu kapetan Groslov koji je skupio svoje ljude u čas koji je Mordaunt naznačio; dok je ovaj, pošto je na vratima kabine u kojoj su bili musketari, oslušnuo da li još spavaju, sišao u utrobu broda jer ga je tišina umirila.

Zaista, ko je mogao očekivati ono što se dogodilo?

Mordaunt je, prema tome, otvorio vrata i potrčao prema fitilju: pun žestine kao čovek koji žudi za osvetom i samouveren kao oni koje bog zaslepljuje, upalio je sumporni fitilj.

Za to vreme su se Groslov i njegovi ludi skupili na provi.

— Dovucite konopac — reče Groslov — i privucite čamac ovamo.

Jedan od mornara opkorači ogradu broda, uze konopac i povuče ga; konopac se mogao vući bez ikakvog zatezanja.

— Konopac je presečen! — uzviknu mornar — Nema više čamca!

— Kako to, nema više čamca! — reče Groslov pojurivši i sam na ogradu — to je nemoguće!

— Pa ipak je tako, — reče mornar — pogledajte sami; nema ničeg u tragu broda, a uostalom evo kraja konopca.

Tada je Groslov pustio onaj urlik koji su musketari čuli.

— Šta se dešava? — uzviknu Mordaunt koji, izlazeći iz donjeg dela broda polete i sam prema zadnjem delu broda s buktinjom u ruci.

— Dešava se to da nam naši neprijatelji izmiču; to da su presekli konopac i da beže čamcem.

Mordaunt jednim jedinim skokom dopade do kabine čija vrata razvali jednim udarcem noge.

— Prazna! — uzviknu — Oh, đavoli!

— Gonićemo ih, — reče Groslov — ne mogu biti daleko i potopićemo ih prešavši preko njih.

— Da, ali vatra! — reče Mordaunt — Ja sam zapalio!

— Šta?

— Fitilj!

— Sto mu gromova! — zaurla Groslov poletevši prema otvoru na palubi. — Možda još ima vremena.

Mordaunt odgovori samo jezivim smehom i crta unakaženih od mržnje više nego od straha, tražeći nebo da bi mu pogledom poslao poslednje huljenje, baci prvo svoju buktinju u more a zatim skoči i sam u njega.

U istom trenutku i baš kad je Groslov stupao nogom na prvi stepenik koji vodi u unutrašnjost broda brod se otvori kao krater vulkana; plameni mlaz polete ka nebu s eksplozijom kakvu bi učinilo sto topova koji bi istovremeno opalili; vazduh se zažari jer je bio izbrazdan otpacima koji su i sami bili zažareni, zatim užasne munje nestade, otpaci popadaše jedno za drugim, cvrčeći u ponoru u kome se ugasiše i sem vazdušne struje, posle jednog trenutka, čovek bi rekao da se ništa nije ni dogodilo.

Samo je brod iščezao s površine mora i Groslova i njegova tri čoveka nestade zauvek.

Četiri prijatelja su sve videla, nijedna pojedinost ove strahovite drame im nije promakla. Za trenutak preplavljeni ovom blještavom svetlošću koja je osvetlila more, na rastojanju od više od jedne milje, čovek bi mogao da ih vidi, svakog u različitom stavu, kako izražavaju užas koji, uprkos gvozdenim srcima, nisu mogli a da ne osete. Uskoro svuda oko njih pade plamena kiša: zatim se najzad vulkan ugasi kao što smo rekli i sve opet zapade u tamu, i čamac koji je plovio i uzburkani okean.

Ostadoše za trenutak ćuteći i utučeni. Portos i d’Artanjan, koji su uzeli svaki po veslo, držali su ga mahinalno nad vodom pritiskajući ga telom i čvrsto ga stezali zgrčenim rukama.

— Vere mi, — reče Aramis prekidajući prvi ovu mrtvačku tišinu — ovog puta verujem da je sve svršeno.

— Upomoć, milordi! Upomoć, upomoć! — viknu jedan očajnički glas čiji odjeci dopreše do četvorice prijatelja i koji je bio nalik na glas kakvog vodenog duha.

Svi se pogledaše. I sam Atos uzdrhta.

— To je on, to je njegov glas! — reče Atos. Svi su ćutali, jer svi behu kao i Atos poznali taj glas. Samo se njihovi pogledi raširenih zenica okretoše u pravcu u kom je iščezao brod, čineći nečuvene napore da prodru kroz tamu.

Posle jednog trenutka poče se raspoznavati oblik jednog čoveka koji se približavao, snažno plivajući.

Atos lagano ispruži ruku prema njemu, pokazujući ga prstom svojim drugovima.

— Da, da, — reče d’Artanjan — vidim ga jasno.

— Opet on! — reče Portos dišući kao kovački meh. Ah, nije nego, ta je li on od gvožđa?

— Ah, bože moj! — promrmlja Atos.

Aramis i d’Artanjan su se došaptavali.

Mordaunt učini još nekoliko zamaha rukama i u znak očajanja podiže jednu ruku nad morskom površinom i reče:

— Milost, gospodo, milost, za ime božje! Osećam kako me napušta snaga, umreću!

Glas koji je preklinjao za pomoć bio je tako zvonak da izazva sažaljenje na dnu Atosovog srca.

— Jadnik! — promrmlja on.

— Dobro, — reče d’Artanjan — još vam samo nedostaje da ga sažaljevate! Zaista, čini mi se da pliva prema nama. Misli li on da ćemo ga primiti? Veslajte, Portose, veslajte!

I dajući primer, d’Artanjan zagnjuri svoje veslo u more. Dva zamaha veslom udaljiše čamac za dvadeset zamaha plivačevih ruku.

— Oh! Vi me nećete napustiti! Nećete me pustiti da poginem! Nećete biti bez milosti! — uzviknu Mordaunt.

— Ah, ah! — reče Portos Mordauntu — čini mi se da vas najzad držimo, dragi moj, i da odavde ne možete pobeći na druga vrata sem na ona koja vode u pakao!

— Oh, Portose! — promrmlja grof od La Fera.

— Ostavite me na miru, Atose; zaista postajete smešni sa svojom večitom velikodušnošću! Na prvom mestu, ako se približi na deset stopa od čamca, izjavljujem vam da ću mu razmrskati glavu udarcem vesla.

— Oh! milost… ne bežite od mene, gospodo… milost… smilujte se na mene! — viknu mladić, od čijeg je isprekidanog disanja ponekad, kad bi mu glava iščezla pod talasom, ledena voda klokotala.

D’Artanjan, koji je prateći pogledom svaki Mordauntov pokret završio svoj razgovor s Aramisom, ustade i reče:

— Gospodine, — obrati se on plivaču — molim vas udaljite se. Vaše kajanje je suviše skorašnje da bismo imali velikog poverenja u njega; obratite pažnju da lađa u kojoj ste nas hteli ispržiti još uvek tinja na nekoliko stopa pod vodom i da je položaj u kome se vi nalazite postelja prekrivena ružama u poređenju s položajem u koji ste nas hteli staviti kao što ste u njega doveli g. Groslova i njegove drugove.

— Gospodo, — nastavi Mordaunt s naglaskom prepunim očajanja — kunem vam se da je moje kajanje iskreno. Gospodo, ja sam tako mlad, jedva da imam dvadeset i tri godine! Gospodo, povukla me je potpuno prirodna mržnja, hteo sam da osvetim svoju majku i vi biste svi učinili ono što sam ja učinio.

— Pih! — reče d’Artanjan videći da se Atos sve više i više raznežava — to zavisi…

Mordaunt je imao još svega dva do tri zamaha da učini pa da dostigne čamac, jer izgleda da mu je smrt koja se približavala davala natprirodnu snagu.

— Avaj! — reče on opet — Umreću dakle! Ubićete, dakle, i sina kao što ste ubili majku! A ipak nisam bio kriv: po svim božanskim i ljudskim zakonima sin mora da osveti majku. Uostalom, — dodade on sklapajući ruke — ako je to zločin, pošto se kajem za njega, pošto molim da mi oprostite, to mi morate oprostiti.

Kako ga je napustila snaga, izgledalo je u tom trenutku da se više ne može održati na vodi i talas mu pređe preko glave i ugasi glas.

Oh, to me razdire! — reče Atos.

Mordaunt se opet pojavi.

— A ja — reče d’Artanjan — kažem da se s ovim mora završiti; gospodine ubico svog strica, gospodine dželatu kralja Čarlsa, gospodine palikućo, savetujem vam da se prepustite i potonete na dno; ili ako se i za jedan zamah približite čamcu, razmrskaću vam glavu veslom.

Mordaunt, kao u očajanju, učini jedan zamah. D’Artanjan uze svoje veslo obema rukama. Atos ustade.

— D’Artanjane, D’Artanjane! — uzviknu on — D’Artanjane! Sine moj, preklinjem vas! Jadnik će umreti, a grozno je pustiti čoveka da umre ne pruživši mu ruku, kad je dovoljno pružiti mu ruku da bi ga spasli. Oh, moje srce mi ne dozvoljava takav postupak; ne mogu da izdržim, on mora živeti!

— Sto mu bogova! — odgovori d’Artanjan — Zašto se odmah vezanih ruku i nogu ne predate tom bedniku? To bi bilo jednostavnije. Ah, grofe od La Fera, hoćete da vas on ubije; Pa dobro! Ja, vaš sin, kako me zovete, ja to neću.

To je bilo prvi put da se d’Artanjan usprotivio molbi koju bi mu Atos uputio nazvavši ga svojim sinom.

Aramis hladno potrže svoj mač koji je u zubima poneo plivajući.

— Ako stavi ruku na ivicu čamca, ja ću mu je odseći kao kraljoubici, što i jeste.

— A ja ću, — reče Portos — čekajte...

— Šta ćete učiniti? — zapita Aramis.

— Skočiću u vodu i zadaviću ga.

— Oh! Gospodo, — uzviknu Atos s neodoljivim osećanjem — budimo ljudi, budimo hrišćani!

D’Artanjan pusti jedan uzdah koji je ličio na jauk, Aramis spusti mač. Portos opet sede.

— Vidite, — nastavi Atos — vidite, smrt se ocrtava na njegovom licu; njegova snaga je pri kraju. Još jedan minut i on će potonuti u ponor. Ah! Nemojte mi ostaviti tu groznu grižu savesti, nemojte me naterati da i sam umrem od stida; prijatelji, poklonite mi život ovog nesrećnika, ja ću vas blagosiljati, ja ću…

— Umirem! — promrmlja Mordaunt — Upomoć! Upomoć!

— Dobijmo u vremenu jedan minut — reče Aramis naginjući se u levo i obraćajući se d’Artanjanu. — Jedan zaveslaj — dodade naginjući se u desno prema Portosu.

D’Artanjan ne odgovori ni pokretom ni reči; počinjao je da biva uzbuđen, upola zbog Atosovog preklinjanja, upola prizorom koji je imao pred očima. Jedino Portos učini jedan zaveslaj i kako taj zaveslaj nije imao protivteže, čamac se samo okrete oko sebe i taj pokret približi Atosa samrtniku.

— Gospodine grofe od La Fera! — uzviknu Mordaunt — Gospodine grofe od La Fera! Obraćam se vama, vas preklinjem, smilujte se na mene!… Gde ste, gospodine grofe od La Fera? Ne vidim više… umirem! Upomoć! Upomoć!

— Evo me, gospodine — reče Atos naginjući se i pružajući ruku Mordauntu sa svojim uobičajenim izrazom plemenitosti i dostojanstva, — evo me; uzmite moju ruku i uđite u naš čamac.

— Više volim da ne gledam, — reče d’Artanjan — ovakva slabost mi je odvratna.

On se okrete prema dvojici prijatelja koji su se i sami sabijali u dnu čamca kao da ih je bilo strah da dodirnu onoga kome se Atos nije plašio da pruži ruku.

Mordaunt učini krajnji napor, izdiže se, zgrabi tu ruku koja se pružala prema njemu i ščepa je sa žestinom krajnjeg očajanja.

— Dobro! — reče Atos — Stavite svoju drugu ruku ovde.

I pružao mu je svoje rame kao drugu tačku oslonca, tako da je glavom skoro dodirivao Mordauntovu glavu, i da su se ta dva smrtna neprijatelja držala u zagrljaju kao dva brata.

Mordaunt zgrčenim prstima zgrabi Atosa za okovratnik.

— Dobro, gospodine, — reče grof — sad ste spaseni, umirite se.

— Ah! Majko moja, — uzviknu Mordaunt s plamenim pogledom i s naglaskom mržnje koji je nemoguće opisati — mogu da ti pružim samo jednu žrtvu, ali to će bar biti ona koju bi i ti sama izabrala!

I dok je d’Artanjan kriknuo, dok je Portos podizao veslo, dok je Aramis tražio mesto da zada udarac, strahoviti potres nanesen čamcu povuče Atosa u vodu, dok je Mordaunt, kriknuvši pobednički, stezao vrat svoje žrtve, da bi ukočio njegove pokrete, svoje noge obavijao oko njegovih, kao što bi to učinila zmija.

Za trenutak bez krika, bez pozivanja u pomoć, Atos pokuša da se održi na morskoj površini, ali kako ga je vukao teret to malo po malo iščeze; uskoro se još jedino videla njegova plava duga kosa kako pliva, zatim nestade svega i jedan širok kovitlac koji se i sam izbrisa jedino naznači mesto na kom su obojica potonuli.

Nemi od užasa nepomični, bez reči od besa i strave, tri prijatelja ostaše širom otvorenih usta, razrogačenih očiju, ispruženih ruku; ličili su na kipove a ipak se čulo, uprkos nepomičnosti, kako im srca kucaju. Portos prvi dođe sebi i čupajući kose obema rukama viknu:

— Oh! — uzviknu s jecajem koji je parao srce naročito kod takvog čoveka — Oh! Atose, Atose! Plemenito srce! Teško, teško nama koji smo te pustili da umreš!

— Oh! Da, — ponovi d’Artanjan — teško nama!

— Teško nama! — promrmlja Aramis

U tom trenutku, usred prostranog kruga koji je osvetljavala mesečeva svetlost, na četiri do pet zaveslaja od čamca ponovi se isti kovitlac koji je označio tonjenje i videvši kako se ponovo pojavljuje prvo kosa, zatim jedno lice s očima otvorenim ali mrtvim, zatim jedno telo koje pošto se do pojasa uspravilo nad morem meko se zavali na leđa po ćudi talasa.

U grudi leša je bila zarivena kama čiji se zlatan balčak presijavao.

— Mordaunt! Mordaunt! Mordaunt! — povikaše tri prijatelja — To je Mordaunt!

— Ali Atos? — reče d’Artanjan.

Iznenada se čamac naže na levo pod novim neočekivanim teretom i Grimo zaurla od radosti; svi se okrenuše i videše Atosa, samrtnički bledog, ugašenog pogleda i drhtave ruke kako se odmara oslanjajući se na ivicu čamca. Osam žilavih ruku ga odmah izdigoše i spustiše u čamac, gde Atos oseti da ga za trenutak zagrejaše, povratiše, preporodiše zagrljaji i nežnosti njegovih prijatelja koji behu kao pijani od radosti.

— Da niste ranjeni? — upita d’Artanjan.

— Nisam… — odgovori Atos — A on?

— Oh! On, ovog puta, bogu hvala! Potpuno je mrtav. Pogledajte!

I d’Artanjan, primoravajući Atosa da pogleda u pravcu koji mu je naznačavao, pokaza mu Mordauntovo telo kako pliva na površini talasa i koje, čas izdizano, čas potapano, izgledaše kao da progoni četvoricu prijatelja pogledom punim uvrede i smrtne mržnje.

Najzad potonu. Atos ga je pratio pogledom punim tuge i samilosti.

— Bravo, Atose! — reče Aramis s izlivom osećanja što je kod njega veoma retko bivalo.

— Lepog li udarca!— uzviknu Portos.

— Imam sina, — reče Atos — hteo sam da živim.

— Najzad, — reče d’Artanjan — eto gde je bog progovorio.

— Nisam ga ja ubio, — promrmlja Atos — već sudbina.

XXXII

GDE JE MALO TREBALO DA MUSKETONA POJEDU, KAO ŠTO JE MALO TREBALO DA BUDE ISPEČEN

Dugo je vladala duboka tišina u čamcu posle prizora koji smo sad ispričali. Mesec koji se za trenutak promolio kao da je bog hteo da nijedna pojedinost ovog događaja na ostane skrivena od očiju posmatrača, iščeze iza oblaka; sve zapade u onu tamu koja je tako strašna u ovoj vodenoj pustinji koju zovu Okean i čulo se još samo zviždanje zapadnog vetra na grebenima talasa.

Portos prvi prekide ćutanje.

— Video sam mnoge stvari, — reče on — ali me nijedna nije uzbudila kao ova koju sam sad video. Međutim, i pored toga što sam ovoliko uzbuđen, izjavljujem vam da sam savršeno srećan. Osećam kao da imam sto kilograma manje na grudima, i najzad slobodno dišem.

I zaista, Portos stade disati praveći šum koji je činio čast snažnom nadimanju njegovih pluća.

— Što se mene tiče, — reče Aramis — ne mogu reći isto što i vi, Portose; još sam pod utiskom užasa. I to do te mere da ne verujem svojim očima, da sumnjam u ono što sam video, da tražim svuda oko čamca i u svakom trenutku očekujem da se opet pojavi onaj bednik držeći u ruci kamu koja mu je bila u grudima.

— Oh! Ja sam miran, — nastavi Portos — udarac mu je zadat u visini šestog rebra i kama zabijena do drške. Ne prebacujem vam to, Atose, naprotiv. Kad čovek udara, onda treba tako udarati. I tako sad tek živim, slobodno dišem, radostan sam.

— Nemojte hitati da slavite pobedu, Portose! — reče d’Artanjan. — Nikad nismo bili izloženi većoj opasnosti nego u ovom trenutku; jer čovek može izići na kraj s drugim čovekom, ali ne sa stihijom. A mi se nalazimo na otvorenom moru, noću bez vodiča, u trošnom čamcu; nek jedan nalet vetra prevrne čamac i mi smo propali.

Musketon duboko uzdahnu.

— Vi ste nezahvalni, d’Artanjane — reče Atos. — Da, nezahvalni što sumnjate u proviđenje u trenutku u kom nas je ono sve spaslo na jedan tako čudesan način. Mislite li da nas je ono vodeći nas za ruku, provelo kroz tolike opasnosti da bi nas zatim napustilo? Svakako nije. Mi smo pošli sa zapadnim vetrom, a taj vetar još duva.

Atos utvrdi pravac po severnjači.

— Evo Velikih kola, prema tome u tom pravcu je Francuska. Prepustimo se vetru i sve dok se ne bude promenio guraće nas prema Kaleu ili Bulonju. Ako se čamac prevrne, mi smo dovoljno vešti plivači i dovoljno snažni, nas petorica bar, da bismo mogli da ga ispravimo ili da se privežemo uz njega ako bi taj napor prevazilazio našu snagu. A mi se nalazimo na putu svih brodova koji plove od Dovera u Kale i od Portsmauta u Bulonj; kad bi voda zadržavala njihov trag on bi izdubio dolinu na ovom mestu na kom se nalazimo. Nemoguće je, dakle, kad svane dan, da ne sretnemo kakav ribarski čamac koji će nas prihvatiti.

— Ali ako ga ne sretnemo, naprimer, i ako vetar okrene prema severu?

— Tada bi stvar drukčije stajala, — reče Atos — naišli bismo na zemlju tek s druge strane Atlantika.

— Što drugim rečima znači da bismo pomrli od gladi — nastavi Aramis.

— To je više nego verovatno — reče grof od La Fera.

Musketon po drugi put uzdahnu još bolnije nego što je to učinio prvi put.

— Ah, Mustone, — upita Portos — šta vam je te stalno tako uzdišete? To počinje da biva dosadno!

— Meni je hladno, gospodine — reče Musketon.

— To je nemoguće — reče Portos.

— Nemoguće? — reče iznenađeno Musketon. — Svakako. Vaše je telo pokriveno slojem sala koje čini da vazduh do njega ne može dopreti. Drugo je nešto u pitanju, recite iskreno.

— Pa dobro, jeste, gospodine, i mene stvarno užasava baš taj sloj sala koji vi slavite!

— A što to, Mustone? Govorite slobodno, gospoda to dopuštaju.

— Jer sam se setio, gospodine, da u biblioteci zamka Brasije postoji čitava gomila putopisa, i među tim putopisima oni koje je napisao Žan Moke, čuveni putnik u doba Anrija IV.

— Pa?

— Pa lepo, gospodine, — reče Musketon — u tim knjigama se mnogo govori o pomorskim doživljajima i o događajima koji liče na ovaj kome smo mi izloženi!

— Nastavite, Mustone, — reče Portos — ta analogija je veoma interesantna.

— Pa, gospodine, u takvom slučaju izgladneli putnici, kaže Žan Moke, imaju grozan običaj da prvo pojedu jedni druge i da otpočnu…

— Od najdebljeg! — uzviknu d’Artanjan ne mogući savladati smeh i pored ozbiljnosti situacije.

— Da, gospodine, — odgovori Musketon malo zgranut ovim smehom — i dozvolite mi da vam kažem da ne vidim šta ima smešnog u tome.

— Ovaj čestiti Musketon je oličena odavost! — nastavi Portos. — Da se kladimo da si već video sebe kako te je tvoj gospodar isekao na komade i pojeo?

— Da, gospodine, mada ta radost koju osećate kod mene, priznajem, izaziva izvesnu tugu.

Ipak, ne bih sebe suviše žalio, kad bih bio siguran da vam umirući, mogu još koristiti.

— Mustone, — reče raznežen Portos — ako ikad ponovo ugledamo moj zamak Pijerfon, mali vinograd koji nadvišava majur biće vaša lična svojina, vas i vaših potomaka.

— I nazvaćete ga vinograd Požrtvovanja, Mustone, — reče Aramis — da biste potomcima predali uspomenu na svoju žrtvu.

— Viteže, — reče d’Artanjan smejući se i sam — vi biste bez mnogo gađenja jeli Mustonovog mesa, zar ne, naročito posle dva do tri dana dijete?

— Oh, vere mi, ne, — nastavi Aramis — više bih voleo Blezoa; mnogo ga kraće vreme poznajemo.

Lako je shvatiti da se lakeji nisu osećali bezbedno dok su se zbijale ove šale čiji je glavni cilj bio da se iz Atosovog duha odstrani prizor koji se odigrao, samo je Grimo znao da će opasnost, pa ma kakva bila, preći preko njegove glave.

Tako se Grimo, ne uzimajući nikakvog učešća u razgovoru i po svom običaju nem, borio što je bolje mogao s po jednim veslom u svakoj ruci.

— Ti veslaš, ti? — reče Atos.

Grimo klimnu potvrdno glavom.

— Zašto veslaš?

— Da bih se zagrejao.

Zaista, dok su ostali brodolomnici cvokotali od zime, ćutljivi Grimo se preznojavao i znoj mu je kapao u krupnim graškama.

Odjednom Musketon uzviknu od radosti izdižući iznad glave ruku s bocom.

— Oh! — reče on dodajući bocu Portosu — Oh! gospodine, spaseni smo! Čamac je snabdeven namirnicama.

I baratajući živo ispod klupe, odakle je već izvukao dragoceni primerak, on jednu za drugom izvuče dvanaestak sličnih boca, hleba i komad usoljene govedine.

Izlišno je reći da je ovaj pronalazak svima povratio veselost, sem Atosu.

— Bogamu! — reče Portos koji je, kako se sećamo, već bio gladan kad je stupio nogom na brod — Neverovatno je kako od uzbuđenja čovek ogladni!

I u jednom dahu iskapi bocu i sam pojede dobru trećinu hleba i usoljene govedine.

— A sad — reče Atos — spavajte, ili pokušajte da spavate, gospodo; ja ću bdeti.

Da su bili u pitanju drugi ljudi, a ne naši hrabri avanturisti, takav bi predlog bio smešan. Zaista bili su mokri do gole kože, duvao je leden vetar i izgledalo je da im uzbuđenja koja su preživeli neće dozvoliti da sklope oka, ali za ove izabrane prirode, za ove gvozdene temperamente, za ova tela sviknuta na sve umore, san je dolazio u svim prilikama u pravi čas i nikad nije izostao.

I tako, posle jednog trenutka, svi, puni poverenja u vodiča, pokušaše da se koriste Atosovim savetom, nalaktivši se svako na svoj način, a ovaj ostade sam, sedeći za krmom i očiju uprtih u nebo na kom je nesumnjivo tražio ne samo put za Francusku nego i lice božje, zamišljen i budan kao što je obećao, upravljajući mali čamac putem kojim je morao ići.

Atos probudi putnike posle nekoliko časova sna.

Prva svetlost dana tek što je obasjala plavičasto more a na otprilike deset puškometa unapred primetiše jednu crnu masu iznad koje je bilo razvijeno jedro, trouglasto, fino i izduženo kao lastino krilo.

— Barka! — rekoše jednoglasno četiri prijatelja, dok su lakeji opet izražavali svoju radost na razne načine.

To je zaista bila laka jedrilica iz Denkerka koja je jedrila ka Bulonju.

Četiri gospodara, Blezoa i Musketon ujediniše svoje glasove u jedan jedini krik koji zadrhta na elastičnoj površini talasa, dok je Grimo bez reči stavljao svoj šešir na kraj vesla da bi privukao pogled onih do kojih će glas dopreti.

Četvrt časa docnije čamac s jedrilice; vukao ih je za sobom; stupili su nogom na palubu broda. Grimo je u ime svog gospodara ponudio vlasniku broda dvadeset gvineja i u devet časova ujutru, gonjeni dobrim vetrom, naši Francuzi stupiše na tle svoje otadžbine.

— Bogamu! Kako se čovek oseća snažan na njemu! — reče Portos zarivši svoje krupne noge u pesak. — Nek sad dođe neko da me izaziva, da me popreko pogleda ili da me dodirne, videće c kim ima posla! Bogamu, izazvao bih čitavo kraljevstvo!

— A ja vas opominjem da taj izazov ne izgovarate suviše glasno, Portose, — reče D’Artanjan — jer mi se čini da nas ovde mnogo zagledaju.

— Svakako! — reče Portos — Dive nam se.

— Pa lepo, a ja — odgovori d’Artanjan — ne osećam nikakvog samoljublja, Portose, kunem vam se! Samo primećujem neke ljude u crnim odećama, a u našem položaju, priznajem, plaše me ljudi u crnim odećama.

— To su pisari iz odeljenja za promet robom u pristaništu — reče Aramis.

— U doba drugog kardinala, velikog kardinala, — reče Atos — više bi se pažnje obratilo na nas nego na robu. Ali pod ovim kardinalom, umirite se, prijatelji, više će se pažnje obratiti na robu nego na nas.

— Ja se neću u to pouzdati — reče d’Artanjan — i dohvatiću se peščanih brežuljaka.

— A zašto ne u grad? — reče Portos — Više bih voleo jednu dobru krčmu od ove strahovite peščane pustinje koju je bog stvorio samo za zečeve. Uostalom, ja sam gladan.

— Radite kako hoćete, Portose! — reče d’Artanjan — Ali što se mene tiče, uveren sam da je za ljude u našem položaju najbezbednija pusta ravnica.

I d’Artanjan, uveren da će mu se pridružiti većina, utonu među peščane brežuljke, ne čekajući Portosov odgovor.

Mala družina krete za njim i uskoro iščezne iza peščanih brežuljaka, ne obrativši na sebe pažnju prisutnih.

— A sad, — reče Aramis kad pređoše oko četvrt milje — da razgovaramo.

— Nikako, — reče d’Artanjan — bežimo! Pobegli smo od Kromvela, Mordaunta, mora, tri ponora koji su nas hteli progutati; nećemo pobeći od gos’n Mazarena.

— U pravu ste, d’Artanjane, — reče Aramis — i moje je mišljenje da se, radi veće sigurnosti, podelimo.

— Da, da, Aramise, podelimo se — reče d’Artanjan.

Portos htede progovoriti da bi se suprotstavio ovoj odluci, ali mu d’Artanjan objasni, stisnuvši mu ruku, da je potrebno da ćuti. Portos je bio veoma poslušan na te znake svog druga, čiju je intelektualnu nadmoć priznavao svojom urođenom dobrodušnošću. On, dakle proguta reči koje htede da izgovori.

— Ali zašto da se rastajemo? — reče Atos.

— Jer je nas, — reče d’Artanjan — poslao Kromvelu g. od Mazarena, Portosa i mene, i što smo mi, umesto da služimo Kromvelu, služili Čarlsu I, što uopšte nije ista stvar. Ako se vraćamo s gospodom od La Fera i d’Erbleja, naš zločin je dokazan; ako se vratimo sami naš zločin ostaje neodređen, a sumnjom čovek može druge ljude daleko odvesti. A ja hoću da prošetam g. od Mazarena.

— Gle, — reče Portos — tako je!

— Vi zaboravljate — reče Atos — da smo mi vaši zarobljenici, da se mi uopšte ne smatramo razrešeni reči koje smo vam dali, i da ćete, dovodeći nas kao zarobljenike u Pariz…

— Zaista, Atose, — prekide ga d’Artanjan — krivo mi je što čovek pun duha kao što ste vi uvek govori gluposti kojih bi se stideo kakav učenik trećeg razreda. Viteže, — nastavi d’Artanjan obraćajući se Aramisu koji je, gordo oslonjen o mač izgledao kao da se saglašava s mišljenjem svog druga, mada je u početku dao sasvim suprotnu izjavu — viteže, shvatite da i sad kao i uvek moj nepoverljivi duh preteruje. Na kraju krajeva, Portos i ja se ne izlažemo nikakvoj opasnosti. Ali kada bi slučajno pokušali da nas uhapse pred vama, e pa lepo! Nije isto uhapsiti sedmoricu što i uhapsiti trojicu; mačevi bi ugledali svetlost dana, i stvar koja je već sad za sve nas nepovoljna, postala bi užasna i upropastila nas svu četvoricu. Uostalom, ako se ta nesreća desi dvojici od nas, zar nije bolje da druga dvojica budu na slobodi da bi ove izvukla, da puze, miniraju, potkopavaju, da ih, jednom reči, oslobode? I najzad, ko zna da li nećemo, vi od kraljice, a mi od Mazarena, ovako razdvojeni dobiti oproštaj koji bi nam uskratili zajedno? Ded’, Atose i Aramise, udrite desno; vi, Portose, hodite levo sa mnom; pustite ovu gospodu neka hitaju prema Normandiji, a mi ćemo se najkraćim putem dočepati Pariza.

— Ali ako nas uhvate na putu, kako ćemo jedni druge obavestiti o toj katastrofi? — upita Aramis.

— Ništa lakše — odgovori d’Artanjan. — Dogovorimo se o putu kojim ćemo ići i od koga se nećemo udaljavati. Dohvatite se Sen-Valerija, pa Dijepa, zatim idite pravim putem od Dijepa do Pariza; mi ćemo udariti preko Abevila, Amijena, Perona, Kompijena i Sanlija, i u svakoj kući, u svakoj krčmi u kojoj se budemo zaustavili, napisaćemo na zidu vrhom noža ili na prozorskom staklu dijamantom, obaveštenje koje će moći da uputi istraživanja onih koji budu bili slobodni.

— Ah, prijatelju moj, — reče Atos — kako bih se divio sposobnostima vašeg razuma kad me osobine vašeg srca ne bi nagonile da se njima divim.

I pruži ruku d’Artanjanu.

— Da li je lisica genijalna, Atose? — reče Gaskonjac slegnuvši ramenima. — Ne, ona zna da jede kokoške, da zavara lovce i da noću i danju pronađe svoj put, i to je sve. Pa dobro, jesmo li se dogovorili?

— Jesmo.

— Onda, da podelimo novac, nastavi d’Artanjan, mora da je ostalo otprilike dve stotine pistola. Koliko je ostalo, Grimo?

— Sto osamdeset dukata, gospodine,

— Tako je. Ah, ura! Evo sunca! Zdravo, prijatelju sunce! Mada ti ne ličiš na ono u Gaskonji, poznajem te, ili se pravim da sam te poznao. Zdravo! Odavno te nisam video.

— Ded’, deder, d’Artanjane, — reče Atos — ne izigravajte jakog čoveka, suze su vam u očima. Budimo uvek iskreni među sobom, pa ma ta iskrenost pustila da se vide i naše dobre osobine.

— Eh, ali, — reče d’Artanjan — mislite li vi, Atose, da čovek hladnokrvno i u ovako opasnom trenutku napušta prijatelje kao što ste vi i Aramis?

— Ne — reče Atos. — Stoga hodite da vas zagrlim, sine moj!

— Sto mu gromova! — reče Portos jecajući — Čini mi se da plačem; kako je to glupo!

I četiri prijatelja se kao jedan čovek baciše jedan drugom u zagrljaj. Ta četiri čoveka koje je spajao bratski zagrljaj tog trenutka su svakako imali samo jednu dušu.

Trebalo je da Blezoa i Grimo prate Atosa i Aramisa.

Musketon je bio dovoljan Portosu i d’Artanjanu.

Novac podeliše bratski, kao što su to uvek činili; zatim pošto su se ponaosob rukovali i jedan drugom ponovili izjave večitog prijateljstva, četiri plemića se rastadoše da bi pošli svaki ugovorenim putem, dobacujući jedan drugom prijateljske reči koje su odjekivale u peščanim brežuljcima.

Najzad izgubiše jedni druge iz vida.

— Dođavola! D’Artanjane, — reče Portos — moram vam to odmah reći, jer nikad neću moći da u srcu gajim osećanje koje je protivu vas, u ovoj prilici vas nisam poznao!

— Što? — upita d’Artanjan sa svojim tananim osmehom.

— Jer ako su, kao što vi kažete, Atos i Aramis izloženi ozbiljnoj opasnosti, onda sad nije trenutak da ih napuštamo. Priznajem vam da sam bio potpuno spreman da ih pratim i da im se pridružim uprkos svim Mazarenima na svetu.

— Bili biste u pravu, Portose, kad bi stvar tako stajala — reče d’Artanjan. — Ali treba da naučite jednu sitnicu, koja će, mada je tako sićušna, izmeniti tok vaših misli: a to je da nisu ta gospoda izložena najozbiljnijoj opasnosti, nego mi; a to je da ih ne napuštamo da bismo se izvukli nego da ih ne bi kompromitovali.

— Zaista? — reče Portos iznenađeno razrogačivši oči.

— Eh! Svakako: ako ih uhapse, njima preti samo Bastilja; ako nas uhapse, u pitanju je trg Grev.

— Oh, oh! — reče Portos — Daleko je odatle pa do one baronske krune koju ste mi obećavali, d’Artanjane.

— Eh! Možda ne toliko daleko koliko mislite, Portose. Vi znate izreku: „Svi putevi vode u Rim”.

— Ali zašto smo izloženi većim opasnostima od onih koje prete Atosu i Aramisu? — upita Portos.

— Jer su oni samo ispunjavali zadatak koji im je poverila kraljica Anrijeta, a mi smo izdali onaj koji nam je poverio Mazaren; jer smo, pošavši kao izaslanici kod Kromvela, postali pristalice kralja Čarlsa; jer umesto da doprinesemo da se odrubi njegova kraljevska glava koju su osudile bitange koje se zovu gg. Mazaren, Kromvel, Džojs, Pridž, Ferfaks itd, mi je umalo nismo spasli.

— To je, vere mi, istina, — reče Portos — ali po čemu mislite da bi Kromvel imao vremena, usred velikih briga, da misli…

— Kromvel misli na sve, Kromvel ima vremena za sve; i, verujte mi, dragi prijatelju, ne gubimo mi svoje vreme, jer je ono dragoceno. Bićemo bezbedni tek pošto budemo videli Mazarena, pa i onda…

— Vraga! — reče Portos — A šta ćemo reći Mazarenu?

— Pustite mene da delam, ja imam svoj plan; najslađe se smeje ko se poslednji smeje. G. Kromvel je vrlo jak; g. Mazaren je vrlo lukav, ali još uvek više volim diplomatske pregovore s njima nego s pokojnim g. Mordauntom.

— Gle! — reče Portos — prijatno je reći pokojni gospodin Mordaunt.

— Vere mi jeste! — reče d’Artanjan — Ali, krećimo!

I obojica, ne gubeći ni trenutka, uputiše se osmatrajući okolinu prema Parizu, dok ih je pratio Musketon koji je, pošto mu je preko cele noći bilo suviše hladno, posle četvrt časa osećao da mu je suviše toplo.

XXXIII

POVRATAK

Atos i Aramis se behu uputili putem koji im je d’Artanjan naznačio i išli su onoliko brzo koliko su mogli. Činilo im se da će za njih biti bolje da budu uhapšeni blizu Pariza nego daleko od njega.

Svake večeri su, plašeći se da će ih u toku noći uhapsiti, ispisivali bilo na zidu bilo na oknima ugovoreni znak; ali su se svakog jutra, na svoje veliko čuđenje, budili slobodni.

Ukoliko su se približavali Parizu, veliki događaji kojima su prisustvovali i koji tek što behu potresli Englesku, počinjali su da blede kao snovi; dok su im, naprotiv, dolazili u susret oni događaji koji su, u njihovom odsustvu, potresali Pariz i unutrašnjost Francuske.

Za vreme tih šest nedelja njihove odsutnosti, u Francuskoj se odigralo toliko sitnih stvari da su one skoro sačinjavale krupan događaj. Parižani, probudivši se jednog jutra bez kraljice, bez kralja, bili su veoma zabrinuti zbog tog napuštanja; i odsustvo Mazarena, koje su tako žarko želeli, nije nadoknadilo odsustvo dvoje uzvišenih begunaca…

Prvo osećanje koje je potreslo Pariz kad je ovaj saznao za bekstvo u Sen-Žermen, bekstvo kome su naši čitaoci prisustvovali, bilo je ona vrsta panike koja obuzima decu kad se probude u pomrčini ili sama. Parlament se uzbudio i odlučeno je da jedna delegacija ode do kraljice i da je zamoli da ne lišava duže Pariz svog kraljevskog prisustva.

Ali je kraljica još bila pod utiskom dvostruke pobede, one kod Lansa i srećno izvedenog bekstva, zbog čega je bila tako ponosna. Ne samo da izaslanicima nije učinila čast da ih primi, nego ih je pustila da čekaju nasred druma gde kancelar, onaj isti kancelar Segije koga smo videli u prvim knjigama ovog dela kako tvrdoglavo traži jedno pismo čak u kraljičinim nedrima, dođe i predade im ultimatum dvora u kome je stajalo da će Pariz sutra biti opsednut, ako se parlament ne ponizi pred kraljevskim veličanstvom i ne ratifikuje sva pitanja povodom kojih je došlo do nesporazuma između njih; da je čak vojvoda od Orleana, predviđajući tu opsadu, zaposeo most kod Sen-Klua i da g. Princ, još slavan zbog pobede kod Lansa, drži u svojim rukama Šaranton i Sen-Deni.

Na nesreću po dvor, kome bi umeren odgovor povratio dobar broj pristalica, ovaj preteći odgovor proizvede suprotan utisak od onog koji su očekivali. On povredi ponos parlamenta koji, osećajući da ga snažno podržava buržoazija, kojoj je opet pomilovanje Brusela otkrilo sopstvenu snagu, odgovori na ova patentna pisma izjavom da je Mazaren opštepoznati uzrok svih ovih nereda i da ga stoga proglašava neprijateljem kralja i države i da mu naređuje da se još istog dana povuče s dvora, a iz Francuske u roku od osam dana, i ukoliko ne bi poslušao, parlament naređuje svim kraljevim podanicima da ga, po isteku tog roka, napadnu.

Ovaj energičan odgovor koji dvor nikako nije očekivao, stavljao je istovremeno i Pariz i Mazarena van zakona. Ostajalo je samo da se vidi ko će nadjačati, parlament ili dvor.

Dvor učini tada svoje pripreme za napad, a Pariz pripreme za odbranu. Građani su bili zaokupljeni običnim poslovima građana U vreme pobuna, to jest razapinjanjem lanaca i čupanjem pločnika na ulicama, kad videše kako im dolaze u pomoć g. princ od Kontija, brat g. princa od Kondea i g. vojvoda od Longvila, njegov šurak koje je vodio biskupov pomoćnik. Od tog trenutka se umiriše jer su imali uza se dva princa kraljevske krvi, a sem toga su brojem bili nadmoćniji. Ta neočekivana pomoć stigla je Parižanima 10. januara.

Posle žučne diskusije, g. princa od Kontija naimenovaše za glavnokomandujućeg kraljevske vojske van Pariza, a gg. vojvode d’Elbef i Buljon i maršala od La Mota za general-lajtnante. Vojvoda od Longvila, bez dužnosti i titule, zadovoljavao se da pomaže svom šuraku.

Što se tiče g. od Bofora, on beše stigao iz Vandomoa, noseći sobom, kako kaže hronika, svoj impozantni izgled, divnu, dugu kosu i onu popularnost koja ga je činila kraljem na svim pariskim pijacama.

Pariska vojska je organizovana onom brzinom kojom se građani preoblače u vojnike, kada ih na tu promenu nagoni makakvo osećanje. Improvizovana vojska je devetnaestog pokušala da učini ispad, više stoga da bi i sebe i druge uverila da postoji nego da bi pokušala nešto ozbiljno, i nosila razvijen barjak na kome se mogla pročitati čudnovata deviza: Tražimo svog kralja.

Sledeći dani protekoše u sitnim, delimičnim operacijama koje nisu imale drugih rezultata osim što su neka stada ugrabljena i dve do tri kuće spaljene.

Tako dočekaše prve februarske dane a prvoga dana tog meseca naša četiri druga iskrcali su se u Bulonju i pohitali ka Parizu.

Pri kraju četvrtog dana hoda obilazili su brižljivo Nanter da ne bi zapali u kakav kraljičin odred.

Atos je sasvim protiv svoje volje prihvatao sve te mere predostrožnosti, ali mu je Aramis sasvim razložno primetio da nemaju prava da budu neoprezni, da im je kralj Čarls na samrti poverio svetu misiju i da će ta misija koju su primili u podnožju gubilišta biti ispunjena tek kod kraljičinih nogu.

Atos, dakle, popusti.

U predgrađima naši prijatelji naiđoše na jaku stražu, ceo Pariz je bio pod oružjem. Stražar odbi da propusti dva plemića i pozva svog narednika.

Narednik izađe odmah i napravivši se važan kao što to umeju da učine građani kad ih zadesi sreća da raspolažu vojnom vlašću, reče:

— Ko ste vi, gospodo?

— Dva plemića — odgovori Atos.

— Odakle dolazite?

— Iz Londona.

— A šta tražite u Parizu?

— Dolazimo da ispunimo jednu dužnost kod Njenog veličanstva engleske kraljice.

— Ah, gle! Ceo svet ide danas kod engleske kraljice! — odgovori narednik. — Imamo već u stražari tri plemića čije propusnice sad pregledaju i koji idu kod Njenog veličanstva. Gde su vaše?

— Mi nemamo propusnice.

— Kako! Nemate ih uopšte?

— Ne, kao što smo vam rekli mi stižemo iz Engleske; ne znamo uopšte kako stoji politička situacija, pošto smo napustili Pariz pre kraljevog odlaska.

— Ah! — reče narednik s lukavim izrazom — Vi ste mazarenovci koji biste želeli da se uvučete kod nas i špijunirate.

— Dragi prijatelju, — reče Atos koji je dotle pustio Aramisa da odgovara — da smo mazarenovci, naprotiv, imali bismo sve moguće propusnice. U položaju u kom ste, verujte mi, čuvajte se pre svega onih čije su hartije potpuno u redu.

— Uđite u stražaru — reče narednik. — Izložićete svoje razloge komandantu odeljenja.

On dade znak stražaru koji se ukloni; narednik prođe prvi, a dva plemića pođoše za njim u stražaru.

Tu stražaru behu potpuno zaposeli građani i ljudi iz naroda; jedni su se kockali, drugi su pili, a treći ćaskali.

U jednom uglu i pod prismotrom stražara, nalazila su se tri plemića koji su prvi stigli i čije je propusnice pregledao oficir. Taj oficir se nalazio u susednoj sobi jer mu je važnost njegovog čina davala pravo na zasebnu odaju.

Prva stvar novodošavših i onih koji su stigli pre njih bila je da preko cele stražare ispitivački odmere jedni druge. Oni koji su prvi došli behu uvijeni u duge ogrtače u čije su se nabore pažljivo uvukli. Jedan od njih, niži od svojih drugova, beše se povukao u senku i unatrag.

Kad narednik ulazeći objavi da po svoj prilici dovodi dva mazarenovca, tri plemića naćuljiše uši i obratiše pažnju. Manji od trojice, koji beše učinio tri koraka unapred, učini sad jedan unatrag i nađe se opet u senci.

Pri izjavi da novodošavši nemaju propusnica, izgleda da je jednodušno mišljenje stražara bilo da neće ući.

— Hoćemo, — reče Atos — naprotiv, verovatno je da ćemo ući jer izgleda da imamo posla s razumnim ljudima. A postoji jedna vrlo laka stvar koju biste mogli učiniti; to je da pošaljete naša imena njenom veličanstvu engleskoj kraljici i ako ona bude jamčila za nas, nadam se da nećete imati razloga da nam ne dozvolite slobodan prolaz.

Kod tih reči udvostruči se pažnja čoveka skrivenog u senci i čak je poprati takav pokret iznenađenja da njegov šešir, pomeren ogrtačem u koji se još brižljivije uvijao nego pre, pade; on se hitro saže i dohvati ga.

— Oh, bože moj! — reče Aramis gurnuvši Atosa laktom — Jeste li videli?

— Šta to? — zapita Atos.

— Lice najmanjeg od trojice plemića?

— Nisam.

— Ta učinilo mi se… ali to je nemoguće…

U tom trenutku narednik koji beše prešao u susednu sobu da primi naređenja od komandanta stražare, izađe i pokazujući na trojicu plemića, kojima predade jednu cedulju, reče:

— Propusnice su ispravne, i pustite ovu gospodu da prođu.

Tri plemića klimnuše glavom i pohitaše da iskoriste dozvolu i put koji se na narednikovu zapovest otvorio pred njima.

Aramis ih isprati pogledom i u trenutku kad je najmanji prolazio ispred njega, on žustro steže Atosovu ruku.

— Šta vam je, dragi moj? — zapita ovaj.

— To… to je bez sumnje priviđenje.

Zatim, obraćajući se naredniku, reče:

— Recite mi, gospodine, poznajete li ova tri plemića koja tek što su izišla odavde?

— Poznajem ih po njihovim propusnicama: to su gg. od Flamarena, od Šatijona i od Brija, tri plemića frondera koji idu da se pridruže g. vojvodi od Longvila.

— To je čudno, — reče Aramis odgovarajući više na svoju misao nego naredniku — učinilo mi se da sam poznao samog Mazarena.

Narednik pršte u smeh

— On — reče — da se tako upusti među nas da bi ga obesili, nije toliko lud!

— Ah, — promrmlja Aramis — mogao sam se prevariti, ja nemam d’Artanjanovo nepogrešivo oko.

— Ko govori ovde o d’Artanjanu? — zapita oficir koji se baš u tom trenutku pojavi na pragu sobe.

— Oh! — reče Grimo razrogačivši oči.

— Šta? — upitaše istovremeno Atos i Aramis.

— Planše! — nastavi Grimo — Planše u mundiru!

— Gospoda od La Fera i d’Erbleja — uzviknu oficir — ponovo u Parizu! Oh! Kakva radost za mene, gospodo! Jer nesumnjivo dolazite da se pridružite gg. prinčevima!

— Kao što vidiš, dragi moj Planše — reče Aramis, dok se Atos osmehivao videći visok čin koji je u građanskoj miliciji zauzimao bivši Musketonov, Bazenov i Grimoov drug.

— A g. d’Artanjan o kome ste maločas govorili, gospodine d’Erbleje, smem li da vas pitam imate li vesti o njemu?

— Rastali smo se s njim pre četiri dana, dragi moj prijatelju, i sve nas je navodilo na to da verujemo da je pre nas stigao u Pariz.

— Ne, gospodine, siguran sam da se nije vratio u prestonicu; na kraju krajeva možda je ostao u Sen-Žermenu.

— Ne verujem, zakazali smo sastanak kod Kozice.

— Baš danas sam tamo svraćao.

— I lepa Madlena nije imala vesti od njega? — zapita Aramis s osmehom.

— Nije, gospodine, i neću kriti od vas da je izgledala veoma zabrinuta.

—U stvari, — reče Aramis — mi nismo gubili vreme i išli smo veoma brzo. Dozvolite mi, dakle, dragi moj Atose, da čestitam g. Planšeu ne obaveštavajući se dalje o našem prijatelju.

— Ah, gospodine viteže! — reče Planše klanjajući se.

— Poručnik — reče Aramis.

— Poručnik i obećano mi je da ću biti kapetan.

— To je vrlo lepo, — reče Aramis — a kako ste postigli sve te počasti?

— Pre svega znate, gospodo, da sam ja izveo spasavanje g. od Rošfora?

— Da, bogamu! Sam nam je to ispričao.

— Tom prilikom umalo što me Mazaren nije obesio, što je prirodko učinilo da sam postao još popularniji nego što sam bio.

— I zahvaljujući toj popularnosti…

— Ne, nego zahvaljujući nečem još boljem. Uostalom, vi znate, gospodo, da sam služio u pijemontskom puku, gde sam imao čast da budem narednik.

— Da.

— Pa lepo! Jednog dana kad niko nije mogao svrstati jednu gomilu naoružanih građana koji su stupali jedni levom a drugi desnom nogom, ja sam uspeo da ih sve nateram da koraknu istom nogom i na licu mesta postavili su me za poručnika… manevra.

— Eto objašnjenja — reče Aramis.

— Tako da — reče Atos — imate čitavu gomilu plemića uz sebe?

— Svakako! Imamo, pre svega, kao što znate, g. princa od Kontija, g. vojvodu od Longvila, g. vojvodu od Bofora, g. vojvodu od Elbefa, vojvodu od Bujona, vojvodu od Ševreza, g. od Brisaka, maršala od La Mota, g. od Luina, markiza od Vitrija, princa od Marsijaka, markiza od Lega, grofa od Montrezora, markiza od Noarmutijea, grofa od Fijeska, markiza od Sevinjea, i šta ja znam koga sve.

— A g. Raul od Braželona? — zapita Atos uzbuđenim glasom. — D’Artanjan mi je rekao da vam ga je preporučio polazeći, dobri moj Planše.

— Da, gospodine grofe, kao da mu je rođeni sin, i moram reći da ga ni za trenutak nisam izgubio iz vida.

— Onda, — nastavi Atos glasom koji je radost izmenila — on se dobro oseća? Nikakva nezgoda mu se nije desila?

— Nikakva, gospodine.

— I gde stanuje?

— Još uvek kod Karla Velikog.

— I svoje dane provodi?…

— Čas kod engleske kraljice, čas kod gospođe od Ševreza. On i grof od Giša se ne rastaju.

— Hvala, Planše, hvala! — reče Atos pružajući mu ruku.

— Oh, gospodine grofe — reče Planše dodirujući tu ruku vrhom prstiju.

— Pa dobro! Šta radite to, grofe? Jednom bivšem lakeju! — reče Aramis

— Prijatelju, — reče Atos — on mi daje novosti o Raulu.

— A sada, gospodo, — upita Planše koji ne beše čuo primedbu — šta nameravate da učinite?

— Da se vratimo u Pariz, ako nam to vi dozvolite, dragi moj gospodine Planše — reče Atos.

— Kako, da li ću vam dati dozvolu! Vi mi se podsmevate, gospodine grofe; ja nisam ništa drugo do vaš sluga.

I on se pokloni.

A zatim, okrećući se svojim ljudima, reče;

— Propustite ovu gospodu, ja ih poznajem, to su prijatelji g. od Bofora.

— Živeo g. od Bofora! — viknuše svi stražari jednoglasno otvarajući put Atosu i Aramisu.

Jedino se narednik približi Planšeu i promrmlja:

— Šta, zar bez pasoša?

— Bez pasoša — reče Planše.

— Pripazite, kapetane, — nastavi on dajući unapred Planšeu obećanu titulu — obratite pažnju na to da mi je jedan od one trojice ljudi koji su maločas izišli tiho rekao da se čuvam ove gospode.

— A ja ih poznajem i jamčim za njih — reče Planše veličanstveno.

Rekavši to, rukova se s Grimoom kome to izgleda učini veliku čast.

— Doviđenja, dakle, kapetane, — nastavi Aramis svojim podsmešljivim tonom — ako nam se ma šta desi, pozvaćemo se na vas.

— Gospodine — reče Planše — u tome kao i u svim stvarima ja sam potpuno vaš sluga.

— Mangup je duhovit, i to veoma — reče Aramis uzjahujući.

— A kako ne bi bio, — reče Atos uzjahujući i sam — pošto je tako dugo četkao šešire svog gospodara?

XXXIV

POSLANICI

Dva prijatelja kretoše odmah na put, spuštajući se niz jaku strminu predgrađa; ali stigavši na kraj te strmine, videše s velikim čuđenjem da su pariske ulice pretvorene u reke, a trgovi u jezera. Posle velikih kiša koje su padale u januaru, Sena se izlila i naposletku je reka zahvatila polovinu prestonice.

Atos i Aramis hrabro zagaziše s konjima u tu poplavu; ali uskoro voda dopre jadnim životinjama do grudi i dva plemića se moradoše odlučiti da ih napuste i uzmu čamac. To i učiniše pošto su prethodno naložili lakejima da ih čekaju u Halama.

Tako čamcem pristadoše uz Luvr. Bila je već potpuna noć i Pariz je, posmatran tako pri svetlosti nekoliko bledih buktinja koje su podrhtavale među svim tim jezerima, sa svim tim čamcima natovarenim patrolama blistava oružja, sa svim tim lozinkama koje su noću straže dovikivale jedna drugoj. Pariz je pružao prizor koji zaseni Aramisa, čoveka koji je bio tako prijemčiv za ratoborna osećanja da mu na svetu nije bilo para.

Stigoše kod kraljice, ali su bili primorani da čekaju u predsoblju. Njeno veličanstvo je baš u tom trenutku primalo neke plemiće koji su doneli vesti iz Engleske.

— I mi isto tako, — reče Atos slugi koji mu je dao taj odgovor — ne samo što donosimo vesti iz Engleske nego iz nje i stižemo.

— Kako se zovete, gospodo? — zapita sluga. — G. grof od La Fera i g. vitez d’Erble — reče Aramis.

— Ah, u tom slučaju, gospodo, — reče sluga čuvši ta imena koja je kraljica toliko puta izgovarala s nadom — u tom slučaju stvar stoji drukčije i mislim da mi Njeno veličanstvo ne bi nikad oprostila ako bih vas pustio da čekate i jedan trenutak. Pođite za mnom, molim vas.

I pođe napred, dok su ga Atos i Aramis pratili.

Stigavši do sobe u kojoj se nalazila kraljica, on im dade znak da pričekaju i otvarajući vrata reče:

— Gospođo, nadam se da će mi Vaše veličanstvo oprostiti što sam prekršio njene zapovesti, kad budete saznali da su oni koje vam prijavljujem gospodin grof od La Fera i vitez d’Erble.

Čuvši ta dva imena, kraljica uzviknu od radosti i taj uzvik dva plemića čuše s mesta na kom behu zastali.

— Jadna kraljica! — promrmlja Atos.

— Oh! Neka uđu! Neka uđu! — viknu i mlada princeza potrčavši ka vratima.

Jadno dete nije napuštalo svoju majku i svojim kćerinskim nežnostima pokušavalo je da učini da ova zaboravi da njena dva sina i kćer nisu tu.

— Uđite, uđite, gospodo — reče ona lično otvarajući vrata.

Pojaviše se Atos i Aramis. Kraljica je sedela u naslonjači, a pred njom su stojala dvojica od one trojice plemića koje su sreli u stražari.

To su bila gg. od Flamarena i Gaspar od Kolinjija, vojvoda od Šatijona, brat onoga koji je pre sedam do osam godina poginuo u dvoboju na trgu Roajal, dvoboj koji se odigrao povodom gospođe od Longvila.

Kad prijaviše dva prijatelja, ovi uzmakoše i izmenjaše zabrinute poglede i nekoliko reči tihim glasom.

— Pa, gospodo? — uzviknu engleska kraljica ugledavši Atosa i Aramisa. — Evo vas najzad, verni prijatelji, ali državni glasnici idu brže od vas. Dvor je obavešten o londonskim događajima u trenutku u kom ste stigli na kapije Pariza i evo gospode od Flamarena i Šatijona koji mi od Njenog veličanstva kraljice Ane od Austrije donose najnovije vesti.

Aramis i Atos se pogledaše; ta mirnoća, čak ta radost koja je blistala u kraljičinim očima zaprepastila ih je.

— Budite ljubazni i nastavite, reče ona obraćajući se gg. od Flamerana i Šatijona; govorili ste, dakle, da je Njegovo veličanstvo Čarls I, moj uzvišeni gospodar, bio osuđen na smrt uprkos želji većine engleskih podanika?

— Da, gospođo — promuca Šatijon.

Atos i Aramis su se pogledali sve više i više iznenađeni.

— I da je, kad su ga poveli na gubilište, — nastavi kraljica — na gubilište! O gospodaru moj! O kralju moj!… i da ga je, kad su ga poveli na gubilište, spasao razjareni narod?

— Da, gospođo — odgovori Šatijon tako tihim glasom da dva plemića, mada su veoma pažljivo slušali, jedva čuše to potvrđivanje.

Kraljica sklopi ruke s velikodušnom zahvalnošću dok je njena kći grlila majku jednom rukom i ljubila njene oči oblivene suzama radosti.

— A sad nam ostaje još samo da Vašem veličanstvu iskažemo svoje duboko poštovanje — reče Šatijon kome ta uloga kao da je teško padala i koji je primetno crveneo pod ukočenim i prodornim Atosovim pogledom.

— Još jedan trenutak, gospodo — reče kraljica zadržavajući ih jednim pokretom. — Molim vas, još jedan trenutak! Jer evo gospode od La Fera i d’Erbleja koji, kao što ste mogli čuti, stižu iz Engleske i koji će vam možda dati kao očevici pojedinosti koje vi ne znate. Vi ćete te pojedinosti preneti kraljici, mojoj dobroj sestri. Govorite, gospodo, govorite, slušam vas. Nemojte ništa kriti od mene; nemojte me štedeti. Otkad znam da je Njegovo veličanstvo kralj u životu i da je kraljevska čast spasena, sve ostalo mi je ravnodušno.

Atos preblede i prinese ruku prsima.

— Pa! — reče kraljica koja vide taj pokret i to bledilo — Ta govorite, gospodine, molim vas.

— Izvinite, gospođo, — reče Atos — ali ja ne želim ništa da dodam priči ove gospode pre nego što ne priznaju da su se može biti prevarili.

— Prevarili! — uzviknu kraljica skoro bez daha; prevarili!…Šta se desilo? O bože moj!

— Gospodine, — reče g. od Flamarena Atosu — ako smo se prevarili onda pogreška dolazi od kraljice i vi, pretpostavljam nemate nameru da je ispravljate, jer bi to značilo uterati Njeno veličanstvo u laž.

— Od strane kraljice, gospodine? — nastavi Atos svojim mirnim i zvonkim glasom.

Da — promrmlja Flamaren obarajući oči.

Atos tužno uzdahnu.

— Da neće biti pre da pogreška dolazi od onog koji vas je pratio i koga smo videli s vama u stražari kod brane Rul? — reče Aramis sa svojom uvredljivom učtivošću. — Jer, ukoliko se nismo prevarili grof od La Fera i ja, u Pariz ste ušli vas trojica.

Šatijon i Flamaren se trgoše.

— Ali izjasnite se grofe! — uzviknu kraljica čiji je strah rastao svakog trenutka — Na vašem licu vidim očajanje, vaše usne se ustežu da mi saopšte neku užasnu novost, vaše ruke drhte. Oh, bože moj! Bože moj! Ta šta se to desilo?

— Gospode! — reče mlada princeza pavši na kolena kraj svoje majke — Smiluj se na nas!

— Gospodine, — reče Šatijon — ako donosite kobnu vest, postupate kao svirep čovek kad tu vest saopštavate kraljici.

Aramis priđe Šatijonu dok ga skoro nije dodirnuo.

— Gospodine, — reče mu stisnutih usana i blistavog pogleda — nadam se da nemate namere da nas učite, gospodina grofa od La Fera i mene, šta treba ovde da kažemo?

Za vreme tog kratkog sukoba, Atos, držeći stalno ruku na srcu i pognute glave, beše prišao kraljici i uzbuđenim glasom rekao:

— Gospođo, prinčevi koji su po svojoj prirodi iznad drugih ljudi, dobili su na dar od boga srce koje je u stanju da podnese veće nesreće nego što su nesreće običnog sveta; jer njihovo srce uzima učešća u njihovoj nadmoćnosti. Stoga smatram da čovek ne treba da s jednom velikom kraljicom kao što je Vaše veličanstvo postupa kao što bi to učinio s jednom ženom našeg položaja. Kraljice, koja ste predodređena za sva mučeništva ovog sveta, evo rezultata misije koju ste nam ukazali čast da nam je poverite.

I Atos, kleknuvši pred kraljicu koja se beše sledila i drhtala, izvuče iz nedara, složene u istoj kutiji, dijamantski orden koji je kraljica predala Vinteru pre njegovog polaska i burmu koju je Čarls pre svoje smrti dao Aramisu. Otkako ih je primio, Atos se nije odvajao od ta dva predmeta.

On otvori kutiju i pruži ih kraljici s nemim i dubokim bolom.

Kraljica pruži ruku, zgrabi burmu, grčevito je prinese usnama, i bez uzdaha, bez jecaja raširi ruke, preblede i pade bez svesti u naručje svojih žena i svoje kćeri.

Atos poljubi kraj haljine nesrećne udovice i ustajući s dostojanstvom koje učini duboki utisak na prisutne, reče:

— Ja, grof od La Fera, plemić koji nikad nije slagao, kunem se prvo pred bogom a zatim pred ovom jadnom kraljicom da smo na engleskom tlu učinili sve što je bilo mogućno učiniti da bismo spasli kralja. A sad, viteže, — dodade okrećući se d’Erbleju — hajdemo, ispunili smo svoju dužost.

— Nismo još, — reče Aramis — ostaje nam da progovorimo nekoliko reči s ovom gospodom.

I okrećući se prema Šatijonu, reče:

— Gospodine, ne biste li želeli da izađete, makar i za čas, da čujete tih nekoliko reči koje ne mogu da izgovorim pred kraljicom?

Šatijon se bez reči pokloni u znak da pristaje; Atos i Aramis prođoše prvi, Šatijon i Flamaren za njima; ne progovorivši ni reči prođoše kroz predsoblje; ali kad stigoše do jedne terase koja je bila u visini jednog prozora, Aramis se uputi ka toj terasi potpuno usamljenoj, i okrećući se prema vojvodi od Šatijona, reče:

— Gospodine, čini mi se da ste maločas dozvolili sebi da se prilično nepažljivo ponašate prema nama. To nije ni u kom pogledu pristrjno, a najmanje od strane ljudi koji dolaze da kraljici donesu poruku jednog lažova.

— Gospodine! — uzviknu Šatijon.

— Ta šta ste učinili s g. od Brija? — zapita ironično Aramis. — Da nije slučajno otišao da izmeni svoje lice koje suviše liči na lice g. Mazarena? Svi znaju da se u Pale-Roajalu nalazi veliki broj rezervnih italijanekih maski, od Arlekinove do Pantalonove.

— Ali čini mi se da nas izazivate! — reče Flamaren.

— Ah, vama se to samo čini, gospodo?

— Viteže! Viteže! — reče Atos.

— Eh, pustite samo, — reče Aramis zlovoljno — vi dobro znate da ja ne volim stvari koje ostaju na pola puta.

— Dovršite samo, gospodine — reče Šatijon s visine koja nimalo nije zaostajala za Aramisovom.

Aramis se pokloni.

— Gospodo, — reče on — svako drugi sem g. grofa od La Fera i mene naredio bi da vas uhapse, jer mi imamo neke prijatelje u Parizu; ali vam mi pružamo mogućnost da odete neuznemiravani. Dođite da porazgovaramo pet minuta s mačem u ruci na ovoj napuštenoj terasi.

— Vrlo rado — reče Šatijon.

— Trenutak samo, gospodo — uzviknu Flamaren. — Znam dobro da je predlog primamljiv, ali je ovog trenutka neprihvatljiv.

— A što to? — reče Aramis svojim podrugljivim tonom — Da li vas to Mazarenova blizina čini tako opreznim?

— Oh, čujete li, Flamarene, — reče Šatijon — ne odgovoriti značilo bi naneti mrlju mom imenu i mojoj časti.

— To je i moje mišljenje — reče Aramis.

— Pa ipak nećete odgovoriti, a i ova gospoda će se za koji čas složiti sa mnom.

Aramis odmahnu glavom i taj pokret bio je pun neverovatne drskosti.

Šatijon vide taj pokret i prinese ruku maču.

— Vojvodo, — reče Flamaren, vi zaboravljate da sutra komandujete jednim pohodom od najveće važnosti i pošto nas je odredio g. Princ, a kraljica potvrdila izbor - to više niste slobodni.

— Dobro. Videćemo se, dakle, prekosutra ujutru — reče Aramis.

— Do prekosutra ujutru, — reče Šatijon — to je veoma dugo, gospodo.

— Ne određujem ja taj rok, — reče Aramis — i ne odlažem ja, utoliko pre što bismo se, čini mi se, mogli sresti prilikom tog pohoda.

— Da, gospodine, u pravu ste, — uzviknu Šatijon — i to s velikim zadovoljstvom, ako hoćete da se potrudite i dođete do kapije Šaranton.

— Kako da ne, gospodine! Išao bih na kraj sveta da bih imao čast da vas sretnem, utoliko ću pre radi toga preći jednu do dve milje.

— Pa dobro! Doviđenja do sutra, gospodo. — Računam na to. Idite i pridružite se svom kardinalu. Ali se prethodno zakunite svojom čašću da ga nećete obavestiti o našem povratku.

— Postavljate uslove!

— Što da ne?

— Jer uslove postavljaju pobedioci, a vi to niste, gospodo.

— Onda potrgnimo mačeve smesta. Nama je to svejedno, nama koji ne komandujemo sutrašnjim pohodom.

Šatijon i Flameran se pogledaše; bilo je toliko ironije u Aramisovim rečima i pokretu da je naročito Šatijon s velikom mukom savlađivao svoj bes. Ali se savlada pošto mu Flamaren reče nešto.

— Pa dobro, neka bude, — reče on — naš saputnik, pa ma ko on bio, neće znati ništa o ovome što se desilo. Ali vi mi obećavate, gospodine, da ćete sigurno biti sutra u Šarantonu, zar ne?

— Ah, — reče Aramis — budite bez brige, gospodo.

Četiri plemića pozdraviše jedni druge ali ovog puta Šatijon i Flamaren izađoše prvi iz Luvra, a Atos i Aramis pođoše za njima.

— Šta ste hteli da postignete sa svim tim besom, Aramise? — upita Atos.

— Eh! Besan sam na one s kojima sam se dohvatio.

— Šta su nam oni učinili?

— Učinili su mi… Zar niste videli?

— Nisam.

— Oni su se podsmehnuli kad smo se za. kleli da smo izvršili svoju dužnost u Engleskoj. A oni su u to ili verovali ili nisu: ako su verovali, onda su se podsmehnuli da bi nas uvredili; ako nisu verovali, onda nas opet vređaju, i veoma je važno da im dokažemo da još nešto vredimo. Uostalom, nije mi krivo što su odgodili stvar za sutra, mislim da večeras imamo nešto pametnije da učinimo nego da ukrštamo mačeve.

— Šta treba da učinimo’?

— Eh, bogamu, treba da učinimo da obese Mazarena.

Atos prezrivo opusti usnu.

— Vi znate Aramise, da mi takvi poduhvati ne odgovaraju.

— Što to?

— Jer liče na iznenađenja.

— Zaista, Atose, vi biste bili neobičan vojskovođa; borili biste se samo pri dnevnoj svetlosti; obaveštavali biste neprijatelja o času kad ćete ga napasti i dobro bi se čuvali da ma šta preduzimate protiv njega noću iz straha da vas ne optuži da ste se koristili pomrčinom.

Atos se osmehnu.

— Vi znate da čovek ne može promeniti svoju prirodu, — reče on — uostalom znate li vi kako stoji politička situacija i da li bi Mazarenovo hapšenje bilo zlo ili dobro, zabuna ili trijumf?

— Recite, Atose, da se ne slažete s mojim predlogom.

— Nije to, smatram naprotiv da je on sasvim umesan; pa ipak…

— Pa ipak, šta?

— Mislim da nije trebalo da terate onu gospodu da se zaklinju da neće ništa reći Mazarenu; jer kad ste ih naterali da se na to zakunu, vi ste skoro uzeli na sebe obavezu da ništa ne preduzimate.

— Nisam uzeo nikakvu obavezu, kunem vam se; osećam se potpuno slobodan. Hodite, hodite, Atose, hajdemo!

— Kuda?

— Kod g. od Bofora ili kod g. od Bujona: reći ćemo im u čemu je stvar.

— Dobro, ali pod jednim uslovom; a to je da ćemo otpočeti s biskupovim pomoćnikom. On je sveštenik i upućen je u pitanja savesti, i mi ćemo mu izneti svoj slučaj.

— Ah! — reče Aramis — On će sve upropastiti, sve će pripisati sebi; završimo s njim umesto da s njim počnemo.

Atos se osmehnu. Videlo se da je na dnu srca imao jednu misao koju nije izgovarao.

— Pa dobro! Neka tako bude, — reče on — s kojim ćemo početi?

— S g. od Bujona, ako hoćete; on nam je prvi usput.

— A sad ćete mi dozvoliti nešto, zar ne?

— Šta to?

— Da svratim u hotel kod cara Karla Velikog da bih zagrlio Raula.

— Kako da ne! Idem s vama, zagrlićemo ga obojica.

Obojica behu uzeli ponovo čamac koji ih je doveo i naredili da ih odvezu u Hale. Tu nađoše Grimoa i Blezoa, koji su držali njihove konje i sva četvorica se uputiše prema ulici Genego.

Ali Raul nije bio u hotelu kod Velikog kralja, u toku dana beše primio poruku od g. Princa i s Olivenom krenuo čim je ovu primio.

XXXV

TRI DESNE RUKE GLAVNOKOMANDUJUĆEG

Kao što su se dogovorili i redom koji su utvrdili, Atos i Aramis se uputiše, izišavši iz krčme kralja Karla Velikog, ka domu g. vojvode od Bujona.

Noć je bila mračna i mada su pozniji časovi postajali sve tiši i pustiji, u njoj su i dalje odjekivali oni šumovi koji na prečac bude opsednuti grad. Na svakom koraku se nailazilo na barikade, na svakom uglu ulica behu razapeti lanci, na svakom raskršću logori; patrole su se ukrštale izmenjujući lozinke, glasnici koje su jedan drugima slale vođe jurili su trgovima; najzad su miroljubivi stanovnici koji su stajali na svojim prozorima uzbuđeno razgovarali s ratobornijim sugrađanima koji su jurili ulicama s ostragušama na ramenu ili puškom u ruci, a taj razgovor je pokazivao uzbuđenje duhova.

Atos i Aramis nisu mogli preći sto koraka a da ih ne zaustave straže postavljene na barikadama koje su ih pitale za znake raspoznavanja; ali su oni odgovarali da idu kod g. od Bujona da mu saopšte važnu vest i ovi bi se zadovoljili time što su im dali vodiča pod izgovorom da ih prati i olakša im prolaz, ali kome je u stvari naređeno da pazi na njih. Vodič je krenuo ispred njih, pevajući: „Hrabri g. od Bujona pati od gihta.”

To je bila jedna od najnovijih pesmica koja se sastojala iz bezbroj kitica u kojima je ovako dobio svoje.

Stigavši u blizinu palate Bujon, sretoše jednu malu grupu od tri plemića koji su znali sve lozinke jer su se kretali bez vodiča i pratnje i koji su, kad bi stigli do barikada, samo izmenjali nekoliko reči s onima koji su ih čuvali i propuštali bi ih sa svim obzirima koji su nesumnjivo pripadali njihovom društvenom položaju. Atos i Aramis zastadoše.

— Oh! oh! Vidite li, grofe? — reče Aramis.

— Vidim — reče Atos.

— Šta vam se čini, ko su ova tri plemića?

— A vama, Aramise?

— Pa to su naša tri čoveka.

— Niste se prevarili, sasvim sam jasno poznao g. od Flamarena.

— A ja g. od Šatijona.

— Što se tiče plemića u mrkom ogrtaču…

— To je kardinal.

— Lično.

— Kako se, kog vraga usuđuju da priđu tako blizu palati Bujon — upita Aramis.

Atos se osmehnu ali ne odgovori. Pet minuta docnije zakucaše na prinčeva vrata.

Jedan stražar je čuvao vrata kao što je to običaj za ljude koji su na višem položaju; u dvorištu se čak nalazilo malo odeljenje vojnika, spremno da izvrši naređenja ađutanta g. princa od Kontija.

Kao što je pesma govorila, g. vojvoda od Bujona je bolovao od gihta i ležao u postelji; ali i pored te ozbiljne nelagodnosti koja mu već mesec dana nije dozvoljavala da pojaše konja, što će reći od početka opsade Pariza, on ipak poruči da je spreman da primi gg. grofa od La Fera i viteza d’Erbleja.

Dva prijatelja uvedoše kod g. vojvode od Bujona. Bolesnik se nalazio u svojoj sobi i ležao okružen najratobornijom opremom koja se može zamisliti. Svuda na zidovima visilo je bezbroj mačeva, pištolja, oklopa i ostraguša, i moglo se jasno videti da će g. od Bujona, čim ga prođe giht, zadati velike muke neprijateljima parlamenta. A dotle je bio primoran, na svoje veliko žaljenje kako je govorio, da ostane u postelji.

— Ah! Gospodo, — uzviknu on spazivši dvojicu posetilaca i učinivši napor da se izdigne na postelji, što mu izazva na licu bolnu grimasu — vi ste stvarno srećni; možete da jašete, da se krećete tamo amo, da sa borite za narodnu stvar. A ja sam, kao što vidite, prikovan za postelju. Ah, đavolski giht! — reče on zgrčivši lice ponovo. — Đavolski giht!

— Gospodaru, — reče Atos — mi stižemo iz Engleske i prvo što smo učinili stigavši u Pariz, to je da dođemo i obavestimo se o stanju vašeg zdravlja.

— Velika vam hvala, gospodo, velika vam hvala! — nastavi vojvoda. — Zdravlje mi je slabo, kao što vidite… Đavolski giht! Ah, vi stižete iz Engleske? A kralj Čarls je dobro, kao što sam sad čuo.

— Mrtav je, gospodaru — reče Aramis.

— Eh! — reče vojvoda iznenađeno.

— Umro je na gubilištu, pošto ga je parlament osudio.

— Nemoguće.

— I presuda je izvršena pred nama.

— A šta mi je onda govorio g. od Flamarena?

— G. od Flamarena? — reče Aramis.

— Da, sad je izišao odavde. Atos se osmehnu.

— S dva druga? — reče on.

— S dva druga, da — nastavi vojvoda, a zatim dodade uznemireno: — Da ih niste sreli?

— Pa da, čini mi se na ulici — reče Atos. I pogleda u Aramisa osmehujući se, a ovaj opet pogleda u Atosa pomalo začuđeno.

— Đavolski giht! — uzviknu g. od Bujona osećajući se očigledno nelagodno.

— Gospodaru, — reče Atos — zaista je potrebna sva vaša odanost stvari Parižana da biste mogli ostati ovako bolesni na čelu vojske i ta istrajnost zaista izaziva divljenje, moje i g. d’Erbleja.

— Šta ćete, gospodo! Mora se, i vi ste primer za to, vi tako hrabri i odani, vi kojima moj dragi kolega vojvoda od Bofora duguje slobodu a možda i život, mora se žrtvovati za opštu stvar. I tako se, kao što vidite, i ja žrtvujem; ali, priznajem da sam pri kraju snage. Srce je dobro, glava je zdrava; ali me ubija ovaj đavolski giht i priznajem da bih ja, kad bi dvor usvojio moje zahteve, zahteve sasvim opravdane, pošto tražim samo odštetu koju mi je obećao lično bivši kardinal kad su mi oduzeli moje Sedansko prinčevstvo, da, priznajem, kad bi mi dali imanje iste vrednosti, i kad bi me obeštetili za gubitak prihoda sa tog imanja za ovo vreme, što će reći za ovih osam godina; kad bi prinčevska titula bila dodeljena članovima moje kuće i kad bi mom bratu Tirenu bio vraćen komandantski položaj, da bih se ja odmah povukao na svoja imanja i pustio dvor i parlament da se među sobom nagode kako im drago.

— I bili biste potpuno u pravu, gospodaru — reče Atos.

— To je i vaše mišljenje, zar ne, gospodine grofe od La Fera?

— Sasvim.

— I vaše takođe, gospodine viteže d’Erbleju?

— Potpuno.

— Pa lepo! Uveravam vas, gospodo, — nastavi vojvoda — da je to ono što ću najverovatnije usvojiti. Dvor pokušava da pregovara sa mnom u ovom trenutku; zavisi od mene da li ću prihvatiti. Do sad sam te predloge odbijao, ali pošto mi ljudi kao što ste vi kažu da grešim, i pošto mi iznad svega ovaj đavolski giht onemogućava da učinim ma kakvu uslugu stvari Pariza, vere mi, osećam želju da primim vaš savet i da prihvatim predlog koji mi je maločas učinio g. od Šatijona.

— Prihvatite, prinče, — reče Aramis — prihvatite.

— Vere mi hoću. Čak mi je i krivo što sam ga večeras skoro odbio… ali sutra će biti savetovanje, pa ćemo videti.

Dva prijatelja pozdraviše vojvodu.

— Idite, gospodo, — reče im ovaj — idite, mora biti da ste veoma umorni od svog puta. Jadni kralj Čarls! Ali najzad, ipak ima i malo njegove greške u svemu tome i ono što treba da nas uteši, to je da Francuska nema šta sebi da prebaci u toj prilici i da je ona učinila sve što je mogla da ga spase.

— Oh! Što se toga tiče, — reče Aramis — mi smo svedoci, naročito g. od Mazarena…

— Pa vidite, stvarno mi je milo što mu to priznajete; ima u osnovi nešto dobro u tom kardinalu i da nije stranac… pa, odalo bi mu se priznanje. Jao! Đavolski giht!

Atos i Aramis izađoše, ali ih sve do predsoblja ispratiše jauci g. od Bujona; bilo je očigledno da jadni princ pati kao uklet.

Kad stigoše do glavnih vrata, Aramis upita Atosa:

— Pa šta mislite?

— O kome?

— O g. od Bujona, bogamu!

— Mislim o njemu ono što misli pesmica koju peva naš vodič — nastavi Atos:

Jadni g. od Bujona,

pati od gihta.

— I stoga, kao što ste videli, nisam mu rekao ni reči o stvari zbog koje smo došli.

— I oprezno ste postupili, izazvali bi mu nov napad. Hajdemo kod g. od Bofora.

Dva prijatelja se uputiše ka palati Vandom.

Na satu je izbijalo deset časova kad stigoše.

Palata Vandom je bila isto tako dobro čuvana i pružala isto tako ratoborni izgled kao i palata Bujon. Tu su se nalazile straže, odeljenja vojnika u dvorištu, puške složene u kupe i osedlani konji vezani za alke. Dva konjanika koji su izlazili u trenutku kad su Atos i Aramis ulazili bili su primorani da nateraju svoje konje unatrag da bi ove propustili.

— Ah, ah! Gospodo, — reče Aramis — ovo je očigledno noć susreta, priznajem da bismo bili veoma nesrećni kad ne bismo uspeli da se sretnemo sutra, pošto smo se ove noći tako često sretali.

— Oh! Što se toga tiče, gospodine, — odgovori Šatijon (jer je on to s Flamarenom izlazio od vojvode od Bofora) — možete biti mirni; ako se srećemo noću ne tražeći se, tim pre ćemo se sresti danju kad budemo jedni druge tražili.

— Nadam se, gospodine — reče Aramis.

— A ja sam u to uveren — reče vojvoda.

Gg. od Flamarena i Šatijona produžiše dalje a Atos i Aramis sjahaše.

Tek što behu prebacili uzde svojih konja preko ruku lakejima i skinuli svoje ogrtače, kad im priđe jedan čovek i pošto ih je za trenutak zagledao pri sumnjivoj svetlosti fenjera koji je visio u sredini dvorišta, uzviknu od iznenađenja i baci im se u naručje.

— Grofe od La Fera, — uzviknu taj čovek — viteže d’Erbleju! Kako to da ste ovde, u Parizu?

— Rošfor! — rekoše jednoglasno dva prijatelja.

— Da, bez sumnje. Stigli smo, kao što ste saznali, iz Vandomoa pre pet do šest dana i spremamo se da zadamo posla Mazarenu. Vi ste svakako još uz nas, pretpostavljam?

— Više no ikad. A vojvoda?

— On je besan na kardinala. Vi znate za uspehe našeg dragog vojvode! On je pravi kralj Pariza; ne može da izađe a da se ne izloži opasnosti da ga udave od oduševljenja.

— Ah! Utoliko bolje, — reče Aramis — ali recite mi, zar nisu to gg. od Flamarena i Šatijona koji izlaze odavde.

Da, baš sad ih je vojvoda primio, dolazili su svakako od Mazarena, ali su našli s kim da govore, jamčim vam.

— U dobar čas! — reče Atos — A da li bismo mogli da imamo čast da vidimo njegovo visočanstvo?

— Kako da ne! Ovog časa. Vi zvate da vas on u svakom trenutku prima. Pođite za mnom, zahtevam tu čast da vas ja prijavim.

Rošfor pođe napred. Pred njim i pred dvojicom prijatelja otvoriše se sva vrata. Zatekoše g. Bofora u trenutku kad je hteo da sedne za sto. Stotinu poslova koje je imao te večeri učinili su te je zadocnio s večerom sve dotle; ali uprkos ozbiljnih prilika, tek što ču imena koja mu je prijavljivao Rošfor, ustade sa stolice koju je primicao stolu i prilazeći živo u susret dvojici prijatelja, reče:

— Ah! Tako mi boga, budite dobrodošli; gospodo. Dolazite da podelite večeru sa mnom, zar ne? Boažoli, obavestite Noarmona da imam dva gosta va večeri. Vi poznajete Noarmona, zar ne gospodo? To je moj glavni kuvar, naslednik čiča Martoa koji slravlja one odlične pastete koje znate. Boažoli, nek nam pošalje jednu od svojih pasteta, ali ne od one vrste koju je pravio za La Ramea. Hvala bogu! Nisu nam više potrebne lestvice od užeta, kame, ni lopte za zapušavanje usta.

— Gospodaru, ne uznemiravajte zbog nas svog slavnog glavnog kuvara, čije mnogobrojne i različite sposobnosti poznajemo. Večeras ćemo, s dopuštenjem Vašeg visočanstva, samo imati čast da se raspitamo o vašem zdravlju i da primimo vaše zapovesti.

— Oh, što se tiče mog zdravlja, vidite, gospodo, ono je odlično. Zdravlje koje je izdržalo pet godina u Vensenu i uz g. od Šavinjija, u stanju je da podnese sve. Što se tiče mojih zapovesti, vere mi, priznajem da bih bio veoma zbunjen kad bih morao da vam ih izdam, jer svako na sve strane izdaje svoje zapovesti i ako se ovo produži, ja ću završiti time da zapovesti više ne izdajem.

— Zaista? — reče Atos — Ja sam pak mislio da parlament računa na vašu ujedinjenost.

— Ah, da, ujedinjenost! Baš je lepa! S vojvodom od Bujona ide još i kojekako, on boluje od gihta i ne napušta postelju, čovek se s njim može sporazumeti; ali sa g. d’Elbefom i njegovim slonovima sinovima… Vi znate pesmicu o g. d’Elbefu, gospodo?

— He gospodaru.

— Zaista!

Vojvoda stade pevati:

Gospodin d’Elbef s decom

besni po trgu Roajalu,

idu svi četvoro besneći,

gospodin d’Elbef s decom.

Ali čim treba ratovati

zbogom ratnička ćudi,

gospodin d’Elbef s decom

besni po trgu Roajalu.

— Ali, — reče Atos — nadam se da nije tako s biskupovim pomoćnikom.

— Ah, bogami jeste! S biskupovim pomoćnikom je još gore. Nek vas bog sačuva zapletenih sveštenika, naročito kad nose oklop pod odeždom. Umesto da mirno sedi u svojoj biskupiji i peva blagodarenja za pobede koje ne odnosimo, ili za pobede u kojima smo potučeni, znate li šta radi?

— He.

— On sakuplja puk kome daje svoje ime, Korintski puk. On postavlja poručnike i kapetane, ni manje ni više nego kao da je maršal Francuske, i pukovnike kao da je kralj.

— Da, ali kad se treba boriti, — reče Aramis — nadam se da ostaje u svojoj arhiepiskopiji?

— Pa, ni najmanje, eto gde se varate, dragi moj d’Erbleju! Kad se treba boriti, on se bori; tako da, kako mu je ujakova smrt dala mesto u parlamentu, jednako je čoveku na putu; u parlamentu, u savetu, u borbi. Princ od Kontija je samo naslikani general, i to kako naslikan! Grbavi princ! Ah! Sve se to vrlo rđavo razvija, gospodo, sve se to vrlo rđavo razvija!

— I tako, gospodaru, Vaše visočanstvo nije zadovoljno? — reče Atos izmenivši pogled s Aramisom.

— Nije zadovoljno, grofe! Recite bolje da je moje visočanstvo besno. I to je došlo dotle, vidite, kažem to vama ali ne bih to rekao drugima, dotle da bih, kad bi kraljica priznajući svoj greh prema meni, pozvala natrag moju majku iz progonstva i s pravom nasleđa dala mi admiralski čin koji je pripadao mome ocu i koji su mi obećali kad on umre, pa lepo! Ne bih bio daleko od toga da učim pse da pokazuju kako u Francuskoj ima i većih lopova nego što je g. od Mazarena.

Sad Atos i Aramis ne izmeniše samo pogled, nego pogled i osmeh; i da nisu sreli gg. od Flamareia i Šatijona pogodili bi da su oni svakako prošli ovuda. Stoga ne zucnuše ni reči o boravku g. od Mazarena u Parizu.

— Gospodaru, — reče Atos — sad smo zadovoljni. Mi nismo imali, dolazeći kod Vašeg visočanstva u ovo doba, drugih namera nego da damo dokaza svoje odanosti i da vam kažemo da vam stojimo na raspoloženju kao vaše najvernije sluge.

— Kao moji najverniji prijatelji, gospodo, kao moji najveriiji prijatelji! Vi ste to dokazali; i ako se ikad pomirim s dvorom dokazaću vam, nadam se, da sam ostao vaš prijatelj kao i prijatelj one gospode, kako se ono vraga zvahu, d’Artanjana i Portosa?

— D’Artanjan i Portos.

— Ah! Jeste, tako je. I tako znajte, grofe od La Fera, znajte, viteže d’Erbleju, da sam potpuno i uvek vaš.

Atos i Aramis se pokloniše i izađoše.

— Dragi moj Atose, — reče Aramis — verujem da ste pristali da me pratite, nek mi bog oprosti, samo zato da bi mi dali jednu pouku?

— Čekajte samo dragi moj, — reče Atos — imaćete još vremena da to primetite kad budemo izišli od biskupovog pomoćnika.

— Hajdemo, dakle, u nadbiskupiju — reče Aramis.

I obojica se uputiše prema Siteu. Prilazeći kolevci Pariza, Atos i Aramis zatekoše ulice preplavljene vodom, i moradoše opet uzeti čamac.

Bilo je prošlo jedanaest časova ali je bilo poznato da se kod biskupovog pomoćnika može doći u svako doba; njegova neverovatna radinost je po potrebi stvarala od noći dan, a od dana noć.

Nadbiskupska palata je virila iz nedara vode i po broju čamaca koji su bili ukotvljeni oko tog dvorca, čovek bi rekao da se nalazi u Veneciji a ne u Parizu. Ti čamci su plovili tamo amo, ukrštali se u svim pravcima, gubili se u lavirintu ulica Sitea ili su se udaljavali u pravcu Arsenala ili keja Sen-Viktor i tu plovili kao po jezeru. Neki od tih čamaca su bili tihi i tajanstveni, drugi osvetljeni i bučni. Dva prijatelja su klizili kroz ceo taj svet čamaca i pristali sami.

Celo prizemlje nadbiskupije bilo je pod vodom, ali su duž zidova postavljene neke vrste stepeništa i celokupna promena koju je izazvala poplava sastojala se u tome što se ulazilo kroz prozore umesto na vrata.

Na taj način Atos i Aramis stigoše u sveštenikovo predsoblje. To predsoblje je bilo pretrpano lakejima, jer je dvanaestak velikaša čekalo u salonu koji je za to određen.

— Bože moj! — reče Aramis — Ta pogledajte, Atose! Da li će taj sujetni biskupov pomoćnik pružiti sebi zadovoljstvo da nas pusti da čekamo.

Atos se osmehnu.

— Dragi moj prijatelju, — reče mu on — treba ljude shvatiti sa svim nezgodnim posledicama njihovog položaja; u ovom trenutku biskupov pomoćnik je jedan od sedmorice do osmorice kraljeva koji vladaju u Parizu, on ima svoj dvor.

— Da, — reče Aramis — ali mi nismo dvorani.

— Stoga ćemo mu poslati svoja imena i ako nam ne uputi pristojan odgovor, pa lepo! Pustićemo ga da se bavi poslovima Francuske a i svojim ličnim, dovoljno je pozvati lakeja i staviti mu pola pistola u ruku.

— Eh! Upravo, — uzviknu Aramis — ne varam se… da… ne… tako je; Bazen! Hodite ovamo, klipane!

Bazen koji je u tom trenutku prolazio kroz predsoblje, veličanstveno obučen u crkvenu odeću, okrete se, namrštivši se, da vidi ko je taj bezobraznik koji mu se na taj način obraća. Ali tek što je poznao Aramisa, kad tigar postade jagnje i prišavši dvojici plemića, reče:

— Kako! Vi ste to, gospodine viteže! Vi ste to, gospodine grofe! Evo vas obojice u trenutku kad smo se toliko brinuli za vas! Oh! Kako sam srećan što vas vidim!

— Dobro, dobro, prika Bazene, — reče Aramis — prekinite s ljubaznostima. Dolazimo da vidimo biskupovog pomoćnika, ali se žurimo i moramo ga videti još ovog trenutka.

— Kako da ne! — reče Bazen — Još ovog časa, bez sumnje; velikaši kao što ste vi ne puštaju se da čekaju. Samo je u ovom trenutku u tajnim pregovorima s izvesnim g. od Brija.

— Od Brija! — uzviknuše jednoglasno Atos i Aramis.

— Da! Ja sam ga lično prijavio i odlično se sećam njegovog imena. Poznajete li ga, gospodine? — dodade Bazen okrećući se Aramisu.

— Čini mi se da ga poznajem.

— Ja ne mogu to reći, — nastavi Bazen — jer je bio tako dobro uvijen u svoj ogrtač da i pored sveg svog nastojanja nisam mogao da vidim ni najmanji deo njegovog lica. Ali ja ću sad ući da vas prijavim i možda ću ovog puta imati više sreće.

— Nije potrebno, — reče Aramis — odustajemo da vidimo večeras g. biskupovog pomoćnika, zar ne Atose?

— Kako hoćete — reče grof.

— Da, on ima suviše važne poslove da svršava s tim g. od Brija.

— A hoću li mu saopštiti da ste dolazili u nadbiskupiju?

— He, nema potrebe, — reče Aramis — hodite, Atose.

I dva prijatelja, krčeći sebi put kroz gomilu lakeja, izađoše iz nadbiskupije dok ih ja Bazen pratio pokazujući njihovu važnost time što im se bezbroj puta klanjao.

— Pa? — upita Atos kad se on i Aramis nađoše u čamcu — Počinjete li da verujete da bismo učinili rđavu uslugu svim tim ljudima hapseći g. od Mazarena?

— Vi ste oličena mudrost, Atose — odgovori Aramis.

Ono što je naročito zapanjilo dvojicu prijatelja, to je koliko je malo važnosti francuski dvor pridao užasnim događajima koji se behu odigrali u Engleskoj, a koji su njima izgledali kao da treba na sebe da svrate pažnju cele Evrope.

Zaista, osim jedne jadne udovice i kraljevskog siročeta koji su plakali u jednom uglu Luvra, izgledalo je kao da niko i ne zna da je postojao nekakav kralj Čarls i da taj kralj tek što je umro na gubilištu.

Dva prijatelja zakazaše sastanak za sutradan ujutru u deset časova, jer mada noć beše već dobro odmakla kad stigoše do vrata hotela, Aramis je tvrdio da ima da obavi još nekoliko važnih poseta i pustio je Atosa samog da uđe.

Sutradan se sastadoše baš kad je otkucavalo deset časova. Atos je sam izišao još u šest časova ujutru.

— Pa, jeste li imali kakvih vesti? — upita Atos.

— Nikakvih; niko nije nigde video d’Artanjana, a ni Portos se nije još pojavio. A kod vas?

— Ništa.

— Vraga! — reče Aramis.

— Zaista, — reče Atos — to zadocnjenje nije prirodno; oni su udarili kraćim putem i prema tome je trebalo da stignu pre nas.

— Dodajte tome, — reče Aramis — da mi poznajemo d’Artanjana po hitrini njegovog putovanja i da on nije čovek koji bi izgubio i jedan sat znajući da ga mi čekamo…

— Nameravao je, ako se sećate, da bude ovde petog.

— A danas je deveti. Večeras ističe rok.

— Šta nameravate da preduzmete, — upita Atos — ako do večeras ne budemo imali vesti?

— Tako mi boga! Da krenem da ga tražim.

— Dobro — reče Atos.

— A Raul? — zapita Aramis.

Lak oblak pređe preko grofovog čela.

— Raul me mnogo zabrinjava — reče on. — Juče je primio poruku od princa od Kondea, otišao je da mu se pridruži u Sen-Kluu i nije se vratio.

— Zar niste videli gospođu od Ševreza?

— Nije bila kod kuće. A vi ste, Aramise, čini mi se, hteli da svratite kod gospođe od Longvila?

— Zaista sam svratio.

— Pa?

— Ni ona nije bila kod kuće, ali je bar ostavila adresu svog novog stana.

— A gde je to?

— Čikam vas, pogodite.

— Kako hoćete da pogodim gde se nalazi u ponoć, jer pretpostavljam da ste otišli kod nje kad ste se rastali sa mnom, kako, kažem, hoćete da pogodim gde se u ponoć nalazi najlepša i najpreduzimljivija fronderka?

— U zgradi opštine, dragi moj!

— Kako? U zgradi opštine! Je li postavljena za predsednika trgovačkog esnafa?

— Nije, ali je sama sebe postavila za kraljicu Pariza u odsustvu prave kraljice, i kako se nije usudila da se odmah useli u Pale-Roajal ili u Tiljerije, to se uselila u zgradu opštine, gde treba sad da da naslednika ili naslednicu tom dragom vojvodi.

— Niste mi bili saopštili tu činjenicu, Aramise — reče Atos.

— Eh! Stvarno! To je znači zaboravnost, oprostite mi.

— A sad, — upita Atos — šta da radimo odsad pa do večeras? Čini mi se da smo sasvim besposleni.

— Zaboravljate, dragi moj prijatelju, da imamo već sasvim određenog posla.

— Gde to?

— U pravcu Šarantona, bogamu! Nadam se, po njegovom obećanju, da tamo sretnem izvesnog g. od Šatijona koga već odavno mrzim.

— A što to?

— Stoga što je brat izvesnog g. od Kolinjija.

— Ah! Tako je, zaboravio sam… onog koji je polagao pravo na čast da bude vam suparnik. Zbog te drskosti je bio svirepo kažnjen, dragi moj, i to bi zaista trebalo da vam bude dovoljno.

— Da, ali šta ćete? To mi nije dovoljno. Ja sam zlopamtilo; to je moja jedina dodirna tačka s crkvom. Uz sve to, Atose, jasno vam je da vas ništa ne primorava da me pratite.

— Nije nego, — reče Atos — šalite se!

— U tom slučaju, dragi moj, ako ste rešeni da mi pravite društvo, nemamo vremena za gubljenje. Doboš je već lupao, sreo sam topove kad su polazili. Video sam građane kad su se svrstali za borbu na opštinskom trgu: sasvim će se sigurno boriti prema Šarantonu, kao što je to juče rekao vojvoda od Šatijona.

— Mislio sam, — reče Atos — da su noćašnja savetovanja unekoliko izmenila to ratoborno raspoloženje.

— Jesu, svakako, ali će se ipak tući, ako ni zbog čega drugoga, ono da bi se bolje prikrila ta savetovanja.

— Jadni ljudi — reče Atos — koji će poginuti da bi Sedan vratili g. od Bujona, da bi se nasledstvo admiralstva dalo g. od Bofora i da bi biskupov pomoćnik postao kardinal.

— Hajde, hajde, dragi moj! — reče Aramis — Priznajte da ne biste bili takav filozof kad ne bi trebalo da Raul uzme učešća u toj tuči.

— Može biti da govorite istinu Aramise.

— Pa dobro! Hajdemo tamo gde se bore, to je siguran način da pronađemo d’Artanjana, Portosa, a možda i Raula.

— Avaj! — odgovori Atos.

— Dobri moj prijatelju, — reče Aramis — sad kad se nalazimo u Parizu, morate verujte mi, izgubiti tu naviku da stalno uzdišete. U, ratu, bogamu! Kao u ratu, Atose! Zar niste više čovek od mača ili ste postali crkveni čovek! Gledajte, eno hrabrih građana kako prolaze, sto mu gromova! A pogledajte samo onog kapetana, pogledajte, ta skoro ima vojnički izgled!

— Izlaze iz ulice Ovce.

— Doboš na čelu, kao pravi vojnici! Ali pogledajte samo onog momka, kako se ljulja u hodu, kako se isprsio.

— Hm! — reče Grimo.

— Šta? — upita Atos.

— Planše, gospodine.

— Poručnik juče, — reče Aramis — danas kapetan, sutra bez sumnje pukovnik, za osam dana će momak biti maršal Francuske.

— Zapitajmo ga za obaveštenja — reče Atos. I dva prijatelja priđoše Planšeu koji, ponosniji no ikad što ga vide na dužnosti, udostoji se da objasni dvojici plemića da ima naređenje da zauzme položaj na trgu Roajal s dve stotine ljudi koji čine zaštitnicu pariske vojske i da se odatle uputi ka Šarantonu kad se zato ukaže potreba.

Kako su Atos i Aramis išli na istu stranu to ispratiše Planšea do njegovog mesta.

Planše prilično vešto manevrisa sa svojim ljudima po trgu Roajal i razmesti ih iza dugog reda građana raspoređenih u ulici i kvartu Sen-Antoan, očekujući na znak za borbu.

— Dan će biti krvav — reče Planše ratobornim glasom.

— Da, svakako, — odgovori Aramis — ali je daleko odavde do neprijatelja.

— Gospodine, smanjićemo rastojanje — odgovori jedan desetar.

Aramis pozdravi, zatim, okrećući se Atosu, reče:

— Nije mi stalo da se ulogorim na trgu Roajal sa svima ovim ljudima; hoćete li da krenemo napred? Bolje ćemo videti razvoj stvari.

— A zatim g. od Šatijona neće doći da vas potraži na trgu Roajal zar ne? Hajdemo, dakle, napred, prijatelju.

— Zar vi nemate nekoliko reči da sa svoje strane kažete g. od Flamarena?

— Prijatelju, — reče Atos — doneo sam jednu odluku, a to je da više ne potežem mač sem ako sam na to izričito primoran.

— A otkad to?

— Otkad sam potegao kamu.

— Ah, dobro! Još jedna uspomena na g. Mordaunta! Pa lepo, dragi moj, samo vam još nedostaje da osećate grižu savesti što ste ga ubili!

— Pst! — reče Atos stavljajući prst na usta s tužnim osmehom koji je samo njemu bio svojstven — Ne govorimo više o Mordauntu, to će nam doneti nesreću.

I Atos potera konja ka Šarantonu, idući duž predgrađa, zatim dolinom Fekam, koja se crnela od naoružanih građana.

Samo po sebi se razume da ga je Aramis pratio na pola konjske dužine.

XXXVI

BORBA KOD ŠARANTONA

Ukoliko su Atos i Aramis sve dalje odmicali i ukoliko su prestizali pojedinačna odeljenja raspoređena duž puta, videli su kako sjajni i dobro iščišćeni oklopi smenjuju zarđalo oružje i blistave puške dolaze iza šarenih ostraguša.

— Mislim da je ovde pravo bojište, — reče Aramis — vidite li ono odeljenje konjice koje stoji pred mostom, s pištoljima u rukama? Eh! Pripazite, evo topovi stižu.

— Aha! Ta, dragi moj, — reče Atos — gde ste nas vi to doveli? Čini mi se da svuda oko nas vidim lica koja pripadaju oficirima kraljevske vojske. Zar onaj što nam ide u susret s dva brigadira i nije lično g. od Šatijona.

I Atos uze mač u ruku dok je Aramis, verujući da je zaista prešao granice pariskog dela bojišta, prinosio ruku kuburlijama.

— Dobar dan, gospodo, — reče vojvoda približivši se — vidim da uopšte ne shvatate šta se događa, ali ću vam jednom reči sve objasniti. Trenutno se nalazimo u primirju; održava se savetovanje: g. Princ, g. od Reca, g. od Bofora i g. od Bujona pregovaraju trenutno o politici. A, od dveju stvari će se desiti jedna: ili se stvari neće uskladiti i mi ćemo se ponovo sresti, viteže; ili će se uskladiti i pošto ću ja biti oslobođen komandovanja, to ćemo se opet sresti.

— Gospodine, — reče Aramis — vi odlično govorite, dozvolite mi, dakle, da vam uputim jedno pitanje.

— Izvolite, gospodine.

— Gde se nalaze opunomoćenici?

— U samom Šarantonu, u drugoj kući s desne strane kad se dolazi od Pariza.

— I to savetovanje nije bilo predviđeno?

— Nije, gospodo. Ono je, izgleda, rezultat novih predloga koje je juče uveče g. od Mazarena učinio Parižanima.

Atos i Aramis se pogledaše smejući se; oni su znali bolje no iko kakvi su to predlozi kome su učinjeni i ko ih je učinio.

— A ta kuća u kojoj se nalaze opunomoćepici, — upita Atos — pripada?…

— G. od Šanlea, koji komanduje vašim trupama u Šarantonu. Kažem vašim trupama, jer pretpostavljam da su gospoda fronderi.

— Pa… skoro — reče Aramis

— Kako to, skoro?

— Eh, bez sumnje, gospodine; vi to znate bolje no iko da u ovakvom vremenu kao što je ovo, čovek ne može baš određeno reći šta je.

— Mi smo za kralja i gg. prinčeve — reče Atos.

— Moramo se ipak sporazumeti, — reče Šatijon — kralj je s nama, a njegove vojskovođe su gg. od Orleana i Kondea.

— Da, — reče Atos — ali je njegovo mesto u našim redovima s gg. od Kontija, od Bofora, d’Elbefa i od Bujona.

— To može biti, — reče Šatijon — i što se mene tiče, poznato je da ja nisam bogzna kako naklonjen g. od Mazarena; čak su i moji interesi u Parizu: tu vodim jednu veliku parnicu od koje zavisi celo moje imanje i, ovakav kakav sam, raspitao sam se kod svog advokata…

— U Parizu?

— Ne, nego u Šarantonu… G. Viol, koga znate po čuvenju, odličan čovek, malo tvrdoglav; ali on nikako nije uz parlament. Nameravao sam da se s njim vidim juče uveče, ali me je naš susret sprečio da se pozabavim svojim poslovima. A kako se poslovi moraju obaviti, koristio sam se primirjem i eto zbog čega se nalazim među vama.

— G. Viol, dakle, deli svoje savete pod vedrim nebom? — upita Aramis smejući se.

— Da, gospodine, i to čak na konju. On danas komanduje odeljenjem od pet stotina ljudi naoružanih pištoljima i ja sam ga, da bih mu odao poštovanje, posetio s ova dva mala topa, a vi ste izgledali tako iznenađeni kad ste me videli pred njima. Moram priznati da ga u prvi mah nisam poznao; on nosi dugi mač preko svoje haljine i pištolje o pasu, što mu daje strahovit izgled u čemu biste vi uživali, ukoliko biste imali sreću da ga sretnete.

— Ako je toliko zanimljivo da ga čovek vidi, možemo se potruditi da ga namerno potražimo — reče Aramis.

— Trebalo bi da požurite, gospodo, jer pregovaranja ne mogu još dugo trajati.

— A ako se prekinu bez rezultata, — reče Atos — pokušaćete da osvojite Šaranton?

— To je moje naređenje, ja komandujem jurišnim odredima i učiniću sve što mogu da uspem u tome.

— Gospodine, — reče Atos — pošto vi komandujete konjicom…

— Izvinite, ja sam glavnokomandujući!

— Utoliko bolje!… Morate poznavati sve svoje oficire, podrazumevam time sve koji su od nekog značaja.

— Pa da, ili bar skoro sve.

— Budite tako ljubazni i recite mi da li nemate pod svojim zapovedništvom g. viteza d’Artanjana, musketarskog poručnika.

— He, gospodine, on nije s nama; već je više od šest nedelja kako je napustio Pariz i nalazi se, kako kažu, po jednoj misiji u Engleskoj.

— To sam znao, ali sam mislio da se vratio.

— Nije, gospodine, i ne znam da ga je iko ponovo video. O tome vas mogu obavestiti utoliko bolje što su musketari s nama i što u odsustvu g. d’Artanjana, g. od Kambona zauzima njegovo mesto.

Dva prijatelja se pogledaše.

— Vidite — reče Atos.

— To je neobično — reče Aramis.

— Neminovno je da im se na putu dogodila neka nesreća.

— Danas je osmi, večeras ističe određeni rok. Ako večeras ne budemo imali vesti, krenućemo sutra ujutru.

Atos klimnu potvrdno glavom, a zatim okrećući se, reče:

— A g. od Braželona, mladić od petnaest godina, pridodat g. Princu? — upita Atos skoro zbunjen što time dozvoljava da skeptični Aramis nazre njegovu očinsku brigu — Da li on ima čast da ga vi poznajete, gospodine vojvodo?

— Da, svakako, — odgovori Šatijon — stigao nam je jutros s g. Princom. Divan mladić! Je li on vaš prijatelj, gospodine grofe?

— Jeste, gospodine, — odgovori Atos prijatno uzbuđen — i to do te mere da bih želeo da ga vidim. Da li je to mogućno?

— Vrlo mogućno, gospodine. Budite ljubazni i pođite sa mnom, ja ću vas odvesti u glavni štab.

— Hej! — reče Aramis osvrćući se — Iza nas je, izgleda mi, neka velika buka.

— Zaista, veliki odred konjanika dolazi prema nama! — reče Šatijon.

— Poznajem g. biskupovog pomoćnika po njegovom fronderskom šeširu.

— A ja, g. od Bofora po njegovim belim perima.

— Dolaze galopom. G. Princ je s njima. Ah! Eno gde se rastaje s njima.

— Doboš lupa zbor — uzviknu Šatijon. — Čujete li? Moramo se raspitati.

Zaista, videlo se kako vojnici trče k oružju, kako konjanici koji behu sjahali uzjahuju, trube su svirale, doboši lupali; g. od Bofora potrže mač.

Sa svoje strane g. Princ dade znak za okulljanje i svi oficiri kraljevske vojske koji se za trenutak behu izmešali s pariskim trupama, potrčaše’ k njemu.

— Gospodo, — reče Šatijon — primirje je prekinuto, to je očigledno; borićemo se. Vratite se, dakle, u Šaranton, jer ću uskoro napasti. Eno g. Princ mi daje znak.

I zaista je jedan poručnik tri puta izdizao u vis zastavu g. Princa.

— Doviđenja, gospodine viteže! — doviknu Šatijon.

I odjuri galopom da se pridruži svojoj pratnji.

Atos i Aramis okrenuše i sami konje i odoše da pozdrave biskupovog pomoćnika i g. od Bofora. Što se tiče g. od Bujona, spopao ga je pri kraju pregovora takav užasan napad gihta da su bili primorani da ga u nosiljci odnesu u Pariz.

Umesto njega je g. d’Elbef, praćen svojom četvoricom sinova kao kakvim štabom, prolazio kroz redove pariske vojske.

Za to vreme se između Šarantona i kraljevske vojske obrazovao dug beo međuprostor koji je izgledao kao da se priprema da posluži za pokrov leševima.

— Ovaj Mazaren je zaista sramota za Francusku — reče biskupov pomoćnik pritežući opasač na kome je visio mač koji je, po običaju nekadašnjih sveštenika ratnika, nosio preko svoje nadbiskupske odežde. — To je cicija koji bi hteo da upravlja Francuskom kao kakvim majurom. Stoga Francuska može da očekuje sreću i mir tek kad je on napusti.

— Izgleda da se nisu sporazumeli u pitanju boje šešira — reče Aramis.

U istom trenutku g. od Bofora podiže svoj mač.

— Gospodo, — reče on — uzaludno smo pregovarali; hteli smo da se oslobodimo te barabe Mazarinija; ali kraljica koja je zaćorena u njega hoće bez pogovora da ga zadrži kao ministra, tako da nam ostaje još samo jedno sredstvo, a to je da ga do nogu potučemo.

— Dobro! — reče biskupov pomoćnik — To je ona obična govornička veština g. od Bofora.

— Sreća je što svoje greške u francuskom jeziku ispravlja vrhom mača — reče Aramis.

— Pih! — reče biskupov pomoćnik s prezirom. — Kunem vam se da je u celom ovom ratu veoma bleda ličnost.

Pa i sam izvuče mač.

— Gospodo, — reče on — eno neprijatelja ide na nas; nadam se da ćemo mu uštedeti polovinu puta.

I ne vodeći računa o tome da li ga prate ili ne, on krenu. Njegov puk, koji je nosio ime Korintski puk, po imenu njegove nadbiskupije, ustalasa se za njim i otpoče metež.

Što se tiče g. od Bofora, on pod vođstvom g. od Noarmutijea, krenu konjicu prema Etampu, gde je trebalo da sretne jedan konvoj s namirnicama koji su Parižani nestrpljivo očekivali. G. od Bofora se spremao da ga potpomogne.

G. od Šanlea, koji je komandovao mestom s najvećim delom svojih trupa, bio je spreman da se odupre jurišu, pa čak u slučaju da neprijatelja suzbiju, da pokuša i ispad.

Posle pola časa borba je uzela maha na svim tačkama. Biskupov pomoćnik, koga je izvodio iz kože glas hrabrosti koji je uživao g. od Bofora, beše krenuo napred i lično je činio čuda od junaštva. Zna se da je njegov životni poziv bio mač i on je bio srećan kadgod je mogao da ga izvuče iz korica, bez obzira za koga ili za šta. Ali je ovom prilikom, ako je dobro vršio svoju vojničku dužnost, rđavo vršio svoju dužnost pukovnika. Sa sedam do osam stotina ljudi naleteo je na tri hiljade ljudi, koji su se i sami ustalasali i uz lupu doboša odgurnuli vojnike biskupovog pomoćnika, koji u neredu stigoše do utvrđenja. Ali artiljerijska paljba Šanlea zaustavi u mestu kraljevsku vojsku, koja za trenutak izgledaše kao da je pokolebana. Međutim, to je kratko trajalo i ova ode da se opet svrsta iza grupe kuća i jedne šumice.

Šanle poverova da je došao trenutak; on juriša na čelu dva puka u nameri da goni kraljevsku vojsku; ali se ova, kao što smo rekli, ponovo svrstala i vraćala se napadajući pod vođstvom lično g. od Šatijona. Juriš je bio tako silan i tako vešto izveden da Šanlea i njegove ljude skoro opkoliše. Šanle naredi povlačenje koje otpočeše korak po korak i stopu po stopu. Na nesreću, posle nekoliko trenutaka, Šanle pade smrtno ranjen.

G. od Šatijona ga vide kad pade i glasno objavi ovu smrt koja udvostruči hrabrost kraljevske vojske, a potpuno demoralisa dva puka s kojima je Šanle izveo svoj ispad. Posledica toga bila je da je svako mislio na svoj spas i brinuo se samo kako će se dočepati utvrđenja u čijem je podnožju biskupov pomoćnik pokušavao da ponovo sredi svoj iskasapljeni puk.

Odjednom jedan konjički eskadron dođe u susret pobediocima koji su, izmešani s beguncima, prodirali u utvrđenje. Atos i Aramis su jurišali na čelu, Aramis s mačem i pištoljem u ruci. Atosov mač je bio u koricama, a pištolj u kuburliji. Atos je bio miran i hladan kao da je na kakvoj paradi, samo je njegov lepi i plemeniti pogled bio sve tužniji kako se međusobno kolju toliki ljudi koje su žrtvovali s jedne strane kraljevska tvrdoglavost a s druge strane bes prinčeva. Aramis je naprotiv ubijao i malo po malo se, po svom običaju opijao. Njegove žive oči su postajale plamene; njegova tako lepa izvajana usta osmehivala su se jezivim osmehom; njegove raširene nozdrve upijale su miris krvi; svaki udarac njegovog mača tačno je pogađao, a kundakom od pištolja je dovršavao, umlaćivao ranjenika koji bi pokušao da se pridigne.

Sa suprotne strane i u redovima kraljevske vojske dva konjanika, od kojih je jedan bio pokriven pozlaćenim oklopom a drugi običnim prsnikom od bivolje kože iz kog su izlazili rukavi drugog prsnika od plavog somota, ta dva konjanika jurišala su u prvim redovima. Konjanik s pozlaćenim oklopom nalete na Aramisa i nanese mu udarac mačem koji Aramis odbi sa svojom uobičajenom veštinom.

— Ah! To ste vi, gospodine od Šatijona! — uzviknu vitez. — budite dobrodošli, očekivao sam vas!

— Nadam se da vas nisam pustio da suviše dugo čekate, gospodine! — reče vojvoda. — U svakom slučaju, evo me!

— Gospodine od Šatijona, — reče Aramis izvlačeći iz kuburlije drugi pištolj koji je čuvao za ovu priliku — mislim da ste mrtav čovek ukoliko vam je pištolj prazan.

— Hvala bogu, — reče Šatijon — nije prazan!

I vojvoda, dižući pištolj na Aramisa, nanišani i opali. Ali Aramis saže glavu, u trenutku u kom vide da vojvoda naslanja: prst na obarač i zrno, ne dodirnuvši ga, prelete iznad njegove glave.

— Oh! Promašili ste me — reče Aramis. — Ali ja, kunem se bogom, neću vas promašiti.

— Ako vam ostavim vremena za to! — uzviknu g. od Šatijona mamuzajući konja i jurnuvši na njega s dignutim mačem.

Aramis ga sačeka s onim strahovitim osmehom koji mu je u takvim prilikama bio svojstven; a Atos, koji je video g. od Šatijona kako juri ka Aramisu brzinom munje, već je otvarao usta da vikne: „Pucajte! Ta pucajte!” kad odjeknu pucanj. G. od Šatijona raširi ruke i zavali se na sapi svog konja.

Zrno mu je prodrlo u grudi kroz izrez na oklopu.

— Umreću! — promrmlja vojvoda. I skliznu s konja na zemlju.

— Rekao sam vam, gospodine, i žao mi je sad što sam tako potpuno održao reč. Mogu li vam ma u čemu pomoći?

Šatijon učini znak rukom i Aramis se spremaše da sjaši kad mu neko odjednom zadade silan udarac u bok: bio je to udarac mačem, ali ga je oklop zaštitio.

On se živo okrete, zgrabi tog novog napadača za ruku i tada, istovremeno odjeknuše dva uzvika, jedan njegov i drugi Atosov.

— Raul!

Mladić u isto vreme poznade lik, viteza d’Erbleja i očev glas, i spusti mač. U tom trenutku jurnuše na Raula nekoliko konjanika pariske vojske, ali ga Aramis zaštiti svojim mačem.

— Moj zarobljenik! Prolazite dalje! — viknu on.

Atos je za to vreme uzeo za uzdu konja svog sina i izveo ga iz meteža.

U tom trenutku, g. Princ, koji je iz drugih redova pomagao napad na g. od Šatijona, ulete usred meteža; svi videše kako zasijaše njegove orlovske oči i poznaše ga po njegovim udarcima.

Ugledavši ga, puk Korintskog nadbiskupa, koji biskupov pomoćnik i pored svih svojih napora ne beše uspeo da ponovo organizuje, jurnu kroz sred pariskih trupa, obori sve na svom putu i bežeći ulete u Šaranton, kroz koji projuri ne zaustavljajući se. Biskupov pomoćnik, koga su povukli sobom, prođe pored trupe koju su sačinjavali Atos, Aramis i Raul.

— Ah! Ah! — reče Aramis, koji u svojoj ljubomori nije mogao a da se ne obraduje zbog poraza koji je zadesio biskupovog pomoćnika. — U vašem svojstvu nadbiskupa, monsenjeru, vi morate poznavati sveto pismo.

— A kakve veze ima sveto pismo s onim što mi se dešava? — zapita biskupov pomoćnik.

— To što danas s vama g. Princ postupa kao sveti Pavle u prvoj poslanici Korinćanima.

— Ded, ded! — reče Atos — reč je duhovita ali ne treba ovde očekivati komplimente. Napred, napred, ili bolje rečeno, nazad, jer izgleda mi da su fronderi izgubili bitku.

— To mi je sasvim svejedno! — reče Aramis — ja sam došao ovde samo da bih se sreo sa g. od Šatijona. Sreo sam se s njim, i zadovoljan sam; dvoboj s jednim Šatijonom je laskava stvar!

— A uz to i jedan zarobljenik — reče Atos pokazujući Raula.

Tri konjanika nastaviše put galopom.

Mladić je uzdrhtao od radosti kad je našao oca. Galopirali su jedan uz drugog, mladićeva leva ruka je bila Atosovoj desnoj.

Kad su se našli daleko od bojnog polja, Atos zapita mladića:

— Šta ste tražili tako daleko ispred ostalih u metežu, prijatelju? Čini mi se da tu nije bilo vaše mesto, kad već niste bolje naoružani za borbu.

— I tako nije trebalo da se borim danas, gospodine. Bila mi je poverena jedna misija za kardinala i polazio sam za Rej kad sam video g. od Šatijona da juriša i obuzela me želja da jurišam uz njega. Tada mi je on rekao da me traže dva viteza pariske vojske i imenovao mi je grofa od La Fera.

— Kako! Znali ste da smo tu i hteli ste ubiti svog prijatelja viteza?

— Nisam poznao g. viteza pod njegovim oklopom, — reče Raul crveneći — ali je trebalo da ga poznam po njegovoj veštini i hladnokrvnosti.

— Hvala na komplimentu, mladi moj prijatelju, — reče Aramis — i vidi se odmah ko vas je učio lepom ponašanju. Ali, vi ste krenuli u Gej, kako kažete?

— Da.

— Kod kardinala?

— Svakako. Nosim jednu depešu g. Princa njegovoj preuzvišenosti.

— Treba je odneti — reče Atos.

— Oh! Što se toga tiče, jedan trenutak, bez lažne velikodušnosti, grofe. Šta, dođavola! Naša sudbina i, što je još važnije, sudbina naših prijatelja je u toj depeši.

— Ali ovaj mladić mora ostati veran svome zadatku — reče Atos.

— Na prvom mestu, grofe, vi zaboravljate da je ovaj mladić zarobljenik. Ovo što mi činimo po ratnim pravilima je. Uostalom, pobeđeni ne smeju prezati pri izboru sredstava. Dajte tu depešu, Raule.

Raul oklevaše, gledajući u Atosa kao da je u njegovom pogledu tražio uputstvo za svoje ponašanje.

— Dajte depešu, Raule, — reče Atos— vi ste zarobljenik viteza d’Erbleja.

Raul popusti protiv svoje volje, ali Aramis, koji je imao manje skrupula od grofa od La Fera, sa žurbom dohvati depešu, pročita je i vraćajući je Atosu, reče:

— Vi, koji ste pobožni, čitajte i u ovom pismu razmišljajući, vidite nešto što proviđenje smatra da je važno da mi saznamo.

Nabirajući svoje lepe obrve Atos uze pismo i pomisao da se u pismu radi o d’Artanjanu pomože mu da savlada gađenje koje je osećao zbog toga što ga čita.

A evo šta je stajalo u pismu:

Monsenjeru, večeras ću Vašoj preuzvišenosti poslati onih deset ljudi koje tražite da biste pojačali odred g. od Komenža. To su dobri vojnici koji su u stanju da čuvaju dva opasna protivnika čije se veštine i odlučnosti plaši Vaša preuzvišenost.

— Oh, oh! — reče Atos.

— Pa! — upita Aramis — Šta vam se čini o dvojici protivnika za koje je pored Komenževog odreda, potrebno još deset ljudi da bi ih čuvali? To mi kao jaje jajetu liči na d’Artanjana i Portosa?

— Danas ćemo obigrati čitav Pariz, — reče Atos — i ako do večeras ne budemo imali vesti, krenućemo opet putem za Pikardiju i ja jamčim da ćemo, zahvaljujući d’Artanjanovoj mašti, uskoro naići na putokaz koji će nas osloboditi svih sumnji.

— Obigraćemo, dakle, Pariz i obavestiti se naročito kod Planšea, da nije čuo da se šta govori o njegovom bivšem gospodaru.

— Taj jadni Planše! Govorite olako o njemu, Aramise, bez sumnje je iskasapljen. Svi ti ratoborni građani su izišli iz utvrđenja i biće da su ih iskasapili.

Kako je to bilo vrlo verovatno, dva prijatelja se vratiše u Pariz kroz kapiju Tampl s osećanjem brige i uputiše se prema trgu Roajal gde su očekivali da će čuti vesti o jadnim građanima. Ali se dva prijatelja veoma začudiše kad ih zatekoše kako piju i kako se hvališu, i oni i njihov kapetan, još uvek ulogoreni na trgu Roajal, dok su ih njihove porodice nesumnjivo oplakivale jer su slušale tutanj topova u pravcu Šarantona i verovale da se ovi nalaze usred vatre.

Atos i Aramis se ponovo raspitaše kod Planšea; ali on nije ništa čuo o d’Artanjanu. Htedoše da ga povedu sobom, ali im on izjavi da ne može da napusti svoje mesto bez naređenja pretpostavljenih.

Građani se vratiše tek u pet sati kućama, govoreći da dolaze iz bitke; međutim stalno im je pred očima bio bronzani konj Luja XIII.

— Sto mu gromova! — reče Planše vraćajući se u svoj dućan u ulici Lombar — Potukli su nas do nogu. Nikada se neću utešiti zbog toga.

XXXVII

PUT ZA PIKARDIJU

Atos i Aramis, koji su bili sasvim bezbedni u Parizu, znali su vrlo dobro da se izlažu najvećim opasnostima čim stupe nogom van njega; ali mi znamo šta je za te ljude značilo pitanje opasnosti. Uostalom, oni su osećali da se približava rasplet ove druge odiseje i da je potrebno da se samo još jednom upregnu u jaram, kako se to kaže.

Uostalom, ni sam Pariz nije bio siguran; počinjalo je da nedostaje namirnica, i, ako je kome od generala g. od Kontija bilo potrebno da opet stekne uticaja, napravio bi malu pobunu koju bi umirio, što bi mu za trenutak dalo prednosti nad njegovim kolegama.

U jednoj od tih pobuna. g. od Bofora je naredio da se opljačka kuća i biblioteka g. od Mazarena da bi dao nešto, kako je govorio, tom jadnom narodu da glođe.

Atos i Aramis napustiše Pariz posle tog državnog udara koji se odigrao one iste večeri kada su Parižani potučeni kod Šarantona.

Obojica su napuštali Pariz koji je bio u bedi i skoro pred glađu, dok ga je uznemiravao strah i cepale frakcije. Kao Parižani i fronderi, očekivali su da će naići na istu bedu, na isti strah i spletke u neprijateljskom logoru. Njihovo je iznenađenje, dakle, bilo veliko kad su prolazeći kroz Sen-Deni, saznali da se u Sen-Žermenu smeju, pevaju i provode veseo život.

Dva plemića udariše zaobilaznim putevima, na prvom mestu da ne bi pali u ruke mazarenovaca, koji su bili rasuti po Il-de-Fransu, a i da bi izbegli frondere koji su držali Normandiju i koji bi ih neminovno odveli g. od Longvila da u njima pozna prijatelje ili neprijatelje. Kad jednom izbegoše te dve opasnosti, izbiše na put koji spaja Bulonj i Abevil, i kretoše njime korak po korak, od traga do traga.

Međutim, izvesno vreme su bili u nedoumici; ispitali su dva do tri krčmara, a nijedan iskaz nije rasvetlio njihove sumnje niti uputio određenim pravcem njihovu istragu, kad u Montreju Atos oseti na stolu, pod svojim nežnim prstima, da dodiruje nešto grubo. On zadiže stolnjak i na drvetu pročita ove hijeroglife koji su bili duboko urezani sečivom noža:

P o r t… — d’ A r t… — 2. f e b r u a r.

— Odlično, — reče Atos pokazujući natpis Aramisu — hteli smo ovde da zanoćimo, ali je sad to izlišno. Hajdemo dalje.

Uzjahaše ponovo i stigoše u Abevil. Tu zastadoše, veoma neodlučni zbog velikog broja gostionica. Nisu ih mogli sve obići. Kako da pogode u kojoj su se zaustavili oni koje traže?

— Verujte mi, Atose, — reče Aramis — ne pokušavajmo da ma šta nađemo u Abevilu. Ako smo mi u nedoumici i naši prijatelji su isto tako bili. Da je u pitanju bio samo Portos, on bi odseo u najveličanstvenijoj gostionici i kad bismo naredili da nam pokažu put do nje bili bismo sigurni da ćemo naći trag njegovog prolaska. Ali d’Artanjan nema tih slabosti; Portos mu je mogao uzaludno primećivati da će umreti od gladi, biće da je on nastavio put, neumoljiv kao sudbina, i treba ga tražiti dalje.

Oni, dakle, nastaviše svoj put ali im se ništa ne ukaza. To je bio jedan od najmučnijih zadataka, a naročito najneprijatnijih, taj zadatak koji su preuzeli Atos i Aramis i bez ovog trostrukog pokretača, časti, prijateljstva i zahvalnosti, koji im je bio duboko urezan u duši, naša dva putnika bi sto puta odustala od toga da istražuju pesak, ispituju prolaznike, da tumače znake i proučavaju lica.

Tako su išli do Perona.

Atos je počinjao da očajava. Ta plemenita i neobična priroda prebacivala je sebi neizvesnost u kojoj su se on i Aramis nalazili. Bez sumnje da su rđavo tražili: svakako da nisu bili dovoljno uporni u svom ispitivanju, ni dovoljno oštroumni u istraživanju. Bili su spremni da se vrate kad, prolazeći kroz četvrt koja vodi kapijama grada, na jednom belom zidu koji se nalazio na uglu ulice koja ide oko bedema, Atos baci pogled na jedan crtež nacrtan crnim kamenom i koji je predstavljao, naivno kao što su to prvi dečiji pokušaji u crtanju, dva konjanika koji svom žestinom galopiraju; jedan od dvojice konjanika je u ruci držao natpis na kom je pisalo, na španskom jeziku: „Prate nas.”

— Oh! Oh! — reče Atos — ovo je jasno kao dan. Ma kako da ih pratili, d’Artanjan je ovde zastao pet minuta; to dokazuje, uostalom, da ga nisu pratili u stopu: može biti da je uspeo da im izmakne.

Aramis odmahnu glavom.

— Da je umakao, mi bismo se opet s njim sastali, ili bismo bar čuli da se govori o njemu.

— U pravu ste, Aramise, produžimo.

Bilo bi nemoguće opisati zabrinutost i nestrpljenje dvojice plemića. Zabrinutost je bila u nežnom i prijateljskom Atosovom srcu; nestrpljenje u nervoznom Aramisovom duhu koji je tako lako mogao da plače. Tako su oni galopirali tri do četiri časa žestinom dvojice konjanika sa zida. Iznenada, u jedom uskom tesnacu, stisnutom između dva brežuljka, videše da je put upola zakrčen jednim ogromnim kamenom. Njegovo prvobitno mesto videlo se na jednoj padini brežuljka i ono udubljenje koje je kamen ostavio po izvlačenju, dokazivalo je da se nije mogao sam skotrljati, dok se po njegovoj težini videlo da su bile potrebne mišice kakvog Enselada ili Brijarea da bi ga pokrenule.

Aramis se zaustavi.

— Oh! — reče on gledajući u kamen. — Ovo je delo Ajaksa iz Telamona ili Portosa. Sjašimo, molim vas, grofe, i razgledajmo ovaj kamen.

Obojica sjahaše. Kamen je donesen u očiglednoj nameri da se put prepreči konjanicima. Stoga je, dakle, prvo stavljen popreko; zatim su konjanici naišli na ovu prepreku, sjahali i uklonili je.

Dva prijatelja pogledaše kamen sa svih strana koje su bile izložene svetlosti: on nije pružao ništa neobično. Pozvaše tada Blezoa i Grimoa. Njih četvorica uspeše da prevrnu stenu. Na onoj strani koja je dodirivala zemlju, stajalo je napisano:

„Gone nas osam lakih konjanika. Ako stignemo do Kompijenja, zaustavićemo se kod Krunisanog pauna; gostioničar je naš prijatelj.”

— Evo najzad nešto određeno, — reče Atos — i u svakom slučaju znaćemo na čemu smo. Hajdemo, dakle, kod Krunisanog pauna.

— Dobro, — reče Aramis — ali ako hoćemo da stignemo donde, odmorimo malo konje; skoro smo ih upropastili.

Aramis je govorio istinu. Zastadoše kod prve krčmice; svakom konju dadoše dvostruku mericu zobi natopljene vinom i tri sata odmora, a zatim kretoše ponovo na put. I sami ljudi su bili izlomljeni umorom, ali ih je podržavala nada.

Šest časova docnije Atos i Aramis su ulazili u Kompijenj i raspitivali se o Krunisanom paunu. Pokazaše im jednu firmu koja je predstavljala boga Pana s krunom na glavi.

Dva prijatelja sjahaše, ne obraćajući više pažnje na pretencioznost firme koju bi Aramis, u drugo vreme, oštro kritikovao. Tu nađoše jednog čestitog gostioničara, ćelavog i trbušastog kao kinesko božanstvo, koga zapitaše da li je primio na prenoćište, pre izvesnog vremena, dva plemića koje su gonili laki konjanici. Gostioničar, bez odgovora, ode i potraži u jednom ormanu polovinu sečiva jednog dugog mača.

— Poznajete li ovo? — upita on.

Atos baci samo jedan pogled na to sečivo.

— To je d’Artanjanov mač — reče on.

— Velikog ili malog? — zapita gostioničar.

— Malog — odgovori Atos.

— Vidim da ste prijatelji to gospode.

— Pa, šta im se desilo?

— To da su u moje dvorište ušli s premorenim konjima i pre nego što su imali vremena da za sobom zatvore veliku kapiju, osam konjanika iz lake konjice uleteše za njima.

— Osam! — reče Aramis. — Veoma me čudi da su d’Artanjan i Portos, dva junaka te vrste, dozvolili da ih uhapsi osam ljudi.

— Bez sumnje, gospodine, i osam ljudi ne bi s njima izišli na kraj da nisu kroz grad prikupili dvadesetak vojnika iz puka kraljevih Italijana, koji su u garnizonu u ovom gradu, tako da su vaša dva prijatelja bila doslovno preplavljena brojem.

— Uhapšeni! — reče Atos. — A zna li se zašto?

— Ne, gospodine, odmah su ih odveli i nisu imali vremena da mi ma šta kažu; samo sam, pošto su otišli, našao ovaj deo mača na poprištu borbe, kad sam pomagao da se pokupe dva mrtvaca i pet do šest ranjenika.

— A je li se njima što desilo? — upita Aramis.

— Nije, gospodine, ne verujem.

— E pa, reče Aramis, to je ipak uteha.

— A znate li gde su ih odveli? — upita Atos.

— Prema Luvru.

— Ostavimo Blezoa i Grimoa ovde, — reče Atos — oni će se sutra vratiti u Pariz s konjima, koji su nas danas izneverili na putu i uzmimo poštanske konje.

— Uzmimo poštanske konje — reče Aramis. Poslaše po konje. Za to vreme prijatelji na brzinu ručaše; želeli su da budu u stanju da nastave put, ako u Luvru dobiju neka obaveštenja.

Stigoše u Luvr. Tu se nalazila samo jedna krčma. Tu se pilo piće koje je do naših dana sačuvalo svoju slavu i koje se tu pravilo još u to doba.

— Siđimo ovde, — reče Atos — d’Artanjan nije propustio ovu priliku, ne da popije čašu pića, nego da nam ostavi znak.

Uđoše i zatražiše dve čaše pića na tezgi, kao što su to morali učiniti d’Artanjan i Portos. Tezga za kojom se obično pilo bila je prekrivena olovnom pločom. Na toj ploči je neko napisao, vrhom debele čiode: „Rej, D.”

— Oni su u Reju! — reče Aramis kome taj natpis prvome upade u oči.

— Hajdemo, dakle, u Rej — reče Atos.

— To znači ići mečki na rupu — reče Aramis.

— Da sam ja bio prijatelj Žonasu, kao što sam to d’Artanjanov, — reče Atos — išao bih za njim čak i u stomak kita, a vi biste to učinili isto kao i ja, Aramise.

— Vi me, dragi moj grofe činite bez sumnje boljim no što sam. Da sam sam ne znam da li bih išao tako u Rej, bez velikih mera predostrožnosti; ali kuda vi idete, ići ću i ja.

Uzeše konje i kretoše za Rej.

Atos je i ne sumnjajući dao Aramisu najbolji savet koji se mogao poslušati. U Rej behu stigli izaslanici parlamenta za onu čuvenu konferenciju koja je trebalo da traje tri nedelje i da dovede do onog sumnjivog mira, posle kog je g. Princ uhapšen. Rej su preplavili, od strane Parižana, advokati, predsednici, savetnici, pravnici svih vrsta; a od strane dvora plemići, oficiri i stražari; bilo je, dakle, lako usred tog meteža ostati nezapažen, ukoliko je to čovek želeo. Uostalom, konferencija je dovela do primirja i uhapsiti dva plemića u tom trenutku, pa i da su najistaknutiji fronderi, značilo bi povrediti ljudska prava.

Dva prijatelja su mislila da je sav svet obuzet mišlju koja je njih mučila. Pomešaše se s grupama, verujući da će čuti nešto o d’Artanjanu i Portosu; ali je svako bio zauzet samo mislima o pojedinim članovima ugovora i amandmanima. Atos je bio za to da odu pravo ministru.

— Prijatelju, — primeti Aramis — to što vi kažete zaista je lepo, ali obratite pažnju da naša bezbednost zavisi od toga što smo nezapaženi. Ako pustimo da nas poznaju na bilo koji način, otići ćemo smesta da se pridružimo svojim prijateljima u kakav podzemni zatvor u bedemima iz koga nas ni đavo neće izvući. Postarajmo se da se s njima nađemo ne u nesreći nego po svojoj sopstvenoj ćudi. Pošto su uhapšeni u Kompijenju, dovedeni su u Rej, kao što smo se u to uverili u Luvru; jednom dovedeni u Rej, ispitivao ih je kardinal koji ih je posle tog ispitivanja zadržao uz sebe ili ih je poslao u Sen-Žermen. Što se tiče Bastilje, oni nisu u njoj, jer je Bastilja u rukama frondera i njome komanduje Bruselov sin. Nisu mrtvi, jer bi d’Artanjan poginuo s velikom bukom. Što se tiče Portosa, mislim da je večan kao bog, mada je manje strpljiv. Ne očajavajmo, čekajmo i ostanimo u Reju, jer je moje ubeđenje da su u Reju. Ali, šta vam je? Prebledeli ste!

— Jer sam se setio, — reče Atos skoro drhtavim glasom — da je u zamku Rej g. od Rišeljea naredio da se napravi jedan grozan tajni zatvor…

— Oh! Budite bez brige, — reče Aramis — g. od Rišeljea je bio plemić jednak nama u svemu po poreklu, iznad nas po položaju. Mogao je, kao i kralj, da one koji su najveći od nas udari u glavu, i udarivši tu glavu da je natera da se zaljulja na ramenima. Ali g. od Mazarena je prostak koji najviše što može da učini to je da nas zgrabi za jaku kao obična vojničina. Umirite se, dakle, prijatelju, ja i dalje tvrdim da su d’Artanjan i Portos u Reju, i to živi, vrlo živi.

— Ne mari, — reče Atos — trebalo bi da postignemo kod biskupovog pomoćnika učešće u konferencijama, i tako bismo ušli u Rej.

— Sa svim tim odvratnim advokatčićima! Šta vam pada na pamet, dragi moj? I mislite li da će se uopšte diskutovati pitanja d’Artanjanove i Portosove slobode ili zatvora? Ne, ja sam mišljenja da potražimo kakav drugi način.

— Pa dobro, — nastavi Atos — vraćam se na svoju prvu misao; ne znam bolji način nego što je postupiti iskreno i pošteno. Ići ću, ne kod Mazarena, nego kod kraljice i reći ću joj: „Gospođo, vratite nam svoje sluge a naša dva prijatelja.”

Aramis odmahnu glavom.

— To je poslednje sredstvo koje ćete uvek moći da okušate, Atose; ali, verujte mi, okušajte ga tek u slučaju krajnje nužde; za to će uvek biti dovoljno vremena. A dotle nastavimo sa svojim istraživanjima.

Nastaviše, dakle, da istražuju i toliko su se raspitivali, nateraše toliko sveta na razgovor pod raznim izgovorima od kojih je svaki bio lukaviji od prethodnog, da najzad nađoše jednog vojnika iz lake konjice koji im priznade da je uzeo učešća u pratnji koja je d’Artanjana i Portosa dovela iz Kompijenja u Rej. Bez lakih konjanika, ne bi se znalo čak ni da su ušli u Rej.

Atos se neprekidno vraćao na svoju zamisao da poseti kraljicu.

— Da bismo videli kraljicu, — govoraše Aramis — moramo prethodno videti kardinala, a tek što budemo videli kardinala, setite se onog što vam kažem, Atose, odmah će nas pridružiti našim prijateljima, ali ne na način na koji mi to mislimo. A taj način da im se pridružimo nimalo mi se ne dopada, priznajem. Delajmo u slobodi da bismo mogli da delamo korisno i brzo.

— Ja ću otići kod kraljice — reče Atos.

— Pa dobro, prijatelju moj, ako ste rešeni da učinite tu glupost, obavestite me, molim vas, bar jedan dan unapred.

— Zašto?

— Jer ću se koristiti tom prilikom da odem i učinim jednu posetu u Parizu.

— Kome?

— Vraga! Šta ja znam! Može biti lako gospođi od Longvila. Ona je tamo svemoćna; pomoći će mi. Samo mi po nekome javite ako vas uhapse, tada ću se razleteti što bolje mogu.

— Zašto se ne izložite hapšenju zajedno sa mnom, Aramise? — reče Atos.

— Ne, hvala.

— Ako nas uhapse svu četvoricu, mislim da se ne izlažemo ničem više. Ne bi prošlo više od dvadeset i četiri časa, a sva četvorica bismo bili napolju.

— Dragi moj, otkako sam ubio Šatijona, koga su obožavale sve gospođe Sen-Žermena, suviše sam privukao pažnju na svoju ličnost da se ne bih dvostruko plašio zatvora. Kraljica bi bila u stanju da posluša Mazarenove savete u ovoj prilici, a Mazaren bi joj savetovao da me preda sudu.

— Ali, mislite li vi, Aramise, da ona tog Italijana voli onoliko koliko se to govori?

— Pa ona je mogla da voli jednog Engleza.

— Eh! Dragi moj, ona je žena!

— Ta nije; varate se, Atose, ona je kraljica!

— Dragi prijatelju, žrtvovaću se i zatražiću audijenciju kod Ane od Austrije.

— Zbogom, Atose, idem da pokrenem čitavu vojsku.

— Što?

— Da se vratim i opsednem Rej.

— Gde ćemo se opet naći?

— U podnožju kardinalovih vešala.

I dva prijatelja se rastadoše. Aramis da bi se vratio u Pariz, a Atos da pripremnim merama sebi prokrči put do kraljice.

XXXVIII

ZAHVALNOST ANE OD AUSTRIJE

U pokušaju da dopre do Ane od Austrije Atos je naišao na mnogo manje teškoća nego što je očekivao; sve smetnje su naprotiv iščezle pri prvom pokušaju i audijenciju koju je tražio zakazaše mu za sutradan, po kraljičinom ustajanju, kome je po svom poreklu imao prava da prisustvuje.

Velika gomila sveta je ispunjavala odaje u Sen-Žermenu; nikada Ana od Austrije, ni u Luvru ni u Pale-Roajalu, nije imala veći broj dvorana, samo je među nižim plemstvom nastalo veliko komešanje, dok su se svi prvi plemići Francuske nalazili kraj g. od Kontija, g. od Bofora i biskupovog pomoćnika.

Uostalom, na ovom dvoru je vladalo veliko veselje. Posebno obeležje ovog rata bilo je to što se više ispevalo pesmica nego što se ispalilo topovskih hitaca. Dvor je sastavljao pesmice o Parižanima, dok su Parižani pevali o dvoru, a rane, iako nisu bile smrtonosne, ipak su bile isto tako bolne, jer su nanošene ismevanjem.

Ali usred tog opšteg smeha i prividne lakomislenosti, u osnovi jedna velika briga zaokupljala je sve duhove: da li će Mazaren ostati ministar ili miljenik, ili će Mazaren, koji je došao s juga kao oblak, otići oduvan onim istim vetrom koji ga je i doneo? Svi su to želeli, svi su se tome nadali; tako da je ministar osećao oko sebe da sva laskanja, ova udvaranja pod strahom ili korišću, kriju izvesnu rđavo prikrivenu mržnju. Osećao se nelagodno, ne znajući na šta može da računa ni na koga da se osloni.

Čak i g. Princ, koji se borio za njega, nije nikad propuštao nijednu priliku da mu se podsmehne ili da ga ponizi; i Mazaren je pokušao u dva do tri maha da pred pobednikom kod Rokroa izrazi svoju volju, ali ga je ovaj pogledao tako da mu je stavio do znanja da on, iako ga brani, to ne čini ni iz ubeđenja niti iz oduševljenja.

Onda bi se kardinal vraćao kraljici, svom jedinom osloncu. Ali mu se u dva do tri maha učinilo da je osetio kako mu taj oslonac izmiče ispod ruke.

Kad je došao čas za audijenciju, obavestiše grofa od La Fera da će svakako biti primljen, ali da mora pričekati nekoliko trenutaka jer kraljica održava savetovanje sa svojim ministrom.

To je bilo tačno. Parižani tek što behu poslali novo izaslanstvo koje je trebalo da se trudi da najzad nešto učini u pogledu pregovora i kraljica se savetovala s Mazarenom po pitanju kako treba dočekati to izaslanstvo.

Visoke državne ličnosti su bile veoma zabrinute. Atos nije, dakle, mogao izabrati gori trenutak da govori o svojim prijateljima, jadnim atomima izgubljenim u ovom razularenom vrtlogu.

Ali je Atos bio nepokolebljiv čovek koji ide do kraja kad jednom donese jednu odluku, a kad mu se čini da ta odluka dolazi iz savesti i da mu je nameće dužnost; on zahtevaše da ga uvedu, govoreći da on, iako nije izaslanik ni g. od Kontija, ni g. od Bofora, ni g. od Bujona, ni g. d’Elbefa ni biskupovog pomoćnika, ni gospođe od Longvila, ni Brusela, ni parlamenta, i da dolazi za svoj sopstveni račun, uprkos svemu tome ima veoma važne stvari da kaže njenom veličanstvu.

Po završetku savetovanja kraljica naredi da ga pozovu u njen kabinet.

Atosa uvedoše i on se predstavi. To je bilo ime koje je suviše često odjekivalo u ušima Njenog veličanstva i suviše često zatreperelo u dnu njenog srca, da ga Ana od Austrije ne bi poznala; pa ipak ona ostade bez izraza, zadovoljavajući se da gleda ovog plemića onim ukočenim pogledom koji se dozvoljava samo ženama koje su kraljice, bilo po svojoj lepoti bilo po svom poreklu.

— Znači, dakle, da nam nudite neku uslugu, grofe? — upita Ana od Austrije posle trenutnog ćutanja.

— Da, gospođo, još jednu uslugu — reče Atos koga je neprijatno dirnulo to što je izgledalo kao da ga kraljica nije poznala.

Atos je imao veliko srce i samim tim je bio slab dvoranin.

Ana se namršti. Mazaren, koji je sedeći za jednim stolom prelistavao neke hartije kao što bi to mogao činiti obični državni sekretar, podiže glavu.

— Govorite — reče kraljica.

Mazaren stade opet prelistavati svoje hartije.

— Gospođo, — nastavi Atos — dva naša prijatelja, dva najhrabrija službenika Vašeg veličanstva, g. d’Artanjan i g. od Valona, koje je u Englesku poslao g. kardinal, odjednom su iščezli u trenutku kad su stupili nogom na francusko tle i niko ne zna šta se s njima desilo.

— Pa? — reče kraljica.

— Pa, — reče Atos — obraćam se ljubaznosti Vašeg veličanstva da bih saznao šta je bilo s ta dva plemića, zadržavajući sebi pravo da se docnije obratim vašoj pravičnosti ako bude bilo potrebno.

— Gospodine, — odgovori Ana od Austrije s onom visinom koja je u odnosu s izvesnim ljudima postajala drskost — eto, dakle, zbog čega nas uznemiravate usred velikih poslova koji nas zabrinjavaju? Stvar policije! Eh, gospodine, vi znate, ili bi trebalo da znate, da nemamo više policije od kad nismo više u Parizu.

— Mislim da Vaše veličanstvo — reče Atos poklonivši se s hladnom učtivošću — ne bi imalo potrebe da se raspituje kod policije šta je bilo s gg. d’Artanjanom i od Valona; i ako biste hteli da pitate gospodina kardinala za ta dva plemića, gospodin kardinal bi vam mogao odgovoriti, a da ne ispituje nikog drugog do svoje pamćenje.

— Ali, bože me oprosti! — reče Ana od Austrije s onim prezrivim pokretom usana koji joj je bio svojstven — Čini mi se da vi sami ispitujete.

— Da, gospođo, i na to skoro imam prava, jer se radi o g. d’Artanjanu, o g. d’Artanjanu! Čujete li dobro, gospođo? — reče on tako da se pod uspomenama žene prikloni čelo kraljice.

Mazaren shvati da je vreme da pritekne u pomoć Ani od Austrije.

— Gospodine grofe, — reče on — pristajem da vam saopštim nešto što Njeno veličanstvo ne zna, a to je šta je bilo sa ta dva plemića. Oni nisu poslušali i nalaze se u pritvoru.

— Preklinjem, dakle, Vaše veličanstvo, — reče Atos stalno miran i ne odgovarajući Mazarenu — da pustite iz pritvora gg. d’Artanjana i od Valona.

— To što od mene tražite pitanje je discipline i ne tiče se mene, gospodine — odgovori kraljica.

— G. d’Artanjan nikad nije tako odgovorio kada se radilo o služenju Vašem veličanstvu — reče Atos pozdravljajući dostojanstveno.

I koraknu dva koraka unazad da bi došao do vrata, ali ga Mazaren zadrža.

— I vi dolazite iz Engleske, gospodine? — reče dajući znak kraljici koja je primetno bledela i spremala se da izda oštru zapovest.

— I prisustvovao sam poslednjim trenucima kralja Čarlsa I — reče Atos. — Jadni kralj! On je možda kriv jedino zbog svoje slabosti, a njega su njegovi podanici vrlo strogo kaznili; jer prestoli su veoma uzdrmani u ovo vreme i nije dobro za odana srca da služe interesima prinčeva. To je bio drugi put da je g. d’Artanjan odlazio u Englesku; prvi put je išao kad se radilo o časti jedne velike kraljice, drugi, kad se radilo o životu jednog velikog kralja.

— Gospodine, — reče Ana od Austrije Mazarenu s naglaskom iz kog sva njena navika pretvaranja nije mogla uspeti da sakrije pravi izraz — vidite da li se može šta učiniti za te plemiće.

— Gospođo, — reče Mazaren — učiniću sve što zaželi Vaše veličanstvo.

— Učinite ono što traži g. grof od La Fera. Zar se ne zovete tako, gospodine?

— Imam još jedno ime, gospođo; zovem se Atos.

— Gospođo, — reče Mazaren s osmehom koji je pokazivao s kakvom lakoćom razume ono što je nedorečeno — možete biti mirni, vaše želje će biti ispunjene.

— Jeste li čuli, gospodine? — reče kraljica.

— Jesam, gospođo, ja sam to i očekivao od pravičnosti Vašeg veličanstva. I tako ću opet videti svoje prijatelje, zar ne, gospođo? Tako stvarno podrazumeva Vaše veličanstvo?

— Vi ćete ih opet videti, da, gospodine. Ali, uzgred rečeno, vi pripadate frondi, zar ne?

— Gospođo, služim kralju.

— Da, na svoj način.

— Moj način je način svih pravih plemića i ne znam da postoje dva načina — reče Atos s visine.

— Idite, dakle, gospodine, — reče kraljica otpuštajući Atosa pokretom — postigli ste ono što ste želeli, a mi znamo sve što smo želeli da znamo.

A zatim obraćajući se Mazarenu kad je zastor pao za Atosom reče:

— Kardinale, naredite da se uhapsi ovaj drski plemić još pre nego što izađe iz dvora.

— Mislio sam o tome — reče Mazaren — i srećan sam što mi Vaše veličanstvo izdaje naređenje koje sam hteo da je zamolim da mi izda. Te ubojice koje u naše doba prenose navike bivše vladavine mnogo nam smetaju; i pošto su dvojica od njih već uhvaćeni, dodajmo im i trećeg.

Kraljica Atosa nije sasvim prevarila. Bilo je u njenom tonu nečeg što mu je palo u oči i što mu se učinilo da preti iako obećava. Ali on nije bio čovek koji bi se povukao na osnovu jedne obične sumnje, naročito kad su mu jasno rekli da će opet videti svoje prijatelje. On, dakle, sačeka u jednoj čekaonici koja se nalazi kraj kabineta u kome je imao audijenciju, da k njemu dovedu d’Artanjana i Portosa, ili da dođu po njega i odvedu ga k njima.

U tom iščekivanju beše prišao prozoru i mahinalno gledao u dvorište. On vide kako u njega ulazi izaslanstvo Parižana koji su dolazili da utvrde konačno mesto konferencija i da se poklone kraljici. Tu su se nalazili savetnici parlamenta, predsednici, advokati a među njima je bilo i nekoliko plemića. Impozantna pratnja ih je čekala s one strane ograde.

Atos je posmatrao s više pažnje jer mu se učinilo da je nekog poznao usred te gužve, kad oseti da ga neko lako dodiruje po ramenu.

On se okrete.

— Ah, gospodin od Komenža! — reče on.

— Da, gospodine grofe, lično i to sa zadatkom za koji vas molim da me izvinite.

— Kojim zadatkom? — upita Atos.

— Molim vas da mi predate svoj mač, grofe.

Atos se osmehnu i otvarajući prozor viknu:

— Aramise!

Jedan plemić se osvrte: to je bio onaj koga je Atos mislio da je poznao. Taj plemić je bio Aramis. On prijateljski pozdravi grofa.

— Aramise, — reče Atos — hapse me.

— Dobro — odgovori ravnodušno Aramis.

— Gospodine, — reče Atos okrećući se Komenžu i pružajući mu učtivo svoj mač okrenut balčakom — evo mog mača; budite ljubazni pa mi ga pažljivo čuvajte da bi mi ga vratili kad izađem iz zatvora. Stalo mi je do njega, jer ga je kralj Fransoa I poklonio mome pretku. U svoje vreme su plemiće naoružavali, a ne razoružavali. A sad, kuda me vodite?

— Pa… prvo u svoju sobu — reče Komenž. — Kraljica će docnije odrediti mesto vašeg boravka.

Atos pođe za Komenžom ne rekavši više ni reči.

XXXIX

KRALjEVANjE G. OD MAZARENA

Hapšenje nije podiglo ni najmanju buku, nije izazvalo nikakav skandal i ostalo je čak skoro i nezapaženo. Ono, dakle, nije ni u čemu omelo razvoj događaja i izaslanstvo grada Pariza svečano obavestiše da će ga pustiti pred kraljicu.

Kraljica ih primi, nema i gorda kao i uvek; ona sasluša žalbe i molbe izaslanika; ali, kad ovi završiše svoje govore, niko ne bi mogao reći da li ih je čula, toliko je lice Ane od Austrije ostalo ravnodušno.

Mazaren je naprotiv, prisustvujući toj audijenciji, vrlo dobro čuo šta ti izaslanici zahtevaju; a to je da on ode, i to su zahtevali vrlo jasnim i određenim izrazima, prosto i jednostavno.

Po završenim govorima kraljica je i dalje ćutala.

— Gospodo, — reče Mazaren — pridružiću sa vama da preklinjem kraljicu da učini kraj nedaćama svojih podanika. Ja sam učinio sve što sam mogao da te nedaće ublažim a ipak, ko što velite, javno mišljenje je da one dolaze od mene, jadnog stranca koji nije uspeo da se svidi Francuzima. Avaj! Nisu me razumeli i to je pravo: došao sam posle najuzvišenijeg čoveka koji je ikada podržao skiptar francuskih kraljeva. Uspomena na g. od Rišeljea mene uništava. Da sam ambiciozan, uzalud bih se borio protiv te uspomene; ali ja to nisam, i hoću da o tome dam dokaza. Priznajem da sam pobeđen. Učiniću ono što narod zahteva. Ako su Parižani krivi za nešto, a ko to nije, gospodo? Pariz je dovoljno kažnjen; dosta je krvi poteklo, dosta bede pritiskuje grad koji je lišen svog kralja i pravde. Ne pripada meni, običnom čoveku, da sebi pridajem toliko važnosti i razdvajam jednu kraljicu od njenog kraljevstva. Pošto zahtevate da se povučem, pa lepo! Ja ću se povući.

— Onda je, — reče Aramis na uvo svom susedu — mir postignut i konferencije su izlišne. Dovoljno je još poslati pod jakom stražom g. Mazarena do najudaljenije granice i da se pripazi da se ne vrati ni preko te, ni preko drugih.

— Jedan čas, gospodine, jedan čas — reče pravnik kome se Aramis obratio. — Vraga! Kako vi hitate! Vidi se da ste ratnik. Treba utanačiti pitanje novčane naknade i odštete.

— Gospodine kancelaru, — reče kraljica okrećući se prema onom istom Segijeu, našem starom poznaniku — vi ćete otvoriti konferencije; one će se održati u Reju. Gospodin kardinal je rekao stvari koje su me duboko potresle. To je razlog što vam ne odgovaram opširnije. Što se tiče odlaska ili ostajanja, ja osećam suviše zahvalnosti prema g. kardinalu da mu ne bih ostavila potpunu slobodu u njegovim postupcima. G. kardinal će učiniti ono što bude hteo.

Prolazno bledilo se ukaza na inteligentnom licu prvog ministra. On zabrinuto pogleda u kraljicu. Njeno lice je bilo toliko mirno, da ni on, kao ni ostali, nije mogao da pročita šta se dešava u njenom srcu.

— Ali, — dodade kraljica — očekujući rešenje g. od Mazarena, molim vas da bude samo govora o kralju.

Izaslanici se pokloniše i izađoše.

— Ta šta! — reče kraljica kad je i poslednji od njih napustio sobu — Vi biste popustili tim pravnicima i advokatima.

— Radi sreće Vašeg veličanstva, gospođo, — reče Mazaren upirući u kraljicu svoj prodorni pogled — nema te žrtve koju ne bih sebi nametnuo.

Ana spusti glavu i predade se jednom od onih sanjarenja koja su joj bila uobičajena. Uspomena na Atosa joj se pojavi pred očima. Smeli stav plemićev, njegove odlučne i istovremeno dostojanstvene reči, sablasti koje je jednom reči izazvao, sve je to podsećalo na čitavu jednu prošlost punu opojne poezije; mladost, lepota, sjaj dvadesetogodišnje ljubavi i oštre borbe koje su izdržali oni koji su je podržavali, i krvav kraj Bakingama, jedinog čoveka koga je stvarno volela, i heroizam njenih neznatnih branilaca koji su je spasli dvostruke mržnje, Rišeljeove i kraljeve.

Mazaren je posmatrao i sad, kad je mislila da je sama i da nema više celog jednog sveta neprijatelja da je uhodi, on je pratio njene misli na njenom licu, kao što čovek u providnim jezerima vidi kako prolaze oblaci koji su, kao i misli odsjaj neba.

— Trebalo bi, dakle, — promrmlja Ana od Austrije — popustiti pred burom, kupiti mir, strpljivo i pobožno čekati bolja vremena?

Mazaren se gorko osmehnu na ovaj predlog koji je pokazivao da je ministrov predlog ozbiljno primila.

Ana je bila oborila glavu i ne vide ovaj osmeh; ali primećujući da njeno pitanje ostaje bez odgovora, podiže glavu.

— Pa! Ne odgovarate mi, kardinale; šta mislite?

— Mislim, gospođo, da je onaj drski plemić koga smo preko Komenža uhapsili, učinio aluziju na g. od Bakingama, koga ste vi pustili da ubiju; na gospođu od Ševreza koju ste pustili da bude prognana; na g. od Bofora koga ste naredili da uhapse. Ali ako je učinio aluziju na mene, to je stoga što on ne zna šta sam ja vama.

Ana od Austrije zadrhta kao što je to činila kad bi je uvredili u njenoj gordosti; ona pocrvene i da ne bi odgovorila, zari svoje oštre nokte u lepe ruke.

— On je čovek koji daje dobre savete, pun časti i duha, ne računajući da je i odlučan čovek. Vi o tome znate ponešto, zar ne, gospođo? Hoću stoga da mu kažem, to je lična milost koju mu činim, u čemu se prevario kad sam ja u pitanju. A to je, zaista, da je ono što mi predlažu skoro abdikacija, a abdikacija vredi da čovek o njoj razmisli.

— Abdikacija! — reče Ana — Mislila sam, gospodine, da samo kraljevi abdiciraju.

— Pa! — nastavi Mazaren — Nisam li ja skoro kralj, i to čak kralj Francuske? Kad se prebaci preko kraljevske postelje, uveravam vas, gospođo, da moja ministarska odežda noću, veoma liči na kraljevski ogrtač.

To je bilo jedno od onih poniženja kojima ju je često podvrgavao Mazaren i pod kojima je ona stalno saginjala glavu. Jedino su Elizabeta i Katarina II za svoje ljubavnike ostajale istovremeno i ljubavnice i kraljice.

Ana od Austrije pogleda, dakle, s izvesnom vrstom užasa u preteće kardinalovo lice kome, u takvim trenucima, nije nedostajala neka vrsta veličine.

— Gospodine, — reče ona — zar nisam rekla i zar vi niste čuli da sam rekla tim ljudima da ćete učiniti kako budete hteli?

— U tom slučaju, — reče Mazaren — mislim da moram hteti da ostanem. To je ne samo moj interes, nego, usuđujem se da kažem, i vaš spas.

— Ostanite, dakle, gospodine, ja i ne želim drugo; ali onda ne dozvoljavajte da me vređaju.

— Vi hoćete da govorite o zahtevima pobunjenika i o načinu na koji ih izražavaju? Strpljenja! Izabrali su jedan teren na kome sam ja veštiji general od njih, a to su konferencije. Tući ćemo ih samo odugovlačenjem. Oni su već gladni; kroz osam dana stanje će biti mnogo gore.

— Eh, bože moj! Da, gospodine, znam da ćemo time završiti. Ali se ne radi samo o njima; nisu oni ti koji meni upućuju najteže uvrede.

— Ah, razumem vas! Vi govorite o uspomenama koje neprekidno izazivaju ova tri ili četiri plemića. Ali mi ih držimo u zatvoru i oni su taman dovoljno krivi da bismo ih ostavili u zatvoru onoliko koliko je potrebno; samo je još jedan izvan naše vlasti i izaziva nas. Ali šta, dođavola! Ta uspećemo da i njega pridružimo njegovim drugovima. Čini mi se da smo učinili i teže stvari nego što je to. Ja sam prvo, i iz predostrožnosti, zatvorio u Reju, to jest kraj sebe, to jest pred svojim očima, na dohvat ruke, dvojicu najnepokornijih. Još danas će im ce i treći pridružiti.

— Sve dok budu u zatvoru, biće dobro, — reče Ana od Austrije, — ali će jednog dana izići.

— Da, ako ih Vaše veličanstvo pusti na slobodu.

— Ah! — nastavi Ana od Austrije odgovarajući sama sebi — Ovde čovek žali za Parizom.

— A što to?

— Zbog Bastilje, gospodine, koja je tako jaka i diskretna.

— Gospođo, s konferencijama postižemo mir; mirom dobijamo Pariz; a s Parizom imamo i Bastilju! Naše četiri ubojice će u njoj istruleti.

Ana od Austrije se lako namršti, dok joj je Mazaren ljubio ruku opraštajući se od nje.

Mazaren izađe posle tog upola poniznog, upola udvaračkog postupka. Ana od Austrije ga isprati pogledom i dok se on udaljavao, moglo se videti kako se na njenim usnama ocrtava prezriv osmeh.

— Prezrela sam, — promrmlja ona — ljubav jednog kardinala koji nikad nije govorio „učiniću”, već „učinio sam”. Taj je znao zaturena mesta bezbednija nego što je Rej, još tamnija i više nema nego što je Bastilja. Oh, svet se degeneriše!

XL

PREDOSTROŽNOSTI

Pošto je napustio Anu od Austrije, Mazaren krete opet za Rej, gde se nalazila njegova kuća. Mazaren se, u to uzburkano doba, kretao s velikom pratnjom, i često je čak išao prerušen. Kardinal je, kao što smo već rekli, u odelu ratnika, izgledao kao vrlo lep plemić.

U dvorištu starog zamka on se pope u kočije i dohvati se Sene kod Šatua. G. Princ mu je dao pedeset lakih konjanika kao pratnju, ne toliko da bi ga čuvali, koliko da bi pokazao izaslanicima kako kraljičini generali lako raspolažu trupama i mogu da ih rasipaju po svojoj ćudi.

Na konju i bez mača Atos, koga je Komenž držao na oku, pratio je kardinala bez ijedne reči. Grimo, koga je njegov gospodar ostavio kod kapije zamka, čuo je vest o njegovom hapšenju kad je ovaj doviknuo Aramisu i na jedan grofov znak je bez reči otišao i zauzeo mesto kraj Aramisa kao da se ništa nije dogodilo.

Istina, Grimo je za dvadeset i dve godine, koliko je služio svog gospodara, video ovog da se izvlači iz tolikih avantura da ga ništa više nije zabrinjavalo.

Odmah po svojoj audijenciji, izaslanici behu krenuli za Pariz, što će reći da su išli oko pet stotina koraka ispred kardinala. Atos je, dakle, mogao, gledajući ispred sebe, da vidi Aramisova leđa, čiji pozlaćeni opasač i ponosni stav privukoše njegov pogled u svoj toj gomili isto onoliko koliko i nada u oslobođenje koju je u njega polagao, koliko navika, poštenje i ona vrsta privlačnosti koja je posledica prijateljstva.

Aramis je naprotiv izgledao kao da se uošnte ne brine da li ga Atos prati. Jedan jedini put se okrenuo; istina, to je bilo kad su stigli do zamka. Pretpostavljao je da će Mazaren možda tu ostaviti svog novog zatvorenika u malom utvrđenju, stražari koja je čuvala most i kojom je u ime kraljice zapovedao jedan kapetan. Ali se nije tako dogodilo. Atos pređe Šatu u kardinalovoj pratnji.

Aramis se osvrte kod raskršća drumova za Pariz i Rej. Ovog puta se nije prevario u svojim predviđanjima. Mazaren okrete na desno i Aramis mogaše da vidi kako zatvorenik iščezava iza drveća na zavijutku puta. Atos, istog trenutka, pokrenut istovetnom misli, pogleda takođe unatrag. Dva prijatelja izmenjaše jedan običan pozdrav glavom i Aramis prinese prst šeširu kao pozdrav. Jedino Atos razumede da mu njegov drug daje znak da ima jednu misao.

Deset minuta docnije Mazaren je ulazio u dvorište zamka koji je kardinal, njegov prethodnik za sebe udesio u Reju.

U trenutku kad je sjahivao u podnožju trema, Komenž mu priđe.

— Monsenjeru, — upita on, gde želi Vaša preuzvišenost da smestimo g. od La Fera?

— U paviljonu oranžerije, prema paviljonu u kom je stražara. Hoću da se ukaže počast g. grofu od La Fera, mada je on zatvorenik Njenog veličanstva kraljice.

— Monsenjeru, — usudi se da kaže Komenž — on moli da ga odvedu kraj g. d’Artanjana, koji se, kao što je Vaša preuzvišenost naredila, nalazi u lovačkom paviljonu preko puta oranžerije.

Mazaren promisli za trenutak. Komenž vide da se on dvoumi.

— To je vrlo jako stražarsko odeljenje, — dodade on — četrdeset pouzdanih ljudi, oprobanih vojnika, skoro svi Nemci i koji prema tome nemaju nikakvih veza s fronderima niti ikakvih interesa u frondi.

— Ako bismo stavili ta tri čoveka zajedno, gospodine Komenže, — reče Mazaren — bilo bi potrebno da udvojimo stražarsko odeljenje a mi nemamo dovoljno branilaca da bismo učinili takvo rasipništvo.

Komenž se osmehnu. Mazaren vide taj osmeh i razumede ga.

— Vi ih ne poznajete, gospodine Komenže, ali ih ja poznajem, prvo lično njih, a zatim i po pričanjima. Ja sam im naredio da pomognu kralju Čarlsu i oni su počinili prava čuda da bi ga spasli; bilo je potrebno da se umeša sudbina pa da taj dragi kralj Čarls ne bude ovog časa u bezbednosti među nama.

— Ali, ako su tako dobro služili Vašoj preuzvišenosti, zašto ih onda Vaša preuzvišenost drži u zatvoru?

— U zatvoru! — reče Mazaren — A otkad je to Rej zatvor?

— Otkad u njemu ima zatvorenika — reče Komenž.

— Ta gospoda nisu moji zatvorenici, Komenže, — reče Mazaren osmehujući se svojim podrugljivim osmehom — oni su moji gosti; toliko dragoceni gosti da sam naredio da se stave rešetke na prozorima i reze na vratima odaja u kojima stanuju, toliko me je bilo strah da im se ne dosadi da mi prave društvo. Ali ja njih ipak vrlo mnogo cenim i pored toga što na prvi pogled izgleda kao da su zatvorenici; a dokaz je to što želim da posetim g. grofa od La Fera da bih s njim razgovarao u četiri oka. Da nas ne bi, dakle, uznemirili u tom razgovoru, odvešćete ga, kao što sam vam rekao, u paviljon oranžerije; vi znate da je to moje uobičajeno šetalište; pa lepo, šetajući, ja ću svratiti kod njega i mi ćemo razgovarati. Makoliko da tvrde da je on moj neprijatelj, ja osećam naklonost prema njemu i ako bude razuman, možda će se moći od njega nešto učiniti.

Komenž se pokloni i vrati se Atosu koji je, s prividnim mirom ali stvarno zabrinut, čekao rezultat ovog dogovaranja.

— Pa? — upita on gardijskog poručnika.

— Gospodine, — odgovori Komenž — izgleda da je to nemoguće.

— Gospodine od Komenža — reče Atos — celog svog života sam bio vojnik, prema tome znam, dakle, šta je to zapovest; ali van te zapovesti mogli biste da mi učinite jednu uslugu.

— Hoću, gospodine, od sveg srca, — odgovori Komenž — otkad znam ko ste i kakvu ste uslugu učinili njenom veličanstvu nekad; otkad znam koliko vam je blizak onaj mladić koji mi je tako hrabro pritekao u pomoć onoga dana kad je uhapšen onaj stari smetenjak Brusel, izjavljujem da vam potpuno stojim na raspoloženju, osim naravno zapovesti.

— Hvala vam, goopodine, ja i ne želim više i zamoliću vas za jednu stvar koja vas niukoliko neće kompromitovati.

— Ako me i kompromituje malo, gospodine, — reče s osmehom g. od Komenža — samo tražite. Ja ne volim g. Mazarinija kao što ga ni vi ne volite; ja služim kraljici što me samo po sebi primorava da služim i kardinalu, ali služim jednoj s radošću, a drugom protiv volje. Govorite, dakle, molim vas; čekam i slušam.

— Pošto nema nikakvih smetnji tome da ja znam, — reče Atos — da se g. d’Artanjan nalazi ovde, pretpostavljam da nema ni prepreka tome da i on sazna da sam ja ovde?

— Nisam dobio nikakvih naređenja u tom pogledu, gospodine.

— Pa lepo, učinite mi, dakle, zadovoljstvo da mu isporučite moje poštovanje i da mu kažete da sam mu sused. Vi ćete mu istovremeno saopštiti i ono što ste i meni maločas saopštili, a to će reći da me je G. od Mazarena smestio u paviljon oranžerije kako bi mogao da me poseti i reći ćete mu da ću se koristiti tom počašću koju mi on ukazuje kako bih postigao izvesna ublažavanja za naše tamnovanje.

— Koje ne može dugo trajati — dodade Komenž. — G. kardinal mi je i sam govorio da ovde nema zatvora.

— Postoje tajni zatvori — reče Atos osmehujući se.

— Oh, to je druga stvar, — reče Komenž. — Da, znam da postoji predanje o tome; ali čovek niskog porekla kao što je to kardinal, jedan Italijan koji je došao da traži sreću u Francuskoj, ne bi se usudio da primeni takve krajnosti prema ljudima kao što smo mi; to bi bilo neoprostivo. To je moglo biti u doba drugog kardinala, koji je bio velikaš; ali gos’n Mazaren! Nije nego! Tajni zatvori su kraljevske osvete, a kojih ne sme da se lati prostak kao što je on. Zna se za vaše hapšenje, uskoro će se znati i za hapšenje vaših prijatelja, gospodine, i celokupno francusko plemstvo će od njega potražiti računa o vašem nestanku. Ne, ne, umirite se, tajni zatvori u Reju su postali od pre deset godina predanje koje se priča deci. Budite, dakle, bez brige što se toga tiče. Ja ću, sa svoje strane, obavestiti g. d’Artanjana o vašem dolasku ovde. Ko zna da mi za petnaest dana nećete učiniti sličnu uslugu!

— Ja, gospodine?

— Eh, svakako; zar ne mogu i ja biti zatvorenik g. biskupovog pomoćnika?

— Verujte, molim vas, gospodine, da ću se u tom slučaju truditi da vam što više budem na usluzi — reče Atos poklonivši se.

— Hoćete li mi učiniti čast da večerate sa mnom, gospodine grofe? — upita Komenž.

— Hvala vam, gospodine, ali sam rđavog raspoloženja i doprineo bih tome da veče provedete tužno. Hvala vam.

Komenž tada odvede grofa u jednu sobu u prizemlju paviljona kojim se produžavala oranžerija, a koji se nalazio na istom nivou s njom. U tu oranžeriju se dolazilo kroz jedno veliko dvorište puno vojnika i dvorana. U tom dvorištu, koje je bilo u obliku potkovice, u sredini su se nalazile prostorije u kojima je stanovao g. od Mazarena, na jednom krilu lovački paviljon, gde je bio d’Artanjan, a na drugom paviljon oranžerije u koji tek što je Atos ušao. Iza ta dva krila pružao se park.

Stigavši u tu sobu u kojoj je trebalo da stanuje, Atos primeti kroz prozor, koji je bio brižljivo zatvoren rešetkama, zidove i krovove.

— Kakva je ono zgrada? — upita on.

— Zadnji deo lovačkog paviljona u kom su zatvoreni vaši prijatelji — reče Komenž. — Nažalost, zazidani su prozori koji su gledali na ovu stranu još u doba drugog kardinala, jer su ove zgrade često služile kao zatvori, i g. od Mazarena, zatvarajući vas u njih, samo ih vraća njihovoj prvobitnoj nameni. Da oni prozori nisu zazidani, imali biste tu utehu da se znacima sporazumevate sa svojim prijateljima.

— I sigurni ste, gospodine od Komenža, — reče Atos — da će mi kardinal ukazati čast da me poseti?

— Tako me je bar uveravao, gospodine. Atos uzdahnu gledajući na prozore s rešetkama.

— Da, tačno je, — reče Komenž — ovo je skoro zatvor, sve je tu, pa čak i rešetke. Ali opet kakva vas je čudna misao obuzela, vas koji ste cvet plemstva, da odete i razvijete svoju hrabrost i poštenje među svim onim skorojevićima koji su kao pečurke iznikli u frondi! Verujte, grofe, ako bih ikad pomislio da imam prijatelja u redovima kraljevske vojske, na vas bih pomislio. Fronder, vi, grof od La Fera, u stranci jednog Brusela, jednog Blanmenila, jednog Valoa! Pih! To bi učinilo da čovek poveruje da je gospođa, vaša majka bila kći kakvog advokatčića. Vi, pa fronder!

— Vere mi, dragi moj gospodine, — reče Atos — čovek je morao biti ili mazarenovac ili fronder. Pustio sam ta dva imena da mi dugo odjekuju u ušima i izjasnio sam se za poslednje; To je bar francusko ime. A zatim ja sam fronder, ne s g. Bruselom, s g. Blanmenilom i g. Violom, nego s g. od Bofora, g. od Bujona, i g. d’Elbefom, s prinčevima a ne s predsednicima, savetnicima i pravnicima. Uostalom, baš mi je i to prijatno služiti g. kardinalu! Pogledajte ovaj zid bez prozora, g. od Komenža, on će vam pričati lepe stvari o zahvalnosti mazarenskoj.

— Da, — nastavi smejući se Komenž — naročito ako ponovi sve one klevete koje mu već osam dana dobacuje g. d’Artanjan.

— Jadni d’Artanjan! — reče Atos s onom divnom melanholijom koja je sačinjavala jedan deo njegovog karaktera. — Čovek tako hrabar, tako dobar, tako strašan prema onima koji ne vole one koje on voli! Imate u njima dva strahovita zatvorenika, gospodine od Komenža, i žalim vas ako vi odgovarate za ta dva neukrotiva čoveka.

— Neukrotivi! — reče Komenž osmehujući se i sam — Eh, gospodine, vi hoćete da me zaplašite. Prvog dana kad su ga uhapsili, g. d’Artanjan je izazivao sve vojnike i sve niže oficire, svakako da bi dobio mač u ruke; to je trajalo i sutradan, pa se oteglo čak i preksutra, ali je zatim postao miran i blag kao jagnje. Sada peva gaskonjske pesme od kojih umiremo od smeha.

— A g. od Valona? — upita Atos.

— Ah, što se ovog tiče, to je druga stvar. Priznajem da je to strahovit plemić. Prvog dana je razvalio sva vrata jednim udarcem ramena, i očekivao sam da ga vidim kako iz Reja izlazi kao Samson iz Gaze. Ali je njegovo raspoloženje išlo istim putem kao i raspoloženje g. d’Artanjana. Sad ne samo da se navikava na svoje ropstvo, nego se čak s time još i šali.

— Utoliko bolje, — reče Atos — utoliko bolje.

— Zar ste od njih očekivali šta drugo — upita Komenž koji je počinjao da biva zabrinut dovodeći u vezu ono što je o svojim zatvorenicima rekao Mazaren, s ovim što je o njima govorio grof od La Fera.

Što se Atosa tiče, on je razmišljao o tome da ovo poboljšanje morala njegovih prijatelja nesumnjivo dolazi od toga što je d’Artanjan skovao kakav plan. Stoga nije hteo da im škodi time što bi ih suviše hvalio.

— Oni? — reče on — To su zapaljive glave; jedan je Gaskonjac, drugi iz Pikardije; obojica se lako zapale, ali se brzo i gase. Vi o tome imate dokaza, i ono što ste mi maločas ispričali jamči za ono što vam sad kazujem.

To je bilo i Komenžovo mišljenje; i tako se povuče umireniji i Atos ostade sam u prostranoj sobi gde se, prema kardinalovim naređenjima, prema njemu postupalo sa svima obzirima koji se duguju jednom plemiću.

Uostalom, on je, da bi stekao jasniju predstavu o svom položaju, očekivao tu čuvenu posetu koju je Mazaren lično obećao.

XLI

UM I MIŠICA

A sad, pređimo iz oranžerije u lovački paviljon.

U dnu dvorišta gde su se kroz jedan trem koji su zatvarali jonski stubovi videla ode-ljenja za lovačke pse, izdizala se duguljasta zgrada koja se kao ruka pružala u susret ovoj drugoj ruci koju je činio paviljon oranžerije, praveći polukrug koji je obuhvatao glavno dvorište.

U tom paviljonu, u prizemlju, bili su zatvoreni Portos i d’Artanjan, koji su zajednički delili duge časove ropstva koje je bilo tako odvratno njihovim prirodama.

D’Artanjan se kao tigar, ukočena pogleda i urlajući potmulo, šetao duž rešetaka širokog prozora koji je gledao na sporedno dvorište.

Portos je u tišini vario odličan ručak čije ostatke tek što behu uklonili.

Izgledalo je kao da je prvi lišen razuma, a on je razmišljao; drugi kao da je duboko razmišljao, a on je spavao. Samo je njegov san bio težak, što se moglo naslutiti po njegovom isprekidanom i neujednačenom hrkanju.

— Eto, — reče d’Artanjan — spušta se sumrak. Mora da je otprilike četiri časa. Uskoro će biti sto osamdeset i tri časa kako smo ovde.

— Hm! — reče Portos kako bi izgledalo da odgovara.

— Čujete li, večiti spavaču? — reče d’Artanjan, kome je smetalo što neko drugi može usred dana da se prepušta snu dok je on lično s najvećom mukom i noću spavao.

— Šta — reče Portos.

— Ono što kažem? — A šta kažete?

— Kažem — nastavi d’Artanjan — da će uskoro biti sto osamdeset i tri časa kako smo ovde.

— Vi ste za to krivi — reče Portos.

— Kako! Ja sam za to kriv?…

— Da, ja sam vam ponudio da odemo.

— Iščupavši iz ležišta jednu od rešetaka ili razvalivši vrata?

— Svakako.

— Portose, ljudi kao što smo mi ne odlaze prosto i jednostavno.

— Vere mi, — reče Portos — ja bih otišao s tom jednostavnošću i prostotom koju vi, čini mi se, suviše potcenjujete.

D’Artanjan sleže ramenima.

— A zatim, — reče on — nije cela stvar u tome da izađemo iz ove sobe.

— Dragi prijatelju, — reče Portos — čini mi se da ste danas nešto malo bolje volje nego juče. Objasnite mi kako to da izići iz ove sobe nije sve.

— To nije sve, jer kako nemamo oružja i ne znamo lozinke, ne bismo prešli ni pedeset koraka u dvorištu a da ne naiđemo na stražara.

— Pa lepo, — reče Portos — umlatili bismo stražara i imali bismo njegovo oružje.

— Da, ali pre nego što bi bio potpuno umlaćen, a to je žilavo stvorenje, Švajcarac, on bi kriknuo ili bi bar jauknuo i na to bi izašlo čitavo stražarsko odeljenje; gonili bi nas i uhvatili kao lisice, nas koji smo lavovi, i bacili bi nas u kakav podzemni budžak u donjim opkopima gde ne bismo imali čak ni tu utehu da gledamo ovo odvratno sivo nebo Reja, koje isto tako ne liči na nebo Tarba, kao što ni mesec ne liči na sunce. Bogamu! Kad bismo imali nekog napolju, nekog ko bi nam mogao dati obaveštenja o moralnoj i stvarnoj topografiji ovog zamka, o onome što je Cezar zvao naravi i mesta, kako su mi bar rekli… Eh! Kad čovek pomisli da mi za dvadeset godina, u časovima kad nisam znao šta da radim, nije palo na pamet da upotrebim jedan od tih časova da dođem i proučim Rej.

— Šta to mari? — reče Portos — Hajdemo ipak odavde.

— Dragi moj, — reče d’Artanjan — znate li zašto gazde poslastičari ne rade nikad ništa svojim rukama?

— Ne, — reče Portos — ali bi mi bilo milo da saznam.

— Stoga što se plaše da pred svojim šegrtima ne naprave neku suviše pečenu tortu ili kakav zgrušan krem.

— Pa onda?

— Pa onda bi im se rugali, a nikad ne treba dozvoliti da se rugaju gazdama poslastičarima.

— A kakve veze imaju gazde poslastičari s nama?

— Stoga što mi ne smemo, kad su u pitanju avanture, nikada doživeti poraz ni pružiti priliku da nam se smeju. Tu skoro smo propali u Engleskoj, bili smo potučeni i to je mrlja na našem dobrom glasu.

— A ko nas je to potukao? — upita Portos.

— Mordaunt.

— Da, ali smo mi udavili g. Mordaunta.

— Znam to dobro, i to će nam povratiti malo ugleda kod potomstva, ukoliko se uopšte potomstvo bude bavilo nama. Ali, saslušajte me, Portose; mada g. Mordaunt nije bio za preziranje, g. Mazaren mi izgleda mnogo jači od g. Mordaunta i njega nećemo tako lako udaviti. Obratimo, dakle, dobro pažnju na sebe i igrajmo ozbiljnu igru; jer, — dodade d’Artanjan s uzdahom — nas dvojica vredimo možda koliko osam drugih, ali ne vredimo kao ona četvorica koju znate.

— Tačno je — reče Portos odgovarajući uzdahom na d’Artanjanov uzdah.

— Pa lepo, Portose, učinite isto što i ja, šetajte se uzduž i popreko dok nam ne stigne kakva vest od naših prijatelja ili dok nam kakva dobra misao ne padne na um; ali nemojte uvek spavati kao što to činite, jer duh ni od čega ne postaje tako trom kao od sna. Što se tiče onog što nas očekuje, to je možda manje ozbiljno nego što smo u početku mislili. Ne verujem da g. od Mazarena pomišlja da nam odseče glave, jer nam ne mogu odrubiti glavu bez suđenja, a suđenje bi podiglo buku, buka bi privukla naše prijatelje, a oni onda ne bi dozvolili g. od Mazarena da to učini.

— Kako vi lepo zaključujete — reče Portos diveći se.

— Pa da, nije rđavo — reče d’Artanjan. — A zatim, vidite li, ako nas ne izvedu pred sud, ako nam ne odrube glave, potrebno je da nas čuvaju ovde ili da nas prebace na kakvo drugo mesto.

— Da, to je neophodno — reče Portos.

— Pa lepo! Nemoguće je da prikan Aramis, taj prefinjeni njuškalo i Atos, taj mudri plemić ne pronađu naše skrovište; a tada ćemo, vere mi, imati vremena.

— Da, utoliko pre što nam nije sasvim rđavo ovde; s izuzetkom ipak jedne stvari.

— Koje?

— Jeste li primetili, d’Artanjane, da su nam tri dana uzastopce davali ovčetinu pečenu na žaru?

— Nisam, ali ako nam je donesu i četvrti put, budite bez brige, žaliću se.

— A zatim mi ponekad nedostaje moja kuća; prošlo je mnogo vremena otkad nisam obišao svoje zamkove.

— Pih! Zaboravite trenutno na njih; naći ćemo ih opet osim ako je g. od Mazarena naredio da se sravne sa zemljom.

— Verujete li vi da je on sebi dopustio takvu tiraniju? — zapita Portos zabrinuto.

— Ne; takve odluke su bile dobre za onog drugog kardinala. Naš je suviše sitan da bi se usudio na takva dela.

— Umirujete me, d’Artanjane.

— Pa dobro, onda napravite veselo lice kao što ja to činim; šalimo se sa stražarima; zainteresujmo vojnike kad ih već ne možemo podmititi; mazite ih više nego što činite, Portose, kad budu došli pod naše rešetke. Do sad ste im samo pokazivali pesnicu, a ukoliko je vaša pesnica strahovitija, Portose, utoliko je manje privlačna. Ah! Mnogo bih dao kad bih imao samo pet stotina zlatnika.

— I ja isto tako, — reče Portos koji nije želeo da izgleda manje velikodušan od d’Artanjana — i ja bih dao sto pistola.

Dva zatvorenika su se nalazila na tom mestu svog razgovora kad uće Komenž, pred kojim je išao jedan narednik s dva vojnika koji su nosili večeru na jednom pljosnatom poslužavniku punom činija i tanjira.

XLII

UM I MIŠICA
(nastavak)

— Eto ti! — reče Portos — Opet ovčetina!

— Dragi moj gospodine od Komenža, — reče d’Artanjan — znajte da je moj prijatelj, g. od Valona rešen da se odluči na najgore krajnosti ako g. od Mazarena nastavi da ga hrani ovom vrstom mesa.

— Ja čak izjavljujem, — reče Portos — da ništa drugo neću jesti ako to meso ne odnesu.

— Odnesite ovčetinu — reče Komenž — Želim da g. od Valona prijatno večera, utoliko pre što imam da mu saopštim jednu vest za koju sam uveren da će mu otvoriti apetit.

— Da nije crk’o g. od Mazarena? — zapita Portos.

— Nije, žao mi je čak što vam saopštavam da se odlično oseća.

— Utoliko gore — reče Portos.

— A kakva je to vest? — upita d’Artanjan. — To je tako retko zelje, vest u zatvoru, da ćete me izviniti, nadam se, za moju nestrpljivost, zar ne gospodine od Komenža? Utoliko pre, što ste nam dali da naslutimo da je vest povoljna.

— Da li bi vam bilo milo da znate da se g. grof od La Fera dobro oseća? — odgovori Komenž.

D’Artanjanove male oči se preko svake mere raširiše.

— Da li bi mi bilo milo? — uzviknu on — Bilo bi mi više nego milo, bio bih srećan.

— Pa lepo, on sam me je ovlastio da vam isporučim njegovo poštovanje i da vam kažem da je dobro sa zdravljem.

D’Artanjan umalo što ne poskoči od radosti. Jednim brzim pogledom prenese Portosu svoju misao: „Ako Atos zna gde se nalazimo — govorio je taj pogled — onda će Atos uskoro početi da deluje”.

Portos nije bio vrlo vešt kad je trebalo shvatiti pogled; ali ovog puta, kako je pri pomenu Atosovog imena osetio isto što i d’Artanjan, on razumede.

— Ali, — upita stidljivo Gaskonjac, g. Grof od La Fera, kažete, zamolio vas je da meni i g. od Valona izručite njegovo poštovanje?

— Da, gospodine.

— Vi ste ga, dakle, videli?

— Svakako.

— Gde to? Ako nije suviše radoznalo pitanje.

— Vrlo blizu ovog mesta — odgovori Komenž osmehujući se.

— Vrlo blizu? — ponovi d’Artanjan čije oči sevnuše.

— Toliko blizu da biste ga mogli videti s mesta na kom se nalazite da prozori koji gledaju na oranžeriju nisu zazidani.

„Šunja se u okolini zamka”, pomisli d’Artanjan. A zatim glasno reče:

— Sreli ste ga u lovu, možda u parku?

— Ta ne, mnogo bliže, još mnogo bliže. Eno, iza ovog zida — reče Komenž lupivši u zid.

— Iza ovog zida? Ta šta se nalazi iza tog zida? Doveli su me ovde noću, i neka me đavo nosi ako znam gde se nalazim.

— Pa dobro, — reče Komenž — pretpostavite jednu stvar.

— Pretpostaviću štogod budete hteli.

— Pretpostavite da se na ovom zidu nalazi prozor.

— Pa?

— Pa lepo, s tog prozora biste videli g. grofa od La Fera na njegovom.

— G. grof od La Fera, dakle, stanuje u zamku?

— Da

— U kom svojstvu?

— U istom svojstvu u kome i vi.

— Atos je zatvorenik.

— Vi dobro znate — reče Komenž smejući se — da u Reju nema zatvorenika, pošto nema zatvora.

— Ne igrajmo se rečima, gospodine; Atos je uhapšen?

— Juče, u Sen-Žermenu, kad je izlazio od kraljice.

D’Artanjanove ruke klonuše nemoćno. Čovek bi rekao da ga je grom pogodio.

Kao beo oblak bledilo prelete preko njegovog crnpurastog lica, ali skoro odmah iščeze.

— Zatvorenik! — ponovi on.

— Zatvorenik! — ponovi za njim utučeni Portos.

Odjednom d’Artanjan opet podiže glavu i u njegovim očima senu munja koju čak ni Portos ne zapazi. Zatim ista utučenost koja je prethodila ovom prolaznom blesku ponovo ga smeni.

— Ded, ded, — reče Komenž koji je prema d’Artanjanu osećao stvarno prijateljstvo od one znatne usluge koju mu je ovaj učinio na dan Bruselovog hapšenja, kad ga je iščupao iz ruku Parižana — ded, ne očajavajte, nisam želeo da vam donesem tužnu vest, ni najmanje. Za vreme ovog sadašnjeg rata smo svi mi veoma nesigurna bića. Smejte se, dakle, zbog slučaja koji vama i g. od Valona približava vašeg prijatelja, umesto da zbog toga očajavate.

Ali taj poziv na bolje raspoloženje ostade bez ikakvog dejstva na d’Artanjana, koji sačuva svoj samrtno tužni izraz.

— A kako je izgledao? — upita Portos koji, videći da d’Artanjan pušta da se razgovor ugasi, iskoristi tu priliku da i on kaže koju reč.

— Pa vrlo dobro izgleda — reče Komenž. — U početku je kao i vi izgledao prilično očajan; ali kad je saznao da g. kardinal treba da ga poseti to isto veče…

— Ah, — reče d’Artanjan — g. kardinal treba da poseti g. grofa od La Fera?

— Da, i o tome ga je obavestio i g. grof od La Fera je, čuvši za tu vest, rekao da vam kažem da će se koristiti tom počašću koju mu ukazuje kardinal da bi branio svoju i vašu stvar.

— Ah, taj dragi grof! — reče d’Artanjan.

— Lepa stvar, — progunđa Portos — velika, počast! Bogamu! G. grof od La Fera čija je porodica u srodstvu s Monmoransijima i Roanima, vredi svakako koliko i g. od Mazarena.

— Ne mari, — reče d’Artanjan svojim najumiljatijim tonom — kad čovek razmisli, dragi moj od Valona, to je velika čast za g. grofa od La Fera; to naročito dozvoljava čoveku da gaji veliku nadu; jedna poseta! To je čak, po mom mišljenju tako velika čast za jednog zatvorenika, da mislim da se g. od Komenž vara.

— Kako! Varam se!

— Heće to g. od Mazarena ići da poseti grofa od La Fera, nego će g. od Mazarena pozvati g. grofa od La Fera?

— Ne, ne, ne — reče Komenž kome je bilo stalo do toga da ustanovi tačnost činjenica. — Odlično sam čuo ono što mi je rekao g. kardinal. On će otići da poseti grofa od La Fera.

D’Artanjan pokuša da uhvati Portosov pogled da bi video da li je njegov drug shvatio sav značaj te posete, ali Portos čak nije ni gledao u njega.

— To je znači navika g. kardinala da se šeta po svojoj oranžeriji? — upita d’Artanjan.

— Svake večeri se u nju zatvara — reče Komenž. — Izgleda da tu razmišlja o državnim poslovima.

— Onda — reče d’Artanjan — počinjem da verujem da će g. od La Fera primiti posetu Njegove preuzvišenosti; uostalom on će svakako doći s pratnjom.

— Da, s dva vojnika.

— I tako će razgovarati o poslovima pred dva stranca?

— Vojnici su Švajcarci iz malih kantona i govore samo nemački. Uostalom, oni će, po svoj prilici, čekati pred vratima.

D’Artanjan zari nokte u svoje dlanove da ne bi njegovo lice izrazilo ma šta drugo sem onog što je on hteo da mu dozvoli pa izrazi.

— Neka se g. od Mazarena pričuva da ne uđe tako sam kod g. grofa od La Fera, — reče d’Artanjan — jer grof od La Fera mora biti besan.

Komenž se stade smejati.

— Ah, tako! Zaista bi čovek rekao da ste ljudožderi! G. od La Fera je učtiv, on nema oružja, uostalom; pri prvom kriku njegove preuzvišenosti dotrčala bi dva vojnika koja ga uvek prate.

— Dva vojnika, — reče d’Artanjan koji se pravio kao da se priseća — dva vojnika, da; znači da zbog toga slušam svake večeri kako zovu dva vojnika i da ih gledam kako se neki put pola časa šetaju ispod mog prozora.

— Tako je, oni čekaju kardinala, ili bolje rečeno Bernuena, koji dolazi da ih pozove kad kardinal izlazi.

— Lepi ljudi, vere mi! — reče d’Artanjan.

— To je puk koji je bio u Lansu i koji je G. princ dao kardinalu da mu učini čast.

— Ah! Gospodine, — reče d’Artanjan kao da je želeo da u jednoj reči sažme ceo ovaj dugi razgovor — samo da da bog da se njegova preuzvišenost umilostivi i pokloni našu slobodu g. od La Fera.

— Želim to svim srcem — reče Komenž.

— Onda, ako bi on zaboravio na tu posetu, ne biste videli nikakvih nezgoda u tome da ga na nju podsetite?

— Nikakvih, naprotiv.

— Ah! Eto, to me malo umiruje.

Ta vešta promena razgovora izgledala bi kao uzvišen manevar svakome ko bi mogao da pročita Gaskonjčevu dušu.

— A sad, — nastavi on — još jednu poslednju milost, dragi moj gospodine od Komenža.

— Potpuno vam stojim na usluzi, gospodine.

— Vi ćete opet videti g. grofa od La Fera?

— Sutra ujutru.

— Hoćete li da mu poželite dobro jutro u naše ime i da za mene zatraži istu milost koju je i sam dobio?

— Vi želite da g. kardinal dođe ovde?

— Ne; ja poznajem sebe i ne zahtevam toliko. Neka mi njegova preuzvišenost učini čast da me sasluša, to je sve što želim.

— Oh! — promrmlja Portos odmahujući glavom — Nikad se tome ne bih nadao od njega. Kako nesreća ponizi čoveka!

— Učiniću to — reče Komenž.

— Uverite takođe grofa da se odlično osećam i da ste me videli tužnog ali pomirenog sa sudbinom.

— Sviđate mi se, gospodine, kad tako govorite.

— Reći ćete isto to i za g. od Valona.

— Za mene, ne! — uzviknu Portos. — Ja nikako nisam pomiren sa sudbinom.

— Ali ćete se pomiriti, prijatelju moj.

— Nikada!

— Pomiriće se, gospodine od Komenža. Ja ga poznajem bolje nego što on sam sebe poznaje i znam da u njemu postoji hiljadu savršenih vrlina o kojima on i ne sanja. Ćutite, dragi Valone, i pomirite se sa sudbinom.

— Zbogom, gospodo — reče Komenž. — Laku noć!

— Gledaćemo da bude laka.

Komenž pozdravi i izađe. D’Artanjan ga isprati pogledom u istom poniznom stavu i s istim pomirenim izrazom na licu. Ali tek što se vrata zatvoriše za gardijskim kapetanom, kad on, jurnuvši ka Portosu, zgrabi ga u naručje s takvim izrazom radosti da se tu čovek nije mogao prevariti.

— Oh! oh! — reče Portos — Šta se dešava? Jeste li poludeli, jadni moj prijatelju?

— Dešava se to da smo spaseni! — reče d’Artanjan.

— To ja uopšte ne vidim — reče Portos. — Vidim, naprotiv, da smo svi uhvaćeni, s izuzetkom Aramisa, i da su naši izgledi na izlazak smanjeni od kad je još jedan upao u mišolovku g. od Mazarena.

— Nikako, Portose, prijatelju, ta mišolovka je bila dovoljna za dvojicu; za trojicu postaje suviše slaba.

— Nikako ne razumem, reče Portos.

— Nije ni potrebno, — reče d’Artanjan — sedimo za sto i potkrepimo se, jer će nam snaga biti potrebna za noć.

— A šta ćemo to činiti ove noći? — zapita Portos sve više i više zainteresovan.

— Verovatno ćemo putovati.

— Ali…

— Sedimo za sto, dragi prijatelju, misli mi dolaze na pamet dok jedem. Posle večere, kad moje misli budu potpuno sabrane, ja ću vam ih saopštiti.

Makolika da je bila Portosova želja da bude upućen u d’Artanjanov plan, kako je znao za način postupanja ovog poslednjeg, on sede za sto ne navaljujući više i stade da jede s apetitom koji je činio čast poverenju koje je imao u pronalažljivi duh d’Artanjanov.

XLIII

MIŠICA I UM

Večera je prošla u tišini, ali ne tužnoj, jer bi s vremena na vreme jedan od onih tananih osmeha, koji su bili uobičajeni d’Artanjanu u trenucima dobrog raspoloženja, ozario njegovo lice. Portos nije propuštao nijedan od tih osmeha i kod svakog od njih bi pustio poneki uzvik da on, iako ne razume, ipak prati misao koja previre u njegovoj glavi.

Kod slatkiša, d’Artanjan se zavali na svojoj stolici, prekrsti nogu preko noge i stade se ljuljati s izrazom čoveka koji je savršeno zadovoljan sobom.

Portos nasloni bradu na ruke, stavi oba lakta na sto i pogleda d’Artanjana onim pogledom punim poverenja koji je ovom džinu davao tako divan dobroćudan izgled.

— Pa? — reče d’Artanjan posle trenutnog ćutanja.

— Pa? — ponovi Portos.

— Rekli ste, dakle, dragi prijatelju?…

— Ja! Nisam ništa rekao.

— Jeste, rekli ste da imate želju da odavde odete.

— Ah! Što se toga tiče, da, ono što mi nedostaje to zaista nije želja.

— I dodali ste da je dovoljno, da iščupate iz ležišta jedna vrata ili jedan zid pa da odete odavde.

— Tačno je, govorio sam to, pa čak i sad to kažem.

— A ja sam vam odgovorio, Portose, da je to rđav način, i da ne bismo prešli ni sto koraka, a već bi nas ponovo uhvatili i umlatili, osim ako bismo imali odela da se prerušimo ili oružja da se branimo.

— Tako je. Bila bi nam potrebna odela i oružje.

— Pa dobro! — reče d’Artanjan ustajući — imamo ih, prijatelju Portose, pa čak i nešto bolje.

— Eh! — reče Portos gledajući oko sebe.

— Nemojte tražiti, uzaludno je, sve će to doći nama u željenom trenutku. U koje smo vreme, otprilike, videli juče dva švajcarska stražara da se šetaju?

— Čini mi se jedan sat pošto se spustila noć.

— Ako izađu danas kao i juče, znači da nemamo više od četvrt časa da čekamo na zadovoljstvo da ih vidimo.

— Činjenica je da imamo još najviše četvrt časa.

— Vaša mišica je još dosta dobra, zar ne, Portose?

Portos otkopča rukav, zadiže košulju i sa zadovoljstvom pogleda svoje žilave mišice, debljine butine običnog čoveka.

— Pa da, — reče on — dosta dobro.

— Tako da biste, bez mnogo napora, napravili kotur od ovih mašica i zavrtanj od ove lopate?

— Svakako — reče Portos.

— Da vidimo — reče d’Artanjan.

Džin uze dva predmeta koje mu je ovaj označio i izvede s najvećom lakoćom i bez ikakvog vidnog napora dve promene koje je njegov drug zaželeo.

— Evo! — reče on.

— Sjajno! — reče d’Artanjan — Vi ste zaista obdareni, Portose.

— Čuo sam — reče Portos — o nekom Milonu iz Krotone koji je činio sasvim neobične stvari, kao što je recimo stegnuti čelo užetom tako da se uže prekine, ubiti vola udarcem pesnice i odneti ga kući na plećima, zaustaviti konja u trku zgrabivši ga za zadnje noge, itd. Pustio sam da mi ispričaju sve njegove poduhvate, tamo u Pjerfonu, i učinio sam sve što je on činio, osim što nisam raskinuo uže naprežući svoje slepoočnice.

— To je stoga što vaša snaga nije u glavi, Portose — reče d’Artanjan.

— Nije, ona je u mojim mišicama i ramenima — odgovori naivno Portos.

— Pa lepo, prijatelju moj, približimo se ovom prozoru i poslužite se svojom snagom da iščupate iz ležišta jednu od šipki. Pričekajte da ugasim lampu.

XLIV

MIŠICA I UM
(nastavak)

Portos priđe prozoru, uze obema rukama jedu šipku, čvrsto je zgrabi, povuče je k sebi i savi je kao luk, tako da oba kraja izađoše iz kamenog udubljenja u kome ih je već trideset godina cement držao pričvršćene.

— Pa, prijatelju moj, — reče d’Artanjan — eto šta kardinal nikad ne bi mogao da učini, pa makoliko da je genijalan čovek.

— Treba li iščupati i druge? — zapita Portos.

— Ta ne, ovaj će nam biti dovoljan; sad se može jedan čovek provući.

Portos pokuša i promoli ceo gornji deo tela.

— Da, reče on.

— Zaista, to je prilično lep otvor. A sad, proturite ruku.

— Kuda?

— Kroz taj otvor.

— Zašto?

— Saznaćete za koji čas. Samo vi proturite.

Portos posluša, pokoran kao vojnik i proturi ruku kroz rešetke.

— Odlično! — reče d’Artanjan.

— Izgleda da posao ide?

— Kao podmazano, dragi prijatelju.

— Dobro. A sad, šta treba da učinim?

— Ništa.

— Svršeno je, dakle.

— Još nije.

— Ipak bih mnogo želeo da razumem — reče Portos.

— Slušajte, dragi moj prijatelju i u dve reči će vam sve biti jasno. Vrata na stražari se otvaraju, kao što vidite.

— Da, vidim.

— Poslaće u naše dvorište, kroz koje prolazi g. od Mazarena kad odlazi u oranžeriju, dva čoveka koji ga prate.

— Eno ih gde izlaze.

— Samo da zatvore vrata od stražare. Dobro! Oni ih zatvaraju.

— A onda?

— Mir! Mogli bi nas čuti.

— Onda znači da neću ništa saznati.

— Hoćete, jer ukoliko budete izvršavali, razumećete.

— Pa ipak, ja bih više voleo…

— Imaćete zadovoljstvo iznenađenja.

— Gle, tačno je — reče Portos.

— Pst!

Portos ostade nem i nepokretan.

Zaista, dva vojnika se približavahu ka prozoru trljajući ruke, jer je, kao što smo rekli, bio februar mesec i bilo je hladno.

U tom trenutku se vrata na stražari ponovo otvoriše i jednog od vojnika pozvaše natrag. Vojnik napusti svog druga i vrati se u stražaru.

— Je li još uvek sve u redu? — zapita Portos.

— Bolje nego ikad — odgovori d’Artanjan. — A sad, slušajte. Pozvaću ovog vojnika i razgovarati s njim, kao što sam to juče uradio s jednim od njegovih drugova, sećate li se?

— Da, samo ja nisam razumeo ni jedne reči od onog što je on govorio.

— Činjenica je da je imao malo čudan izgovor. Ali ne gubite nijedne reči od onog što ću vam reći; sve zavisi od izvođenja, Portose.

— Dobro, izvođenje je moja najjača strana. —Bogamu znam to dobro; stoga i računam na vas.

— Recite.

— Ja ću, dakle, pozvati vojnika i razgovarati s njim.

— To ste već rekli.

— Okrenuću se na levo, tako da će se on nalaziti s vaše desne strane u trenutku kad se bude popeo na klupu.

— Ali ako se ne popne na nju?

— Popeće se, budite bez brige. U trenutku kad se bude popeo na klupu, vi ćete ispružiti svoju strahovitu ruku i zgrabićete ga za vrat. A zatim, podižući ga kao što je Tobi podigao ribu za škrge, unećete ga u našu sobu, vodeći računa da ga dovoljno snažno stisnete da bi mu onemogućili da viče.

— Da, — reče Portos — ali ako ga zadavim!

— Pre svega to bi bio samo jedan Švajcarac manje; ali vi ga nećete zadaviti, nadam se. Sasvim blago ćete ga spustiti ovde i mi ćemo mu zapušiti usta, vezaćemo ga, nije važno gde, najzad ma gde. To će nam pre svega dati jednu uniformu i jedan mač.

— Savršeno! — reče Portos gledajući d’Artanjana s najdubljim divljenjem.

— He! — reče Gaskonjac.

— Da, — nastavi Portos predomislivši se — ali jedna uniforma i jedan mač nisu dovoljni za dvojicu.

— Pa onda! Zar on nema i druga!

— Tačno je — reče Portos.

— Dakle, kad se budem zakašljao, ispružite ruku, onda će biti trenutak.

— Dobro!

Svaki od dvojice prijatelja zauze naznačeno mesto. Kako se postavio, Portos je potpuno zaklanjao ugao prozora.

— Dobro veče, druže! — reče d’Artanjan svojim najljubaznijim glasom i najumerenijom jačinom.

— Topro feče! — odgovori vojnik.

— Nije preterano toplo za šetnju — reče d’Artanjan

— Brrrrrr — učini vojnik.

— I verujem da vam ne bi bila neprijatna jedna čaša vina?

— Čaša fina bi bila toprotošla.

— Riba trza! Riba trza! — promrmlja d’Artanjan Portosu.

— Razumem — reče Portos.

— Imam ovde jednu bocu — reče d’Artanjan.

— Jetnu pocu!

— Da.

— Jetnu punu pocu?

— Sasvim punu, i ona je vaša ako hoćete da je popijete u moje zdravlje.

— Ehe! Ja hteti frlo rado — reče vojnik prilazeći.

— Ded, hodite da je uzmete, prijatelju — reče Gaskonjac.

— Frlo rado. Mislim ta ima jetan klupa.

— Oh! Bože moj, čovek bi rekao da je namerno, tu postavljena. Popnite se na nju… Tako, dobro je, tako je, prijatelju.

I d’Artanjan se zakašlja.

U istom trenutku se spusti Portosova ruka; njegova čelična šaka, brza kao munja i čvrsta kao klješta, zgrabi vojnika za vrat, izdiže ga, daveći ga, privuče ga sebi kroz otvor, izlažući ga opasnosti da se odere prilikom provlačenja i spusti ga na pod gde mu, d’Artanjan zapuši usta svojom ešarpom, ostavljajući mu upravo toliko vremena da povrati dah, i čim mu zapuši usta stade ga svlačiti brzinom i veštinom čoveka koji je svoj zanat naučio na bojnom polju.

Zatim vojnika, vezanog i sa zapušenim ustima, odnesoše na ognjište u kom su naši prijatelji prethodno ugasili vatru.

— Evo ipak jednog odela i jednog mača — reče Portos.

— Ja ih uzimam — reče d’Artanjan. — Ako želite drugo odelo i mač, onda treba opet otpočeti celu šalu. Pazite! Upravo vidim drugog vojnika koji izlazi iz stražare i dolazi na ovu stranu.

— Mislim, — reče Portos — da bi bilo neoprezno opet preduzeti ovakav manevar. Bar kako se tvrdi, čovek ne može da uspe dva puta na isti način. Ako bih ga promašio, sve bi bilo izgubljeno. Ja ću sići, zgrabiću ga u trenutku kad se ne bude nadao i doneću vam ga vezanog.

— To je bolje — odgovori Gaskonjac.

— Budite spremni — reče Portos pustivši svoje telo da sklizne kroz otvor.

Stvar se odigra kao što je to Portos obećao. Džin se sakri na vojnikovom putu i kad ovaj prođe pored njega, zgrabi ga za vrat, zapuši mu usta, gurnu ga kao mumiju kroz razmaknute rešetke prozora i uđe za njim.

Svukoše drugog zarobljenika kao što su svukli i prvog. Položiše ga na postelju, vezaše ga konopcima; i kako je krevet bio od teške hrastovine, a konopci dvostruki, to su bili isto tako mirni u pogledu ovoga kao i u pogledu prvog.

— No, — reče d’Artanjan — ovo se savršeno razvija. A sad, probajte odelo ovog momka, Portose, sumnjam da će vam pristajati; ali ako vam bude suviše tesno, nemojte se brinuti, mundir će vam biti dovoljan, a naročito šešir s crvenim perjem.

Slučajno se desilo da je drugi vojnik bio ogroman Švajcarac, tako da je, osim nekoliko šavova koji popucaše, sve išlo ne može biti bolje.

Za neko vreme se čulo samo šuštanje tkanina. Portos i d’Artanjan su se na brzinu oblačili.

— Gotovo je — rekoše istovremeno.

— Što se vas tiče, drugovi, — dodadoše oni okrećući se dvojici vojnika — ništa vam se neće desiti ako budete sasvim dobri; ali ako se mrdnete, poginućete.

Vojnici se ne pomakoše. Oni su po Portosovoj mišici razumeli da je stvar sasvim ozbiljna i da uopšte nema ni govora o šali.

— A sad, — reče d’Artanjan — ne bi vam bilo krivo kad biste razumeli, zar ne, Portose?

— Pa da, svakako.

— Pa lepo, sići ćemo u dvorište.

— Da.

— Zauzećemo mesta ova dva momka.

— Dobro.

— Šetaćemo se uzduž i popreko.

— I to će biti dobro došlo jer nije baš toplo.

— Za koji trenutak će sobar pozvati pratnju, kao juče i prekjuče.

— Mi ćemo odgovoriti?

— Ne, nećemo odgovoriti, naprotiv.

— Kako hoćete. Nije mi stalo do toga da odgovorim.

— Mi, dakle, ne odgovaramo; nabijamo samo još dublje šešire na glave i pratimo njegovu preuzvišenost.

— Kuda?

— Kud bude išao, kod Atosa. Verujete li da će mu biti krivo da nas vidi?

— Oh! — uzviknu Portos — Oh! Razumem!

— Čekajte da biste uzvikivali, Portose; jer, na časnu reč, niste još došli do kraja — reče Gaskonjac hvalisavo.

— Ta šta će se desiti? — reče Portos.

— Pođite za mnom — odgovori d’Artanjan. — Ko doživi videće.

I prošavši kroz otvor, on se lako spusti u dvorište. Portos pođe za njim istim putem, mada s više muke i manje brzine.

Čulo se kako dva vojnika koji su bili vezani u sobi drhte od straha.

Tek što su d’Artanjan i Portos dodirnuli tle, kad se jedna vrata otvoriše i sobarov glas viknu:

— Pratnja!

U istom trenutku se otvori i stražara i jedan glas viknu:

— Labrijer i di Bartoa, krenite!

— Izgleda da se zovem Labrijer — reče d’Artanjan.

— A ja di Bartoa — reče Portos.

— Gde ste? — zapita sobar čije oči zasenjene svetlošću nisu mogle da u pomrčini razaznaju naša dva junaka.

— Evo nas — reče d’Artanjan.

A zatim, okrećući se ka Portosu, reče:

— Šta velite na ovo, gospodine od Valona?

— Vere mi, samo nek potraje, velim da je lepo!

Dva improvizirana vojnika krenuše ozbiljno za sobarom; on im otvori jedna vrata od predsoblja, zatim druga koja su izgleda bila vrata salona u kome se čekalo i pokazujući im dva sedišta, reče:

— Zapovest je sasvim jednostavna, — reče im — pustiti samo jednu osobu da uđe ovde, jednu jedinu, čujete li dobro? Ne više; toj osobi se pokoravajte u svemu. Što se tiče povratka, nemoguće je pogrešiti, sačekaćete da vas smenim.

D’Artanjana je ovaj sobar dobro poznavao, jer to nije bio niko drugi nego Bernuen, koji ga je za ovih šest do osam meseci desetak puta uveo kod kardinala. On se zadovolji da, umesto odgovora, promumla najmanje moguće gaskonjsko a najviše nemačko „Ja”.

Što se tiče Portosa, od njega je d’Artanjan zahtevao i dobio obećanje da ni u kom slučaju neće govoriti. Ako bi bio priteran do kraja, bilo mu je dozvoljeno da kao sav odgovor izgovori poslovičko i svečano tarteifle.

Bernuen se udalji zatvorivši vrata.

— Oh, oh! — reče Portos čuvši zvuk ključa u bravi — Izgleda da je ovde običaj da se ljudi zatvaraju. Mi smo samo, kako mi se čini, zamenili zatvor; samo umesto toga što smo bili zatvorenici tamo, sad smo to u oranžeriji. Ne znam da li smo u toj zameni štogod dobili.

— Portose, prijatelju, — reče tiho d’Artanjan — nemojte sumnjati u proviđenje i pustite me da nešto smislim i razmišljam.

— Mislite i smislite, dakle — reče Portos zlovoljno videći da se stvari razvijaju ovako umesto drukčije.

— Prešli smo osamdeset koraka, — promrmlja d’Artanjan — popeli smo se uz šest stepenika, znači da je ovde, kao što je to maločas rekao moj slavni prijatelj od Valona, taj drugi paviljon koji je paralelan s našim i koji se označava imenom paviljona oranžerije. Grof od La Fera mora biti da nije daleko; samo su vrata zatvorena.

— I to mi je neka prepreka! — reče Portos — Jednim udarom ramena…

— Zaboga! Portose, prijatelju, — reče d’Artanjan — štedite svoje snažne podvige, ili kad zatreba, neće više imati onu vrednost koju zaslužuju; zar niste čuli da će ovde doći neko?

— Jesam.

— Pa, taj neko će nam otvoriti vrata.

— Ali, dragi moj, — reče Portos — ako nas taj neko pozna, ako taj neko, poznavši nas, stane da viče, mi smo propali; jer, najzad, pretpostavljam da nemate nameru da me naterate da zadavim tog crkvenog čoveka. Takvi postupci su u redu kad se radi o Englezima ili Nemcima.

— Oh! Neka me bog toga sačuva, a i vas takođe! — reče d’Artanjan. — Mladi kralj bi nam na tome možda bio donekle zahvalan; ali nam kraljica to ne bi oprostila, a s njom treba pažljivo postupati: zatim, uostalom, uzaludno prosuta krv! Nikada! Stvarno nikada! Ja imam svoj plan. Pustite me, dakle, da postupam po svome i biće smeha.

— Utoliko bolje, — reče Portos — osećam potrebu za smehom.

— Pst! — reče d’Artanjan — Evo onog nekog koji je bio najavljen.

Čuše tada u prethodnoj prostoriji, to jest u predsoblju, odjek jednog lakog koraka. Šarke na vratima zaškripaše i pojavi se jedan čovek u viteškom odelu, uvijen u mrk ogrtač, sa šeširom široka oboda namaknutim na oči i s fenjerom u ruci.

Portos se pribi uz zid, ali se nije mogao učiniti toliko nevidljivim da ga čovek u ogrtaču ne primeti; on mu pruži svoj fenjer i reče mu:

— Upalite lampu na tavanici.

A zatim obraćajući se d’Artanjanu reče:

— Vi znate zapovest.

— Ja — odgovori Gaskonjac, rešen da se ograniči na ovaj uzorak nemačkog jezika.

— Tedesco, — reče vitez — va bene.²³

I upućujući se ka vratima koja su se nalazila nasuprot onih kroz koja je ušao, on ih otvori i nestade iza njih, zatvorivši ih.

— A sad, — reče Portos — šta ćemo činiti?

— Sada ćemo se poslužiti svojim ramenima, ako su ova vrata zaključana, prijatelju Portose. Svaka stvar u svoje vreme, i sve dolazi kao naručeno onom koji ume da čeka. Ali pre svega, barikadirajmo na pristojan način prva vrata, a zatim ćemo poći za vitezom.

Dva prijatelja se odmah dadoše na posao i zatrpaše vrata svim nameštajem koji se nalazio u prostoriji, gužva koja je činila prolaz utoliko neprolaznijim što su se vrata otvarala unutra.

— Tako, — reče d’Artanjan — sad smo sigurni da nas neće iznenaditi s leđa. Hajdemo, napred.

XLV

TAJNI ZATVORI G. OD MAZARENA

Stigoše do vrata kroz koja je iščezao Mazaren; bila su zaključana; d’Artanjan uzalud pokuša da ih otvori.

— Evo gde se radi o tome da primenite vaš udarac ramenom — reče d’Artanjan. — Gurnite, prijatelju Portose, gurnite, ali blago, bez lupe; nemojte ih razvaliti, samo rastavite krila, to je sve.

Portos prisloni svoje široko rame uz jedno krilo vrata, koje popusti i d’Artanjan tada zavuče vrh svog mača između reze i odgovarajućeg udubljenja na bravi. Reza, isečena ukoso, popusti, i vrata se otvoriše.

— Ta govorio sam vam prijatelju Portose, da čovek kod žena i vrata može sve postići kad s njima blago postupa.

— Činjenica je — reče Portos — da ste vi veliki moralista.

— Uđimo — reče d’Artanjan.

Oni uđoše. Iza staklene pregrade, pri svetlosti fenjera koji je kardinal spustio na tle usred galerije, videlo se drveće pomorandži i granata zamka Rej, kako poređano jedno za drugim obrazuju jednu veliku aleju i dve pobočne, manje aleje.

— Nema kardinala, — reče d’Artanjan — već samo njegova lampa; gde li je on, dođavola?

I kako je istraživao jednu od pobočnih aleja, pošto je Portosu dao znak da ispita drugu, on odjednom, sa svoje leve strane vide jedan sanduk koji je bio pomeren iz reda i na mestu tog sanduka jedan otvor koji je zjapio.

Deset ljudi bi s mukom pomerili taj sanduk, ali on se beše okrenuo oko sebe zajedno s pločom koja ga je nosila zahvaljujući nekom mehanizmu.

D’Artanjan, kao što smo rekli, vide rupu na tom mestu i u toj rupi nekoliko stepenica jednog kružnog stepeništa.

On pozva Portosa rukom i pokaza mu otvor i stepenište.

Dva čoveka se pogledaše zaprepašćeno.

— Kad bismo želeli samo zlata, — reče tiho d’Artanjan — našli bismo ono što nam treba i bili bismo za navek bogati.

— Kako to?

— Zar ne razumete, Portose, da se u dnu ovog stepeništa, po svoj prilici, nalazi ono čuveno kardinalovo blago o kome se toliko govori i da bi nam bilo dovoljno da siđemo, da ispraznimo jedan sanduk, da u njega dobro zatvorimo kardinala, i odemo odnoseći sobom onoliko zlata koliko možemo da povučemo, da vratimo na svoje mesto ovo pomorandžino drvo i da niko na svetu ne bi došao da nas pita otkuda nam naše bogatstvo, pa čak ni kardinal.

— To bi bio lep podvig za barabe, — reče Portos — ali čini mi se, nedostojan dvojice plemića.

— To je i moje mišljenje — reče d’Artanjan — i stoga sam rekao: „Kad bismo želeli samo zlata…” ali mi želimo nešto drugo.

U istom trenutku kad je d’Artanjan saginjao glavu prema lagumu da bi oslušnuo, jedan metalni i krt zvuk, kao zvuk kese sa zlatom koju čovek pretura, dopre do njegovog uva; on se trže. Odmah zatim se jedna vrata zatvoriše i prvi zraci neke svetlosti se ukazaše na stepenicama.

Mazaren je ostavio svoju lampu u oranžeriji da bi naveo ljude da misle kako se on šeta. Ali je imao voštanu sveću kad je išao da pregleda svoju tajanstvenu kasu.

— He! — reče on na italijanskom penjući se uz stepenice i posmatrajući jednu kesu zlatnika dobro zaokrugljenu — Evo čime se mogu platiti pet savetnika u parlamentu i dva pariska generala. I ja sam veliki kapetan, samo ja vodim rat na svoj način…

D’Artanjan i Portos se behu zavukli, svaki u po jednu pobočnu aleju, iza jednog sanduka i čekahu.

Mazaren dođe do na tri koraka od d’Artanjana da bi pritisnuo jednu oprugu skrivenu u zidu. Ploča se okrete oko sebe i pomorandžino drvo koje je ona nosila dođe samo od sebe da zauzme svoje mesto.

Tada kardinal ugasi svoju sveću, koju stavi opet u džep; i uzimajući ponovo svoju lampu, reče:

— Hajdemo da vidimo g. od La Fera.

— Dobro! To je naš put — pomisli d’Artanjan. — Ići ćemo zajedno.

Sva trojica kretoše. G. od Mazarena je išao središnom alejom, a Portos i d’Artanjan uporednim alejama. Ova dvojica su s velikom pažnjom izbegavala one duge pruge svetlosti koje je pri svakom koraku kardinalova lampa bacala između sanduka.

Ne primećujući da ga prate, jer je meki pesak ugušivao šum koraka ove dvojice koja su ga pratila, kardinal stiže do drugih staklenih vrata.

Zatim savi u levo, pođe jednim hodnikom na koji Portos i d’Artanjan dotle ne behu obratili pažnju; ali zastade zamišljeno baš u trenutku kad je hteo da otvori vrata.

— Ah! Diavolo! — reče on — Zaboravio sam na ono što mi je Komenž preporučio. Moram da uzmem vojnike i postavim ih kod onih vrata, kako se ne bih izložio na milost i nemilost ovom neobuzdanom čoveku. Hajdemo.

I s pokretom punim nestrpljenja on se okrete da bi se vratio.

— Nemojte se truditi, monsenjeru, — reče d’Artanjan s ispruženom nogom, šeširom u ruci i najljubaznijim licem — mi smo u korak pratili Vašu preuzvišenost i eto nas.

— Da, eto nas — reče Portos.

I on učini isti pokret ljubaznog pozdravljanja.

Mazaren prenese svoje razrogačene oči s jednog na drugog, poznade ih obojicu i ispusti svoj fenjer jauknuvši od užasa.

D’Artanjan ga podiže; srećom se u padu nije ugasio.

— Oh! Kakva neopreznost, monsenjeru! — reče d’Artanjan — Nije pametno ići ovuda bez svetlosti, Vaša preuzvišenosti, mogli biste naleteti na kakav sanduk ili upasti u kakvu rupu.

— Gospodin d’Artanjan! — promrmlja Mazaren koji nije mogao da dođe sebi od iznenađenja.

— Da, monsenjeru, lično ja, i čast mi je predstaviti vam g. od Valona, tog mog izvrsnog prijatelja, za koga se Vaša preuzvišenost nekad tako živo interesovala.

I d’Artanjan upravi svetlost lampe u veselo Portosovo lice, koji je počinjao da razumeva i koji je stoga bio sav ponosan.

— Išli ste kod g. od La Fera — nastavi d’Artanjan. — Samo se nemojte zbog nas uznemiravati, monsenjeru. Budite ljubazni i pokažite nam put, mi ćemo ići za vama.

Mazaren je polako dolazio sebi.

— Jeste li već odavno u oranžeriji, gospodo? — zapita on drhtavim glasom misleći na posetu koju je učinio svom blagu.

Portos otvori usta da odgovori, d’Artanjan mu dade znak i Portosova usta, zanemevši, postepeno se zatvoriše.

— Ovog časa smo stigli, monsenjeru, reče d’Artanjan.

Mazaren odahnu; više se nije plašio za svoje blago, sad se plašio samo za sebe. Neka vrsta osmeha prelete preko njegovih usana.

— Dobro, — reče on — uhvatili ste me. u zamku, gospodo i priznajem da sam pobeđen. Vi hoćete da mi zatražite slobodu, zar ne? Dajem vam je.

— Oh! Monsenjeru, — reče d’Artanjan — vi ste veoma ljubazni; ali mi smo već slobodni i voleli bismo da vam zatražimo nešto drugo.

— Vi ste slobodni? — reče Mazaren sav preplašen.

— Svakako, a vi ste naprotiv, monsenjeru, izgubili svoju, i sad, šta ćete, monsenjeru, takvi su ratni zakoni, treba je otkupiti.

Mazaren zadrhta do dna srca. Njegov tako prodoran pogled uzalud se ukoči na podrugljivom Gaskonjčevom i na bezizraznom Portosovom licu. Oba su bila skrivena u senci, tako da ni sama sibila iz Kima ne bi umela da ih odgonetne.

— Da otkupim svoju slobodu! — ponovi Mazaren.

—Da, monsenjeru.

— A koliko će me to koštati, gospodine d’Artanjane?

— Vraga, monsenjeru, ne znam još. To ćemo pitati grofa od La Fera, ako Vaša preuzvišenost bude dozvolila. Vaša preuzvišenosti, izvolite otvoriti vrata koja vode kod njega i za deset minuta ćete biti načisto.

Mazaren zadrhta.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan — Vaša preuzvišenost vidi do koje mere se trudimo da sačuvamo formu, ali smo ipak primorani da vas obavestimo da nemamo vremena za gubljenje; otvorite dakle, monsenjeru, molim vas, i izvolite se setiti, jednom za uvek, da pri prvom pokretu koji učinite da bi pokušali bekstvo, pri najmanjem uzviku koji bi pustili da nam umaknete, pošto je naš položaj izuzetan, to nam ne možete zameriti ako se prepustimo krajnostima.

— Budite bez brige, gospodo, — reče Mazaren — neću ništa pokušavati, dajem vam svoju časnu reč.

D’Artanjan dade znak Portosu da udvoji nadzor, a zatim, okrećući se Mazarenu reče:

— A sad, monsenjeru, uđimo, molim vas.

XLVI

KONFERENCIJE

Mazaren smače rezu s jednih dvostrukih vrata, na čijem pragu zatekoše Atosa spremnog da dočeka svog slavnog posetioca, prema onome što mu je Komenž javio.

Spazivši Mazarena, on se pokloni.

— Vaša preuzvišenosti, — reče on — mogli ste slobodno da ne uzimate pratnju, čast koju mi ukazujete suviše je velika da bih je zaboravio.

— Stoga, dragi moj grofe, — reče d’Artanjan — njegova preuzvišenost nikako nije htela da nas povede; Valon i ja smo insistirali, možda i na nepristojan način, toliko je velika naša želja da vas vidimo.

Kod tih reči, kod tog podrugljivog naglaska, pri tom tako poznatom pokretu koji je pratio taj naglasak i taj glas, Atos poskoči od iznenađenja.

— D’Artanjan! Portos! — uzviknu on.

— Lično, dragi prijatelju.

— Lično — ponovi Portos.

— Šta znači to? — zapita grof.

— To znači, — odgovori Mazaren pokušavajući da se osmehne, kao što je to već jednom pokušao — to znači da su se uloge promenile, i da, umesto da ta gospoda budu moji zatvorenici, ja sam zatvorenik ove gospode, tako da me vidite primoranog da se pokoravam ovde gde bi trebalo da zapovedam. Ali, gospodo, opominjem vas, osim ako me zakoljete, vaša će pobeda biti kratkotrajna; i ja ću doći na red, neko će naići…

— Ah! Monsenjeru, — reče d’Artanjan — nemojte pretiti; to daje rđav primer. Mi smo tako blagi i ljubazni s Vašom preuzvišenošću! Hajde, odbacimo svaku zlovolju, uklonimo svaku netrpeljivost, i razgovarajmo prijateljski.

— I ja to od sveg srca želim, gospodo, — reče Mazaren — ali u trenutku kad treba raspravljati o mome otkupu, ne želim da smatrate svoj položaj boljim nego što je; uhvativši me u klopku, uhvatili ste se i sami. Kako ćete izići odavde? Pogledajte ograde, pogledajte kapije, pogledajte ili bolje naslutite stražare koji bde iza tih ograda i kapija, vojnike koji su preplavili ova dvorišta, i napravimo obračun. Eto, pokazaću vam da sam pošten.

— Dobro! — pomisli d’Artanjan — pazimo se dobro, on će nam podvaliti.

— Nudio sam vam slobodu, — nastavi ministar — nudim vam je još uvek. Hoćete li je? Pre nego što prođe jedan sat bićete otkriveni, uhapšeni, primorani da me ubijete, što bi bio užasan zločin i sasvim nedostojan poštenih plemića kao što ste vi.

— On je u pravu — pomisli Atos.

I kao svaka istina koja bi prošla kroz ovu dušu u kojoj su se nalazile samo plemenite misli, njegova misao zablista u njegovim očima.

— Stoga, — reče d’Artanjan da bi sprečio nadu koju je Mazarenu dalo Atosovo nemo odobravanje — tom će se nasilju pribeći tek u krajnjoj prilici.

— Ako me naprotiv pustite da odem, — nastavi Mazaren — primajući slobodu…

— Kako — prekide d’Artanjan — hoćete da primimo slobodu kad nam je možete oduzeti, sami to kažete, pet minuta pošto ste nam je dali? A, takvi, kakvog vas poznajem, monsenjeru, vi ćete nam je oduzeti.

— Neću, kardinalske mi vere… Ne verujete mi?

— Monsenjeru, ne verujem kardinalima koji nisu sveštenici,

— Pa lepo! Ministarske mi časti!

— Vi to više niste, monsenjeru, vi ste zarobljenik.

— Onda, Mazarenske mi časti! Ja sam to i to ću uvek i biti, nadam se.

— Hm! — učini d’Artanjan — Čuo sam kako se govori o jednom Mazarenu koji je imao vrlo malo poštovanja prema svojim zakletvama i strah me je da to nije neki od predaka Vaše preuzvišenosti.

— Gospodine d’Artanjane, — reče Mazaren — vi imate mnogo duha i strašno mi je krivo što sam se zavadio s vama.

— Monsenjeru, pomirimo se, to je sve što i sam želim.

— Pa dobro! — reče Mazaren — Ako vas obezbedim na izvestan očigledan, opipljiv način?…

— Ah! Onda je to druga stvar — reče Portos.

— Da vidimo — reče Atos.

— Da vidimo — reče d’Artanjan.

— Pre svega, pristajete li? — zapita kardinal.

— Objasnite nam svoj plan, monsenjeru, pa ćemo videti.

— Obratite pažnju na to da ste zatvoreni, uhvaćeni.

— Vi dobro znate, monsenjeru, da nam uvek ostaje jedno poslednje sredstvo.

— Koje?

— Da umremo zajedno. Mazaren zadrhta.

— Pazite, — reče on — na dnu hodnika se nalaze jedna vrata čiji ključ ja imam; ta vrata vode u park. Otidite s tim ključem. Vi ste bodri, snažni, naoružani. Na sto koraka, kad zavijete na levo, naići ćete na zid parka; preći ćete preko njega i u tri skoka ćete biti na drumu slobodni. A sad, ja vas dovoljno poznajem i znam, ako vas napadnu, time vas neće sprečiti da pobegnete.

— Ah, bogamu, monsenjeru! — reče d’Artanjan — U dobar čas, to znači govoriti. Gde je taj ključ koji ste tako ljubazni da nam nudite?

— Evo ga.

— Ah, monsenjeru, — reče d’Artanjan — vi ćete nas lično ispratiti do tih vrata.

— Vrlo rado, — reče ministar — ako vam je to potrebno da vas umiri.

Mazaren koji se nije nadao da će tako jeftino proći, uputi se sav blistajući prema hodniku i otvori vrata.

Ona su stvarno vodila u park i to tri begunca primetiše po noćnom vetru koji ulete u hodnik i baci im sneg u lice.

— Vraga! Vraga! — reče d’Artanjan — užasna je noć, monsenjeru. Mi ne poznajemo mesto i nikad nećemo sami naći put. Pošto je Vaša preuzvišenost učinila toliko da dođe dovde, još nekoliko koraka, monsenjeru… odvedite nas do zida.

— Neka bude — reče kardinal.

I sekući pravom linijom, on se uputi hitrim korakom ka zidu do čijeg podnožja sva četvorica dođoše za jedan čas.

— Jeste li zadovoljni, gospodo? — zapita Mazaren.

— Još kako! Bili bismo nezahvalni! Vraga! Kakva čast! Tri siromašna plemića koje prati jedan crkveni princ! Ah! Tim povodom, monsenjeru, govorili ste maločas da smo hrabri, snažni i naoružani?

— Da.

— Varate se; naoružani smo samo g. od Valona i ja, g. grof nije i ako bi nas srela kakva patrola, potrebno je da se možemo braniti.

— To je sasvim pravo.

— Ali gde ćemo naći mač? — upita Portos.

— Monsenjer će pozajmiti grofu svoj koji mu je nepotreban — reče d’Artanjan.

— Vrlo rado — reče kardinal. — Zamoliću čak g. grofa da bude ljubazan i zadrži ga kao uspomenu od mene.

— Nadam se da je ovo viteški, grofe! — reče d’Artanjan.

— Stoga, — reče Atos — obećavam monsenjeru da se od njega neću nikad rastajati.

— Dobro, — reče d’Artanjan — izmena učtivosti, kako je to dirljivo! Zar vam to ne nateruje suze na oči, Portose?

— Da, — reče Portos — ali ne znam da li plačem zbog toga ili zbog vetra. Mislim da je ipak zbog vetra.

— A sada se popnite, Atose. — reče d’Artanjan — I učinite to brzo.

Atos, kome je Portos pomagao jer ga podiže kao pero, stiže na vrh zida.

— A sad skočite, Atose.

Atos skoči i iščeze s druge strane zida.

— Jeste li na zemlji? — zapita d’Artanjan.

— Jesam.

— Bez nezgodnih posledica?

— Potpuno živ i zdrav.

— Portose, pazite na g. kardinala dok se ja budem peo; ne, niste mi potrebni, popeću se i sam. Pazite na g. kardinala, to je sve.

— Pazim — reče Portos. — Pa?

— U pravu ste, teže je nego što sam mislio, podmetnite mi leđa, ali ne puštajući g. kardinala!

— Ne puštam ga.

Portos podmetnu leđa d’Artanjanu, koji začas, zahvaljujući tom osloncu, objaha vrh zida.

Mazaren se pravio kao da se smeje.

— Jeste li gore? — zapita Portos.

— Jesam, prijatelju, a sada…

— Sada šta?

— Sada mi dodajte g. kardinala i pri najmanjem glasu koji bi pustio, zadavite ga.

Mazaren htede da uzvikne, ali ga Portos zgrabi obema rukama i podiže ga do d’Artanjana koji ga i sam zgrabi za jaku i postavi ga da sedi kraj njega. A zatim pretećim tonom reče:

— Gospodine, ovog istog časa skočite dole, kraj g. od La Fera, ili ću vas ubiti, plemićke mi časti!

— Gospodine, gospodine, — uzviknu Mazaren — vi izneveravate zadato obećanje.

— Ja! Kad sam vam ja nešto obećao, monsenjeru?

Mazaren jauknu.

— Ja sam vas oslobodio, gospodine — reče on — Vaša sloboda je bila moj otkup.

— Slažem se: ali otkup za ono ogromno blago zakopano u galeriji i kod koga se silazi kad se pritisne na oprugu skrivenu u zidu, oprugu koja okreće jedan sanduk, koji opet okrećući se, otkriva jedne stepenice, zar i o tome ne vredi malo govoriti, recite, monsenjeru?

— Isuse! — reče Mazaren skoro bez daha i sklopivši ruke — Isuse gospode! Ja sam propao čovek.

Ali ga d’Artanjan uze pod miške, ne vodeći računa o njegovom jadikovanju i pusti ga da lagano sklizne u ruke Atosove koji je ne uzbućujući se ostao u podnožju zida.

A tada, okrećući se Portosu, reče:

— Uhvatite se za moju ruku, — reče d’Artanjan — ja se držim za zid.

Portos učini jedan napor od koga zadrhta zid i sam stiže na vrh.

— Nisam bio sasvim razumeo, — reče on — ali sad razumem; to je vrlo smešno.

— Nalazite? — reče d’Artanjan — Utoliko bolje! Ali da bi to bilo smešno do kpaja, nemojmo gubiti vremena.

I skoči u podnožje zida. Portos učini to isto.

— Pratite g. kardinala gospodo — reče d’Artanjan. — Ja ću ispitivati teren.

Gaskonjac poteže svoj mač i krenu u avangardu.

— Monsenjeru, — reče on — kuda treba zaviti da bi se došlo do glavnog druma? Razmislite dobro pre nego što odgovorite: jer, Vaša preuzvišenosti, ako biste se prevarili to bi moglo dovesti po ozbiljnih neprijatnosti, ne samo za nas nego i za vas.

— Idite duž zida gospodine — reče Mazaren — i nećete se izložiti tome da se izgubite.

Tri prijatelja udvojiše korake ali posle nekoliko trenutaka su bili primorani da uspore hod; mada se iz sve snage trudio, kardinal nije bio u stanju da ih prati.

Odjednom se d’Artanjan sudari s nečim toplim koje se pokrenu.

— Gle, konj! — reče on — Našao sam jednog konja, gospodo?

— I ja isto! — reče Atos

— I ja! — reče Portos, koji je veran svojoj dužnosti stalno držao kardinala za mišicu.

— Eto to se zove imati sreće, monsenjeru, — reče d’Artanjan — i to baš u trenutku kad se Vaša preuzvišenost žalila što mora ići pešice.

Ali u trenutku kad je izgovarao te reči, jedna cev od pištolja se spusti prema njegovim grudima; on ču ove reči, izgovorene ozbiljno:

— Ne dirajte!

— Grimo! — uzviknu on — Grimo! Šta radiš ti ovde? Da li te to nebo šalje?

— Ne, gospodine, — reče čestiti sluga — već mi je g. Aramis rekao da pričuvam konje.

— Aramis je dakle tu?

— Da, gospodine, od juče.

— A šta preduzimate?

— Vrebamo.

— Šta, Aramis je tu? — ponovi Atos.

— Kod male kapije zamka. Tamo je njegovo mesto.

— Ima vas dakle mnogo?

— Ima nas šezdeset.

— Obavesti ga.

— Smesta, gospodine.

I misleći da niko neće bolje ispuniti zadatak od njega, Grimo odjuri što je brže mogao, dok su tri prijatelja, koja se tek behu nanovo okupila ostala da čekaju.

U celoj ovoj grupi jedino je g. od Mazarena bio veoma zle volje.

XLVII

GDE ČOVEK POČINjE NAJZAD DA VERUJE DA ĆE
PORTOS ZAISTA POSTATI BARON
A D’ARTANjAN KAPETAN

Deset minuta docnije stiže Aramis koga su pratili Grimo i osam do deset plemića. Sav je blistao od sreće i baci se svojim prijateljima u naručje.

— Slobodni ste, dakle, braćo! Slobodni bez moje pomoći! Ništa, dakle, nisam mogao učiniti za vas i pored svih svojih napora!

— Nemojte se žalostiti, dragi prijatelju. Ono što je odloženo, nije i izgubljeno. Ako niste mogli učiniti, učinićete drugi put.

— Pa ipak sam preduzeo sve korake. Dobio sam šezdeset ljudi od g. biskupovog pomoćnika; dvadeset čuvaju zid parka, dvadeset put od Reja do Sen-Žermena, dvadeset su rastureni po šumi. Na taj način sam došao do dve Mazarenove poruke kraljici, zahvaljujući toj strategiji.

Mazaren načulji uši.

— Ali, — reče d’Artanjan — nadam se da ste ih pošteno vratili g. kardinalu?

— Ah! Nije nego, — reče Aramis — pa zar da i prema njemu još vodim računa o takvim učtivostima! U jednom od tih pisama, kardinal izjavljuje kraljici da su blagajne prazne i da Njeno veličanstvo nema više novaca: u drugome objavljuje da će svoje zarobljenike prevesti u Melun, jer mu Rej ne izgleda dovoljno sigurno mesto. Jasno vam je, dragi prijatelju, da mi je ovo poslednje pismo dalo dosta nade. Zauzeo sam busiju sa svojih šezdeset ljudi, opkolio sam zamak, pripremio jahaće konje koje sam poverio pametnom Grimou i čekao da vas izvedu; očekivao sam vas tek sutra ujutru i nisam se nadao da vas mogu osloboditi bez čarke. Vi ste slobodni večeras, slobodni bez borbe, utoliko bolje! Kako ste uspeli da izmaknete ovoj džimriji Mazarenu? Mora biti da ste imali mnogo razloga da se na njega žalite.

— Pa ne suviše — reče d’Artanjan.

— Zaista!

— Reći ću i više, imali smo čak i razloga da se hvalimo njime.

— Nemoguće!

— Jesmo, stvarno: zahvaljujući njemu, mi smo slobodni.

— Zahvaljujući njemu?

— Da, on je naredio Bernuenu, svom sobaru, da nas odvede u oranžeriju a odatle smo otišli s njim kod grofa od La Fera. Tada nam je ponudio da nas pusti na slobodu, i išao je tako daleko u svojoj ljubaznosti da nam je pokazao put i odveo nas do zida parka, preko koga samo što se besmo prebacili s najvećom mogućom srećom, kad sretosmo Grimoa.

— Ah! Dobro, — reče Aramis — to će me izmiriti s njim, i voleo bih da je ovde da mu kažem da nisam pretpostavljao da je sposoban da tako lepo postupi.

— Monsenjeru, — reče d’Artanjan koji se nije mogao duže savlađivati — dozvolite da vam predstavim g. viteza d’Erbleja koji želi da iskaže Vašoj preuzvišenosti, kao što ste sad mogli da čujete, svoje čestitanje puno poštovanja.

I povuče se otkrivajući Aramisovom zgranutom pogledu zbunjenog Mazarena.

— Oh, oh! — reče ovaj — Kardinal? Dobar lov! Hej! Hej! Prijatelji! Konje! Konje!

Nekoliko konjanika dojuriše.

— Zaboga! — reče Aramis — Ipak sam bio od neke koristi, Monsenjeru, neka Vaša preuzvišenost izvoli primiti izraz mog poštovanja! Kladim se da je ovo delo svetog Kristofa Portosa? Tim povodom zaboravio sam…

I on tiho dade neko naređenje jednom konjaniku.

— Mislim da bi bilo veoma oprezno da pođemo — reče d’Artanjan.

— Da, ali ja čekam nekog… jednog Atosovog prijatelja.

— Jednog prijatelja? — reče grof.

— I gle’te, eno ga gde stiže galopom kroz žbunje.

—Gospodine grofe! Gospodine grofe! — uzviknu jedan mladalački glas od koga Atos uzdrhta.

— Raule! Raule! — uzviknu grof od La Fera.

Za trenutak mladić zaboravi na uobičajeno poštovanje; on se baci svom ocu u naručje.

— Pogledajte, gospodine kardinale, zar ne bi bilo šteta rastaviti ljude koji se vole kao što se mi volimo! Gospodo, — nastavi Aramis obraćajući se konjanicima koji su se okupljali i svakog trenutka bili sve mnogobrojniji — gospodo, gospodo, opkolite Njegovu pruzvišenost da biste mu ukazali čast; on je toliko ljubazan da nas je udostojio svojim društvom; nadam se da ćete mu na tome biti zahvalni. Portose, ne gubite iz vida njegovu preuzvišenost.

I Aramis se pridruži d’Artanjanu i Atosu koji su se savetovali i stade se s njima savetovati.

— Hajdemo, — reče d’Artanjan posle te konferencije koja je trajala pet minuta — krećimo!

— A kuda idemo? — zapita Portos.

— Kod vas, dragi prijatelju, u Pjerfon, vaš lepi zamak koji je dostojan da svoje velikaško gostoprimstvo ukaže njegovoj preuzvišenosti. A zatim, on je na veoma zgodnom mestu, ni suviše daleko, ni suviše blizu Pariza; odatle će se moći uspostaviti laka veza s prestonicom. Hodite, monsenjeru, tu ćete se osećati kao princ, što i jeste.

— Svrgnuti princ — reče jadno Mazaren.

— U ratu je sreća promenljiva, monsenjeru, — odgovori Atos — ali budite uvereni da je nećemo zloupotrebiti.

— Ne, ali ćemo se njome koristiti — reče d’Artanjan.

Sav ostali deo noći otmičari su jurili s nekadašnjom neumornom brzinom; Mazaren mračan i zamišljen puštao je da ga odvlači sobom ova sablasna jurnjava.

U zoru behu prešli dvanaest milja u jednom dahu; polovina pratnje je bila premorena, nekoliko konja je poskapalo.

— Današnji konji nisu dostojni nekadašnjih, — reče Portos — sve se degeneriše.

— Poslao sam Grimoa u Damarten; — reče Aramis — treba da nam dovede pet odmornih konja, jednog za njegovu preuzvišenost, a četiri za nas. Najvažnije je da ne napuštamo njegovu preuzvišenost; ostatak pratnje će nas docnije stići; kad jednom pređemo Sen-Deni, onda se više nemamo čega plašiti.

Grimo zaista dovede pet konja; velikaš kome se obratio i koji je bio Portosov prijatelj pohitao je, ne da ih proda, kao što mu je predloženo, već da ih ponudi. Deset minuta docnije pratnja se zaustavljala u Ermenonvilu; ali su četiri prijatelja prateći g. od Mazarena, jurila s novim žarom.

U podne su ušli u drvored Portosovog zamka.

— Ah! — reče Musketon koji se nalazio kraj d’Artanjana i koji nije rekao ni reči za sve vreme puta — Ah! Ako hoćete, verujte mi, gospodine, ali otkako sam otišao iz Pjerfona ovo je prvi put da slobodno dišem.

I pusti svog konja u galop kako bi ostale sluge obavestio o dolasku g. od Valona i njegovih prijatelja.

— Hac smo četvorica, — reče d’Artanjan svojim prijateljima — smenjivaćemo se čuvajući njegovu preuzvišenost, i svako od nas će stražariti tri sata. Atos će obići zamak, koji treba učiniti neosvojivim u slučaju opsade, Portos će se postarati za materijal, a Aramis za ulazak posade; što će reći da će Atos biti glavni inženjer, Portos glavni oružar a Aramis guverner mesta.

U međuvremenu smestiše Mazarena u najlepše odaje zamka.

— Gospodo, — reče ovaj kad ga jednom smestiše — pretpostavljam da me ne nameravate dugo držati ovde inkognito?

— Ne, monsenjeru, — odgovori d’Artanjan — i baš naprotiv mislimo brzo da objavimo da vas držimo u rukama.

— Onda ćete biti opsednuti.

— Na to i računamo.

— I šta ćete tada činiti?

— Branićemo se. Da je pokojni g. kardinal od Rišeljea još živ, ispričao bi vam izvesnu priču o utvrđenju Sen-Žerve, gde smo se nas četvorica sa svoja četiri lakeja i dvanaest mrtvih, održali protiv čitave jedne vojske.

— Takvi se podvizi izvode jednom, gospodine, i ne mogu se ponoviti.

— Stoga nam danas i neće biti potrebno da budemo tako hrabri; sutra ćemo obavestiti parisku vojsku, prekosutra će ona biti ovde. Umesto da se bitka odigra u Sen-Deniju ili Šarantonu, odigraće se, dakle, prema Kompijenju ili Vije-Kotereu.

— Gospodin Princ će vas potući, kao što vas je uvek potukao.

— Mogućno je, monsenjeru; ali ćemo pre bitke prebaciti Vašu preuzvišenost u kakav drugi zamak g. od Valona, našeg prijatelja, a on ima tri zamka kao što je ovaj. Mi ne želimo da izložimo Vašu preuzvišenost ratnim opasnostima.

— Dobro, — reče Mazaren — vidim da treba kapitulirati.

— Pre opsade?

— Da, uslovi će možda biti bolji.

— Ah! Monsenjeru, što se tiče uslova, videćete kako smo razumni.

— Da vidimo, kakvi su vaši uslovi?

— Odmorite se prethodno, monsenjeru, a mi ćemo razmisliti.

— Nije mi potreban odmor, gospodo, već mi je potrebno da znam da li se nalazim u prijateljskim ili neprijateljskim rukama.

— U prijateljskim, monsenjeru, u prijateljskim.

— Pa dobro, onda mi odmah recite šta želite, kako bih video da li je sporazum moguć među nama. Govorite, gospodine grofe od La Fera.

— Monsenjeru, — reče Atos — za sebe nemam šta da tražim, a za Francusku bih imao suviše. Odričem se, dakle, i dajem reč g. vitezu d’Erbleju.

Poklonivši se, Atos uzmače za korak i ostade stojeći, naslonjen na kamin, kao običan posmatrač pregovaranja.

— Govorite, dakle, gospodine viteze d’Erbleju — reče kardinal. Šta vi želite? Nemojte se ustručavati, nemojte okolišiti. Govorite jasno, kratko i određeno.

— Ja ću, monsenjeru, igrati otvorenih karata.

— Spustite, dakle, svoje karte.

— Imam u džepu, reče Aramis, one uslove koje je prekjuče u Sen-Žermenu htelo da vam nametne izaslanstvo čiji sam član bio i ja. Poštujmo, dakle, prvo najstarije zahteve; molbe koje su podnete u ovom programu vi ćete uslišiti.

— Što se njih tiče, mi smo se skoro složili; — reče Mazaren — pređimo, dakle, na lične uslove.

— Mislite, dakle, da će ih biti? — reče Aramis osmehujući se.

— Mislim da nećete svi biti velikodušni kao g. grof od La Fera — reče Mazaren okrećući se Atosu i poklonivši mu se.

— Ah, monsenjeru, u pravu ste, — reče Aramis — i ja sam srećan što vidim da najzad cenite grofa onoliko koliko on to zaslužuje. G. od La Fera je uzvišen duh koji lebdi iznad običnih želja i ljudskih strasti; to je antička i gorda duša. G. grof je izuzetan čovek. U pravu ste, monsenjeru, mi ne vredimo koliko on i prvi smo koji ćemo vam to priznati.

— Aramise, — reče Atos — da li se to podsmevate?

—Ne, dragi moj grofe, ne, kažem ono što svi mislimo i ono što misle svi oni koji vas poznaju. Ali vi ste u pravu, ne radi se o vama već o njegovoj preuzvišenosti i njegovom nedostojnom slugi vitezu d’Erbleju.

— Pa dobro! Šta vi želite, gospodine, osim opštih uslova na koje ćemo se još osvrnuti?

— Želim, monsenjeru, da se gospođi od Longvila da Normandija, s potpunim i stalnim oproštajem, i pet stotina hiljada livara. Želim da je Njegovo veličanstvo kralj udostoji i krsti joj sina koga je rodila; zatim da Vaša preuzvišenost, pošto bude prisustvovala krštenju, ode i oda svoje poštovanje našem svetom ocu papi.

— Što će reći da želite da se odreknem svojih ministarskih funkcija, da napustim Francusku, da odem u progonstvo?

— Želim da vaša preuzvišenost bude papa pri prvom upražnjenju, zadržavajući pravo da tada tražim pun oproštaj grehova za sebe i svoje prijatelje.

Mazaren napravi jednu grimasu koja se ne može opisati.

— A vi, gospodine? — zapita on d’Artanjana.

— Ja, monsenjeru, ja se u svemu slažem s mišljenjem g. viteza d’Erbleja, izuzev poslednje tačke u kojoj sam sasvim suprotnog mišljenja od njega. Daleko od toga da želim da Vaša preuzvišenost napusti Francusku, želim da ostanete u Parizu; daleko od toga da želim da postanete papa, želim da ostanete prvi ministar, jer ste vi, Vaša preuzvišenosti, veliki političar. Trudiću se čak, onoliko koliko to zavisi od mene, da savladate celokupnu frondu, ali pod uslovom da ćete se setiti vernih kraljevih slugu i da ćete prvu musketarsku četu dati onome koga ja budem naznačio. A vi, Valone?

— Da, na vas je došao red, gospodine, — reče Mazaren — govorite.

— Ja, — reče Portos — da g. kardinal, da bi ukazao čast mojoj kući koja mu je pružila utočišta, bude ljubazan i radi uspomene na ovu avanturu, podigne moju zemlju na stepen baronije, s obećanjem da će dati orden jednom mom prijatelju prilikom prvih odlikovanja koja bude delilo Njeno veličanstvo.

— Vi znate, gospodine, da je potrebno da bi čovek dobio taj orden, učiniti kakvo zaslužno delo.

— Taj moj prijatelj će ga učiniti. Uostalom, kad bi to bilo neophodno, Vaša preuzvišenost bi mu rekla kako se može izbeći ta formalnost.

Mazaren se ujede za usnu, udarac je bio neposredan, i on nastavi dosta suvo:

— Sve se to nekako ne usklađuje baš dobro, čini mi se, gospodo; jer ako zadovoljim jedne, neminovno ću oneraspoložiti druge. Ako ostanem u Parizu, ne mogu ići u Rim, ako postanem papa, ne mogu da ostanem ministar, a ako ne budem ministar, ne mogu postaviti g. d’Artanjana za kapetana i g. od Valona učiniti baronom.

— Tako je — reče Aramis. — Stoga, pošto sam u manjini, povlačim svoj predlog što se tiče odlaska u Rim i podnošenja ostavke Vaše preuzvišenosti.

— Ostaću, dakle, na ministarskom položaju? — reče Mazaren

— Ostaćete ministar, to je u redu, monsenjeru, — reče d’Artanjan — vi ste potrebni Francuskoj.

— A ja se odričem svojih zahteva, — nastavi Aramis — Vaša preuzvišenosti, ostaćete prvi ministar i kraljičin ljubimac ako hoćete da ispunite ono što ja i moji prijatelji tražimo za Francusku i za sebe.

— Brinite se za sebe, gospodo, i pustite Francusku da se sa mnom pogodi kako ona hoće — reče Mazaren.

— Ne, nikako! — nastavi Aramis — Fronderima je potreban ugovor, i Vaša preuzvišenost će biti ljubazna da ga sastavi i potpiše pred nama, istim ugovorom se obavezujući da će izdejstvovati kraljičinu saglasnost.

— Mogu da jamčim samo za sebe, — reče Mazaren — ne mogu da jamčim za kraljicu. A ako Njeno veličanstvo odbije?

— Oh, — reče d’Artanjan — Vaša preuzvišenost dobro zna da vam kraljica ne može ništa odreći.

— Eto, monsenjeru, — reče Aramis — evo ugovora koji je predložilo izaslanstvo frondera; Vaša preuzvišenosti, izvolite ga pročitati i razmotriti.

— Ja ga znam — reče Mazaren.

— Onda ga potpišite.

— Razmislite, gospodo, da bi se potpis dat u prilikama u kojima se mi nalazimo mogao smatrati kao iznuđen.

— Zato će Vaša preuzvišenost izjaviti da ga je po svojoj slobodnoj volji dala.

— Ali najzad, ako odbijem?

— Onda će, monsenjeru, Vaša preuzvišenost moći samo na sebe da se žali za posledice svog odbijanja.

— Usudili biste se da dignete ruku na jednog kardinala?

— A vi ste je, monsenjeru, digli na musketare Njegovog veličanstva.

— Kraljica će me osvetiti, gospodo!

— U to ne verujem, mada ne sumnjam da to ne bi želela; ali ćemo s Vašom preuzvišenošću otići u Pariz, a Parižani su ljudi koji su u stanju da nas brane…

— Kakva zabrinutost mora sada vladati u Reju i Sen-Žermenu! — reče Aramis — Kako se moraju pitati gde je kardinal, šta se desilo s ministrom, gde se deo ljubimac! Kako moraju tražiti Vašu preuzvišenost u najzabačenijim kutovima! Kako se mora komentarisati i ako fronda zna za nestanak Vaše preuzvišenosti, kako mora fronda likovati!

— To je užasno — promrmlja Mazaren.

— Ta potpišite ugovor, monsenjeru — reče d’Artanjan.

— Ali ako ga ja potpišem, a kraljica odbije da ga ratifikuje?

— Ja uzimam na sebe da odem da se vidim s njenim veličanstvom — reče d’Artanjan — i da dobijem njen potpis.

— Pripazite, — reče Mazaren — da vas u Sen-Žermenu ne dočekaju drukčije nego što vi mislite da s pravom očekujete.

— Ah, vrlo važno! — reče d’Artanjan — Udesiću tako da budem dobrodošao; znam jedan način za to.

— Koji?

— Odneću njenom veličanstvu pismo kojim joj Vaša preuzvišenost javlja da su finansije potpuno iscrpljene.

— A zatim? — reče Mazaren prebledevši.

— Zatim, kad budem video da je Njeno veličanstvo na vrhuncu zabune, odvešću je u Rej, uvešću je u oranžeriju i pokazaću joj izvesnu oprugu koja pokreće jedan sanduk.

— Dosta, gospodine, — promrmlja kardinal — dosta! Gde je ugovor?

— Evo ga — reče Aramis.

— Vidite da smo velikodušni, — reče d’Artanjan — jer smo mogli postići mnogo stvari s takvom tajnom.

— Potpišite, dakle — reče Aramis pružajući mu pero.

Mazaren ustade, prošeta se za trenutak, pre zamišljen nego smrvljen. Zatim, zastavši odjednom, reče:

— A kad budem potpisao, gospodo, šta će meni služiti kao garancija?

— Moja časna reč, gospodine — reče Atos. Mazaren se trže, okrete se prema grofu od La Fera, razmotri za čas ovo plemenito i pošteno lice, i uzimajući pero reče:

— To mi je dovoljno, gospodine grofe. I potpisa.

— A sad, gospodine d’Artanjane, — dodade on — spremite se da krenete za Sen-Žermen i da odnesete jedno moje pismo kraljici.

XLVIII

KAKO SE PEROM I PRETNjOM POSTIŽE BRŽE I BOLjE NEGO MAČEM I ODANOŠĆU

D’Artanjan je dobro znao mitologiju; znao je da sreća ima samo jedan čuperak kose na glavi za koji je možeš uhvatiti, a on nije bio čovek koji bi je pustio da prođe, a da je ne zgrabi za taj čuperak. On uredi brz i siguran način putovanja, time što unapred posla konje za zamenu u Šantiji, tako da je mogao stići u Pariz za pet do šest časova. Ali pre nego što pođe on pomisli da je to čudan položaj za momka punog iskustva i duha, da tako putuje u neizvesnost ostavljajući izvesnost iza sebe.

— Zaista, — reče on u sebi u trenutku kad je uzjahivao da bi ispunio svoj opasni zadatak — Atos je junak iz romana kad je u pitanju velikodušnost, Portos izvanredna priroda, ali je i na njega lako uticati; Aramis tajanstveno lice, to jest čovek koga nikad ne možeš pročitati. Šta će dati tri elementa kad ja ne budem više tu da ih povežem?… Možda će osloboditi kardinala. A kardinalovo oslobođenje je propast svih naših nada, a nade su do sada jedina nagrada za dvadeset godina poslova u poređenju s kojima su Herkulovi poslovi pigmejski. On ode da nađe Aramisa.

— Vi ste, dragi moj viteže d’Erbleju, oličenje fronde — reče mu. — Nemojte se, dakle, oslanjati na Atosa, koji neće da svršava ničije poslove, pa čak ni svoje. Čuvajte se naročito Portosa koji bi, da bi se svideo grofu koga smatra kao zemaljsko božanstvo, ovome pomogao da pusti Mazarena da pobegne, ako bi Mazaren bio samo dovoljno pametan da plače ili da izigrava plemenitost.

Aramis se osmehnu pronicljivim i u isti mah odlučnim osmehom.

— Budite bez brige, — reče on — ja imam svoje uslove da postavim. Ja ne radim za sebe, već za druge. Potrebno je da moja mala težnja donese rezultate onome koji na to ima prava.

— Dobro, — pomisli d’Artanjan — s ove strane sam se obezbedio.

On se rukova s Aramisom i ode do Portosa.

— Prijatelju, — reče on — vi ste toliko sa mnom radili na tome da stvorimo svoju sreću, da bi to bila smešna prevara, kad biste pustili da vas, u trenutku u kom smo na ivici da uberemo plodove svog rada, nadmudri Aramis, čiju lukavost poznajete, lukavost koja, među nama rečeno, nije uvek bez sebičnosti; ili Atos, čovek plemenit i bez računa, ali koji je takođe i blaziran čovek koji, pošto ništa ne želi za sebe, ne shvata da drugi mogu imati svojih želja. Šta biste rekli kad bi vam jedan od njih predložio da pustite Mazarena?

— Ta rekao bih da smo se suviše namučili dok smo ga ulovili da bismo ga tako pustili.

— Bravo! Portose, i bili biste u pravu, prijatelju moj; jer biste s njim ispustili iz ruku i svoju baroniju, koju držite u šakama; ne uzimajući u obzir to što bi Mazaren naredio da vas obese čim bi izišao odavde.

— Gle! Mislite?

— Uveren sam.

— Onda ću pre sve poubijati nego što ću ga pustiti da izađe.

— I bili biste u pravu. Ne radi se o tome, razumete, da sad, kad smo mislili da smo svršavali svoje poslove, ispadne da smo svršavali poslove frondera, koji uostalom ne shvataju politička pitanja na isti način kao mi vojnici.

— Ne bojte se, dragi prijatelju, — reče Portos — gledaću vas s prozora kad uzjašite, otpratiću vas pogledom sve dok ne budete iščezli, zatim se vraćam i nameštam se kraj kardinalovih vrata, kraj staklenih vrata koja vode u njegovu sobu. Odatle ću sve videti i pri najmanjem sumnjivom pokretu sve ću pobiti.

— Bravo, — pomisli d’Artanjan — što se njega tiče, verujem da će kardinal biti dobro čuvan.

I rukova se s velikašem od Pjerfona i ode do Atosa.

— Dragi moj Atose, — reče on — ja odlazim. Imam samo jednu stvar da vam kažem: vi znate Anu od Austrije, jedino ropstvo g. od Mazarena jamči za moj život; ako ga pustite ja ću poginuti.

— Samo mi je ta činjenica bila potrebna, dragi moj d’Artanjane, pa da se odlučim da upražnjavam tamničarski zanat. Dajem vam svoju reč da ćete kardinala zateći onde gde ga ostavljate.

— Eto šta me umiruje više od svih kraljevskih potpisa — pomisli d’Artanjan. — Sad kad imam Atosovu reč, mogu da krenem.

D’Artanjan stvarno krete sam, bez druge pratnje sem svog mača i s jednom običnom Mazarenovom propusnicom kako bi dospeo do kraljice.

Šest časova posle svog polaska iz Pjerfona bio je u Sen-Žermenu. Još se nije znalo za Mazarenov nestanak; jedino je Ana od Austrije znala i krila je svoju zabrinutost čak i od svojih najintimnijih. Našli su u d’Artanjanovoj i Portosovoj sobi ona dva vojnika, vezana i sa zapušenim ustima. Smesta su ih odvezali i pustili da govore; ali oni nisu imali šta drugo da kažu osim onog što su znali, što će reći kako su ih zgrabili, vezali i svukli. Ali šta su učinili d’Artanjan i Portos kad su jednom izišli onuda kuda su vojnici ušli, to je ono o čemu su oni isto tako malo znali koliko i svi ostali stanovnici zamka.

Bernuen je bio jedini koji je o tome znao nešto više od ostalih. Bernuen, videći da se njegov gospodar ne vraća i čuvši kako izbija ponoć, beše se odlučio da uđe u oranžeriju. Prva vrata, barikadirana nameštajem već su izazvala izvesnu sumnju u njemu ali ipak nije hteo svoje sumnje da saopšti nikome i strpljivo je probio put kroz celu tu seobu. Zatim je stigao u hodnik na kome je zatekao sva vrata otvorena. Isto je to bilo i s vratima Atosove sobe i vratima koja vode u park. Kad je jednom tu stigao bilo mu je lako da prati tragove stopa u snegu. On vide da se ti tragovi zaustavljaju kod zida; s druge strane naiđe na iste tragove, zatim na tapkanje konja pa na tragove čitavog odreda konjanika koji su se udaljili u pravcu Engijena. Otada nije uopšte sumnjao da su kardinala otela njegova tri zatvorenika, jer su zatvorenici iščečli kad i on, i odjurio je u Sen-Žermen da o tom nestanku obavesti kraljicu.

Ana od Austrije mu je naredila da ćuti i Bernuen je verno ćutao; samo je obavestila g. Princa, kome je sve rekla i g. Princ je odmah stavio u pokret pet do šest stotina konjanika s naređenjem da pretresu okolinu i povedu u Sen-Žermen svaku sumnjivu grupu koja bi se udaljavala od Reja, pa ma u kom pravcu.

A kako d’Artanjan nije sačinjavao odred, pošto je bio sam, pošto se nije udaljavao od Reja, pošto je išao u Sen-Žermen, niko na njega ne obrati pažnju i ničim ne omete njegov put.

Prva osoba koju naš izaslanik vide, ulazeći u dvorište starog zamka, beše prikan Bernuen, koji je stojeći na pragu, očekivao vesti o svom nestalom gospodaru.

Videvši d’Artanjana koji je na konju ulazio u glavno dvorište, Bernuen protrlja oči i učini mu se da se vara. Ali mu d’Artanjan lako i prijateljski klimnu glavom, sjaha, i bacivši uzde jednom lakeju koji je prolazio tuda, uputi se ka sobaru kome priđe s osmehom na usnama.

— Gospodin d’Artanjan! — uzviknu ovaj, izgledajući kao čovek koga muči težak san i koji u snu govori — Gospodin d’Artanjan!

— Glavom on, gospodine Bernuene.

— A šta tražite vi ovde?

— Donosim vesti o g. od Mazarena, i to još sasvim sveže.

— A šta je s njim bilo?

— Dobro se oseća kao vi i ja.

— Ništa mu se, dakle, nije neprijatno desilo?

— Savršeno ništa. Samo je osetio potrebu da se prošeta po Il-de-Fransu i zamolio nas je, g. grofa od La Fera, g. od Valona i mene, da ga pratimo. Mi smo suviše njegove sluge da bismo odbili takvu molbu. Krenuli smo sinoć i eto nas.

— Eto vas.

— Njegova preuzvišenost je imala nešto da poruči njenom veličanstvu, nešto tajno i poverljivo što se može poveriti samo pouzdanom čoveku, tako da je mene poslao u Sen-Žermen. Tako dakle, dragi moj gospodine Bernuene, ako hoćete da učinite nešto što bi bilo prijatno vašem gospodaru, obavestite Njeno veličanstvo da sam stigao i recite joj u kom cilju.

Bilo da govori ozbiljno bilo da je njegov govor samo šala, kako je bilo očigledno da je d’Artanjan u ovim okolnostima jedini čovek koji je Anu od Austrije mogao da oslobodi zabrinutosti, to Bernuen ne učini nikakvih smetnji da ode i kraljicu obavesti o ovom čudnom izaslanstvu, i kao što je predvideo, kraljica mu naredi da smesta uvede g. d’Artanjana.

D’Artanjan pristupi svojoj vladarki sa svim znacima najdubljeg poštovanja.

Stigavši na tri koraka od nje, on kleče i pruži joj pismo.

To je bilo, kao što smo rekli, obično pismo, upola propusnica, upola preporuka. Kraljica ga pročita, poznade jasno kardinalov rukopis, mada je bio malo drhtav; i kako joj ovo pismo nije uopšte objašanjavalo šta se dogodilo, to zatraži pojedinosti.

D’Artanjan joj sve ispriča s onim naivnim izrazom prostodušnosti koji je tako dobro umeo da da sebi u izvesnim prilikama.

Dok je govorio kraljica ga je gledala, sa sve većim čuđenjem; nije shvatala da neko sme i da zamisli takav poduhvat, a kamo li da se usudi da ga ispriča onoj, čiji je ne samo interes nego i dužnost da ga kazni.

— Kako, gospodine! — uzviknu kraljica crvena od gneva kad d’Artanjan završi svoju priču — Vi se usuđujete da mi priznate svoj zločin! Da mi ispričate svoje izdajstvo!

— Izvinite, gospođo, ali mi se čini da sam se ili ja rđavo izrazio ili da me je Vaše veličanstvo rđavo shvatilo. U tome nema ni zločina ni izdajstva. G. od Mazarena nas je držao u zatvoru, g. od Valona i mene, stoga što nismo mogli poverovati da nas je poslao u Englesku da mirno gledamo kako odrubljuju glavu kralju Čarlsu I, zetu pokojnog kralja, vašeg supruga, mužu gospođe Anrijete, vaše sestre i gošće, i stoga što smo učinili sve što smo mogli da spasemo život ovog kralja mučenika. Bili smo, dakle, ubeđeni, moj prijatelj i ja, da se u tome krije kakva zabluda čije smo žrtve, i da je potrebno jedno objašnjenje između nas i njegove preuzvišenosti. A da bi jedno objašnjenje urodilo plodom, potrebno je da se održi na miru, daleko od buke onih koji su nepoželjni. Stoga smo odveli g. kardinala u zamak mog prijatelja i tu smo ce objasnili. Pa lepo, gospođo, desilo se ono što smo predvideli, po sredi je bio nesporazum. G. od Mazarena je mislio da smo služili generalu Oliveru Kromvelu, umesto da služimo kralju Čarlsu, što bi bila sramota koja bi ce od nas prenela na njega, od njega na Vaše veličanstvo, podlost koja bi u korenu umrljala kraljevanje vašeg uzvišenog sina. A mi smo mu pružili dokaze o suprotnom, a te dokaze smo spremni da pružimo i Vašem veličanstvu, pozivajući se na uzvišenu udovicu koja plače u onom Luvru u kome joj je Vaša kraljevska velikodušnost pružila utočište. Taj dokaz ga je tako ubedio, da je u znak da je zadovoljan nama, poslao mene, kao što Vaše veličanstvo može videti, da razgovaram o odšteti koja se prirodno duguje plemićima koje su rđavo ocenili i bez njihove krivice proganjali.

— Slušam vas i divim vam se, gospodine — reče Ana od Austrije. — Zaista sam retko videla tako preteranu bestidnost.

— Eh, — reče d’Artanjan — eto gde se i Vaše veličanstvo vara u pogledu naših namera kao što je to učinio i g. od Mazarena.

— Vi ste u zabludi, gospodine, — reče kraljica — i ja se tako malo varam da ćete vi za deset minuta biti uhapšeni i da ću ja za jedan čas krenuti na čelu svojih trupa da oslobodim svog ministra.

— Uveren sam da Vaše veličanstvo neće učiniti takvu neopreznost, — reče d’Artanjan — na prvom mestu stoga što bi takva neopreznost bila uzaludna, a dovela bi do najtežih posledica. Pre nego što biste ga oslobodili, g. kardinal bi bio mrtav, a njegova preuzvišenost je toliko uverena u ono što vam kažem, da me je naprotiv zamolila da, u slučaju da vidim Vaše veličanstvo u takvom raspoloženju, učinim sve što mogu da promenite svoje namere.

— Pa dobro, zadovoljiću se time što ću narediti da vas uhapse.

— Ni to, gospođo, jer je predviđen i slučaj da me uhapsite, isto kao što je predviđeno oslobađanje kardinalovo. Ako se do sutra u određeno vreme ne vratim, prekosutra ujutru će g. kardinala odvesti u Pariz.

— Vidi se jasno, gospodine, da po svome položaju živite daleko od ljudi i događaja; jer biste inače znali da je g. kardinal bio pet do šest puta u Parizu i to otkako smo iz njega izišli, i da je tamo video g. od Bofora, g od Bujona. g. biskupovog pomoćnika i da ni jednom od njih nije palo na pamet da narede da se uhapsi.

— Izvinite, gospođo ja sve to znam, stoga moji prijatelji ne bi odveli g. kardinala ni g. od Bofora, ni g. od Bujona, ni g. biskupovom pomoćniku, ni g. d’Elbefu, jer ta gospoda vode rat za svoj sopstveni račun, i što bi g. kardinal lako izišao s njima na kraj kad bi im dao ono što žele; već bi ga odveli parlamentu, koji čovek može pojedinačno kupiti, ali za koji ni sam g. od Mazarena nije dovoljno bogat da ga može celog kupiti.

— Čini mi se, — reče Ana od Austrije upirući svoj pogled koji, prezriv kod obične žene, postaše strahovit kod kraljice — čini mi se da pretite majci svog kralja.

— Gospođo, — reče d’Artanjan — pretim jer me na to prisiljavaju. Ja postajem veći jer se moram izravnati s visinom događaja i ličnosti. Ali znajte dobro jednu stvar gospođo, kao što je istina da u ovim grudima postoji jedno srce koje kuca za vas, isto tako verujte da ste vi bili stalni idol našeg života koji smo, kao što znate, bože moj, dvadeset puta izlagali opasnostima radi Vašeg veličanstva. Pa, gospođo, zar se Vaše veličanstvo neće sažaliti na svoje sluge koji već dvadeset godina životare u senci, ne dozvolivši da im se u jednom uzdahu otmu svete i svečane tajne koje su imali sreću da dele s vama? Pogledajte mene, mene koji vam govorim, gospođo, mene koga optužujete da podižem glas i uzimam preteći ton. Šta sam ja? Jadni oficir bez imetka, bez zaklona, bez budućnosti ako se pogled moje kraljice, koji sam tako dugo tražio, za trenutak ne zaustavi na meni. Pogledajte g. grofa od La Fera, pravi predstavnik plemića, cvet viteštva, on se izjasnio protivu kraljice, ili bolje rečeno ne, on se izjasnio protivu njenog ministra, a grof od La Fera, mislim, ne traži za sebe ništa. Pogledajte najzad g. od Valona, tu vernu dušu, tu gvozdenu mišicu, on već dvadeset godina očekuje iz vaših usta jednu reč koja će ga pomoću grba načiniti onim što je on već po svom osećanju i svojoj vrednosti. Pogledajte najzad svoj narod, koji svakako znači nešto za jednu kraljicu, svoj narod koji vas voli i pati, koga vi volite i koji je ipak gladan, koji ništa ne želi toliko kao da vas blagosilja, a koji vas ipak… Ne, grešim; nikad vas vaš narod neće proklinjati, gospođo. Pa dobro, recite jednu reč i sve će biti gotovo, mir će zameniti rat, radost suze, sreća nesreću.

Ana od Austrije s izvesnim čuđenjem pogleda d’Artanjanovo ratničko lice na kome se mogao pročitati čudan izraz razneženosti.

— Zašto mi niste rekli sve to pre nego što ste istupili! — reče ona.

— Jer je gospođo, bilo potrebno dokazati Vašem veličanstvu jednu stvar u koju je ono još sumnjalo, čini mi se: a to je da u nama ima još neke vrednosti i da je pravo da se o nama donekle vodi računa.

— A ta se vrednost ne bi ustručavala ni od čega, kao što vidim? — reče Ana od Austrije.

— Ona nije ni u prošlosti ni pred čim ustuknula, — reče d’Artanjan — zašto, dakle to isto ne bi učinila i u budućnosti?

— A ta bi vrednost, u slučaju da odbijem, a to znači u slučaju borbe, išla dotle da i mene otme usred mog dvora i da me preda frondi, kao što hoćete da predate mog ministra?

— Na to nismo nikad pomišljali, gospođo, — reče d’Artanjan s onom gaskonjskom hvalisavošću koja je kod njega bila sama naivnost — ali da smo to nas četvorica odlučili, svakako bismo to i učinili.

— Trebalo je da to znam, — promrmlja Ana od Austrije — to su gvozdeni ljudi.

— Nažalost, gospođo, — reče d’Artanjan — to mi dokazuje da Vaše veličanstvo tek danas ima ispravno mišljenje o nama.

— Dobro, — reče Ana — ali ako najzad imam to mišljenje…

— Vaše veličanstvo će tada biti prema nama pravična. A odajući nam pravdu neće s nama više postupati kao s običnim ljudima. Videćete u meni jednog izaslanika dostojnog visokih interesa o kojima je ovlašćena da s vama razmatra.

— Gde je ugovor?

— Evo ga.

XLIX

KAKO SE PEROM I PRETNjOM POSTIŽE BRŽE I BOLjE NEGO MAČEM I ODANOŠĆU
(nastavak)

Ana od Austrije baci pogled na ugovor koji joj je d’Artanjan pružio.

— Vidim ovde, — reče ona — samo opšte uslove. Interese g. od Kontija, g. od Bofora. g. od Bujona. g. d’Elbefa i g. biskupovog pomoćnika su određeni. Ali vaši?

— Mi smo gospođo, svesni gde je naše mesto i stavljamo sebe na odgovarajuću visinu. Mislili smo da naša imena nisu dostojna da se pojave kraj tih velikih imena.

— Ali pretpostavljam da vi niste odustali od toga da mi lično iznesete svoje težnje?

— Verujem da ste vi velika i moćna kraljica, gospođo, i da bi bilo nedostojno vaše veličine i moći da dostojno ne nagradite one koji njegovu preuzvišenost budu vratili u Sen-Žermen.

— To je moja namera — reče kraljica; — e pa govorite.

— Onaj koji je pregovarao o stvari, izvinite što počinjem od sebe, ali moram sebi da dam značaj, ne koji sam uzeo već koji su mi dali, onaj koji je pregovarao o kardinalovom otkupu, čini mi se, taj mora biti postavljen za vođu gardista, nešto slično musketarskom kapetanu kako nagrada ne bi bila nedostojna Vašeg veličanstva.

— Pa vi mi to tražite položaj g. od Trevila!

— Mesto je upražnjeno, gospođo, i od pre godinu dana kako ga je g. od Trevila napustio, niko ga još nije zauzeo.

— Ali to je jedan od najviših položaja u kraljevoj vojnoj kući!

— G. od Trevila je bio običan gaskonjski kadet kao i ja, gospođo, a to mesto je zauzimao dvadeset godina.

— Vi imate odgovor na sve, gospodine — reče Ana od Austrije.

I ona uze sa svog pisaćeg stola jednu povelju koju ispuni i potpisa.

— Svakako, gospođo, — reče d’Artanjan uzimajući povelju i klanjajući se — to je lepa i plemenita nagrada; ali su stvari ovog sveta veoma nestalne, i čovek koji bi pao u nemilost kod Vašeg veličanstva ovaj bi položaj još sutradan izgubio.

— Pa šta hoćete onda? — reče kraljica, crveneći što ju je prozreo ovaj duh isto tako prefinjen, kao i njen sopstveni.

— Sto hiljada livara za tog jadnog musketarskog kapetana, koje će mu isplatiti onog dana kad njegove usluge više ne budu po volji Vašem veličanstvu.

Ana se kolebala.

— A kad čovek samo pomisli da su Parižani, — nastavi d’Artanjan — odlukom parlamenta nudili pre neki dan šest stotina hiljada livara onome ko bi im kardinala predao živog ili mrtvog; živog da ga obese, mrtvog da ga raščereče.

— Dobro, — reče Ana — to je razumljivo, jer tražite od kraljice samo šestinu od onoga što nudi parlament.

I potpisa obveznicu na sto hiljada livara.

— A zatim? — reče ona.

— Gospođo, moj prijatelj od Valona je bogat, i prema tome ne želi nikakvo bogatstvo; ali čini mi se da se sećam da je bilo reči između njega i g. od Mazarena da se od njegove zemlje načini baronija. To mu je, čak, koliko se sećam obećano.

— Prostak! — reče Ana od Austrije. — Smejaće mu se.

— Neka! — reče d’Artanjan — Ali sam uveren u jednu stvar, a to je da oni koji se budu smejali pred njim, neće mu se podsmehnuti dva puta.

— Neka bude i za baroniju — reče Ana od Austrije i potpisa.

— A sad ostaje vitez ili opat d’Erble, kako Vaše veličanstvo hoće.

— On hoće da postane biskup?

— Ne, gospođo, on želi mnogo prostiju stvar.

— Koju?

— A to je da kralj izvoli krstiti sina gospođe od Longvila.

Kraljica se osmehnu.

— Gospodin od Longvila je kraljevskog porekla, gospođo — reče d’Artanjan.

— Jeste, — reče kraljica — ali njegov sin?

— Njegov sin gospođo, mora to isto biti, kad je to muž njegove majke.

— A vaš prijatelj nema ništa više da traži za gospođu od Longvila?

— Nema, gospođo; jer on pretpostavlja da Njegovo veličanstvo kralj, kad je udostoji da kumuje njenom detetu, ne može a da majci ne učini, za babinje, poklon manji od pet stotina hiljada livara, ostavljajući naravno ocu guvernerstvo Normandije.

— Što se tiče guvernerstva Normandije, mislim da se mogu obavezati, — reče kraljica — ali što se tiče pet stotina hiljada livara, g. kardinal mi neprekidno ponavlja da nema više novaca u državnim blagajnama.

— Potražićemo zajedno, gospođo, ako to dozvoli Vaše veličanstvo i naći ćemo novaca.

— Zatim?…

— Zatim gospođo?…

— Da?

— To je sve.

— Zar nemate sobom i četvrtog druga?

— Da, gospođo; g. grofa od La Fera.

— Šta on traži?

— On ne traži ništa.

— Ništa?

— Ništa.

— Zar postoji na svetu čovek koji, kad je u mogućnosti da traži ne traži ništa?

— Postoji g. grof od La Fera, gospođo; g. grof od La Fera nije čovek.

— Pa šta je onda?

— G. grof od La Fera je polubog.

— Zar nema on sina. Jednog mladića, rođaka, sinovca, o kome mi je Komenž govorio kao o poštenom detetu i koji je s g. od Šatijona doneo zastave iz Lansa?

— On ima, kao što to kaže Vaše veličanstvo, jednog štićenika, koji ce zove vikont od Braželona.

— A šta bi rekao njegov tutor kad bismo tom mladiću dali jedan puk?

— Možda bi primio.

— Možda?

— Da, ako bi ga Vaše veličanstvo lično zamolilo da primi.

— Sami ste rekli, gospodine, eto čudnog čoveka. Pa lepo! Razmislićemo o tome i možda ćemo ga zamoliti. Jeste li zadovoljni, gospodine?

— Jesam, Vaše veličanstvo. Ali postoji jedna stvar koju Vaše veličanstvo nije potpisalo.

— Koja je to stvar?

— A to je najvažnija.stvar.

— Prihvatanje ugovora?

— Da.

— Čemu? Potpisaću ugovor sutra.

— Postoji jedna stvar za koju verujem da je mogu potvrditi Vašem veličanstvu, — reče d’Artanjan — a to je da Vaše veličanstvo ako ne potpiše ovaj pristanak danas, neće naći vremena da ga potpiše docnije. Budite ljubazni, preklinjem vas, i napišite u dnu ovog programa, koji je ceo svojom rukom ispisao g. od Mazarena. kao što vidite:

Pristajem da ratifikujem ugovor koji mi predlažu Parižani.

Ana je bila pritešnjena, nije imala kud i potpisa. Ali tek što je potpisala, izbi gordost u njoj kao bura i ona stade plakati.

D’Artanjan zadrhta videći ove suze. U to vreme su kraljice plakale kao obične žene.

Gaskonjac odmahnu glavom. Izgledalo je kao da mu te kraljevske suze peku srce.

— Gospođo, reče on kleknuvši — pogledajte nesrećnog plemića koji je kraj vaših nogu, on vas moli da mu verujete da bi on na jedan jedini mig Vašeg veličanstva sve mogao da učini. On ima poverenja u sebe, ima poverenja u svoje prijatelje, on hoće takođe da ima poverenje u svoju kraljicu; i dokaz da se on ne boji ničega, da ne spekuliše ni sa čim, jeste to što će on g. od Mazarena vratiti Vašem veličanstvu bez ikakvih uslova. Evo, gospođo, evo svetih potpisa Vašeg veličanstva; ako mislite da je potrebno, vratićete mi ih. Ali vas oni od ovog trenutka ni u čemu više ne obavezuju.

I d’Artanjan, još uvek klečeći, s pogledom koji je plamteo od gordosti i muške neustrašivosti, predade Ani od Austrije u svežnju ove hartije koje joj je s tolikom mukom, jednu po jednu, iščupao.

Postoje trenuci, jer ako sve nije dobro nije sve ni rđavo na ovom svetu, postoje trenuci kad i u najsuvljim i najhladnijim srcima proklija, zaliveno suzama jakog uzbuđenja plemenito osećanje koje račun i gordost uguše ako ga se pri njegovom rođenju, ne dokopa drugo osećanje. Ana je bila u jednom od tih trenutaka. D’Artanjan, predajući se svom sopstvenom uzbuđenju, koje je bilo u skladu s kraljičinim, beše izveo delo duboke diplomatije; njega odmah nagradiše za njegovu veštinu ili njegovo nekoristoljublje, već prema tome da li hoćemo da odamo poštu njegovom duhu ili srcu za razlog koji ga je naterao da tako postupi.

— Bili ste u pravu gospodine, — reče Ana — ja sam vas potcenila. Evo dokumenata, potpisanih koje vam od svoje volje vraćam; idite i dovedite mi što pre kardinala.

— Gospođo, — reče d’Artanjan — pre dvadeset godina, sećam se dobro, imao sam čast, iza jednog zastora u opštinskoj kući, da poljubim jednu od ovih lepih ruku.

— Evo druge, — reče kraljica — i da leva ne bi bila manje širokogruda od desne (ona svuče sa svog prsta jedan dijamant otprilike sličan prvome) uzmite i sačuvajte ovaj prsten kao uspomenu na mene.

— Gospođo, — reče d’Artanjan ustajući — ja imam samo još jednu želju, a to je da prvo što od mene zatražite bude moj život.

I onim hodom koji je bio samo njemu svojstven, podiže se i izađe.

— Potcenila sam ove ljude, — reče Ana od Austrije posmatrajući d’Artanjana kako se udaljuje, — a sad je suviše dockan da ih iskoristim: za godinu dana kralj će biti punoletan!

Petnaest časova docnije d’Artanjan i Portos vraćali su Mazarena kraljici i primali, jedan svoju povelju poručnika-kapetana musketara, drugi svoju povelju barona.

— Pa! Jeste li zadovoljni? — zapita ih Ana od Austrije.

D’Artanjan se pokloni, Portos obrtaše svoju povelju među prstima posmatrajući Mazarena.

— Šta ima sad još? — zapita ministar.

— Ima to, monsenjeru, da je bilo reči o obećanju za člana viteškog reda prilikom prvog odlikovanja.

— Ali, — reče Mazaren — vi znate, gospodine barone, da čovek ne može biti vitez reda a da se ne istakne delima.

— Oh! — reče Portos — Nisam za sebe, monsenjeru, tražio plavu traku.

— Nego za koga? — upita Mazaren.

— Za svog prijatelja, g. grofa od La Fera.

— Oh, što se njega tiče, — reče kraljica — to je druga stvar: on se već istakao delima.

— I dobiće je?

— Dobio je.

Istog dana je potpisan ugovor o Parizu i svuda se objavljivalo da se kardinal zatvorio tri dana sam da bi ga izradio što pažljivije.

A evo šta su pojedinci dobijali tim ugovorom:

G. od Kontija je imao Damvilije, i pošto se pokazao kao dobar general, ostavili su ga da bude ratnik i da ne postane kardinal. Šta više, progovoreno je nekoliko reči o jednom braku između njega i jedne Mazarenove sinovice; tih nekoliko reči je lepo primio princ kome je bilo svejedno s kim će ga oženiti, samo da ga ožene.

G. vojvoda od Bofora se vraćao na dvor i dobijao sve odštete, već prema nanesenim uvredama i sve počasti na koje je imao prava po svom poreklu. Dato mu je potpuno i bezgranično pomilovanje za sve koji su mu pomagali u bekstvu, nasledstvo za admiralski položaj koji je držao vojvoda od Vandoma, njegov otac, i odštetu za njegove kuće i zamkove koje je Bretanjski parlamenat razorio.

Vojvoda od Bujona je dobijao posede jednake po vrednosti njegovom principatu u Sedanu, odštetu za osam godina koliko nije uživao prihode sa tog principata i titulu princa koja je data njemu i članovima njegovog doma.

G. vojvoda od Longvila, guvernerstvo Pon-de-Larša, pet stotina hiljada livara njegovoj ženi i čast da vidi kako njegovog sina na krštenju drži mladi kralj i Anrijeta od Engleske.

Aramis je zahtevao da Bazen pomaže u službi pri ovoj svečanosti, a da Planše liferuje bombone.

Vojvoda d’Elbef je izradio da se njegovoj ženi isplate izvesne sume novaca koje su joj dugovane, sto hiljada livara za svog najstarijeg sina i dvadeset i pet hiljada svakom od ostale trojice.

Jedino biskupov pomoćnik nije dobio ništa; istina, obećaše mu da će s papom pregovarati o njegovom kardinalskom šeširu; ali je on znao koliko se čovek može osloniti na takva obećanja kad dolaze od kraljice i Mazarena. Suprotno g. od Kontija ovaj ne mogavši postati kardinal, bio je primoran da ostane ratnik.

I tako, dok se ceo Pariz radovao kraljevom povratku, koji je bio određen za sutradan, jedino je Gondi, usred opšte razdraganosti bio tako zle volje da smesta posla po dvojicu ljudi koje je imao običaj da pozove kad bi se nalazio u takvom raspoloženju.

Ta dva čoveka su bili, prvi grof od Rošfora, a drugi prosjak iz crkve Sen-Estaša

Oni dođoše sa svojom uobičajenom tačnošću i biskupov pomoćnik provede jedan deo noći s njima.

L

U KOJOJ SE DOKAZUJE DA JE NEKI PUT KRALjEVIMA TEŽE DA SE VRATE U PRESTONICU
SVOG KRALjEVSTVA NEGO DA IZ NjE IZIĐU

Dok su d’Artanjan i Portos otišli da kardinala odvedu u Sen-Žermen, Atos i Aramis, koji se s njima behu rastali u Sen-Deniju, vratiše se opet u Pariz.

Svaki od njih je imao da učini po jednu posetu.

Tek što se presvuče, Aramis otrča u opštinsku kuću, gde se nalazila gospođa od Longvila. Na prve vesti o miru lepa vojvotkinja stade očajavati. Rat ju je činio kraljicom, mir je dovodio do njene abdikacije; ona izjavi da nikad neće potpisati primirje i da želi večiti rat.

Ali kada joj Aramis prikaza taj mir u njegovoj pravoj svetlosti, to jest sa svim njegovim preimućstvima, kad joj pokaza, u zamenu za njeno nestalno kraljevanje Parizom koje joj se osporava, vice kraljevstvo u Pon-de-Laršu, što će reći celu Normandiju, kad joj je napunio uši zveketom pet stotina hiljada livara koje je kardinal obećao, kad je učinio da joj pred oči zablista čast koju će joj učiniti kralj držeći njeno dete na krštenju, gospođa od Longvila je protivurečila još samo iz navike koju imaju lepe žene da protivureče, i bunila se samo još stoga da bi se predala.

Aramis se napravi kao da veruje u iskrenost njenog protivljenja i ne htede sam pred sobom da izgubi zaslugu što ju je ubedio.

— Gospođo, — reče joj on — vi ste hteli da jednom dobro potučete g. Princa, svog brata, što će reći najvećeg vojskovođu ovog doba, a kad genijalne žene nešto žele one u tom uvek i uspevaju. Uspeli ste, g. Princ je potučen, pošto ne može više voditi rat. Sad ga privucite našoj stranci. Odvojite ga postupno od kraljice, koju on ne voli, i od g. od Mazarena koga prezire. Fronda je komedija čiji smo tek prvi čin odigrali. Sačekajmo g. od Mazarena kod raspleta, to jest onog dana kad g. Princ, zahvaljujući vama, bude protiv dvora.

Gospođu od Longvila to ubedi. Ona je bila toliko uverena u moć svojih lepih očiju, ta fronderska vojvotkinja, da ne posumnja u njihov uticaj, čak i na g. od Kondea, a skandalozna hronika tog vremena veli da nije bila suviše samouverena.

Atos, rastavši se s Aramisom na Trgu Roajal, otide kod vojvotkinje od Ševreza. To je bila još jedna fronderka koju je trebalo ubeđivati, ali je ovu bilo teže ubediti nego njenu mladu suparnicu; nikakva povlastica nije označena u ugovoru u njenu korist. G. od Ševreza nije postavljen za guvernera nijedne oblasti, a ako bi kraljica pristala da bude kuma, to je moglo biti samo njenom unuku ili unuci.

Tako, pri prvoj reči o miru, gospođa od Ševreza se namršti i nastojaše da se nastave neprijateljstva i pored sve logike kojom joj je Atos dokazivao nemogućnost dugog rata.

— Lepa prijateljice, — reče Atos — dozvolite mi da vam kažem da su svi siti rata; da osim vas i g. biskupovog pomoćnika možda, svi žele mir. Dovešćete do toga da će vas prognati kao u vreme kralja Luja XIII. Verujte mi, za nas su prošle godine kad ce uspeva u spletkama, a vašim lepim očima nije namenjeno da se ugase oplakujući Pariz, u kome će uvek biti dve kraljice dok vi u njemu budete boravili.

— Oh! — reče vojvotkinja — Ja ne mogu sama da vodim rat, ali mogu se osvetiti toj nezahvalnoj kraljici i tom slavoljubivom ljubimcu… i, tako mi časti vojvotkinje! Osvetiću se.

— Gospođo, — reče Atos — preklinjem vas, nemojte pripremati rđavu budućnost g. od Braželona; sad je izbio na površinu, g. Princ mu želi dobra, on je mlad, pustimo jednog mladog kralja da dođe na presto! Nažalost! Izvinite me za moju slabost, gospođo, ali dolazi trenutak u kom čovek ponovo živi i podmlađuje se kroz svoju decu.

Vojvotkinja se osmehnu, upola nežno, upola ironično.

— Grofe, — reče ona — strah me je da su vas pridobili za dvorsku stranku. Nemate li kakvu plavu lentu u džepu?

— Imam, gospođo, — reče Atos — imam orden podvezice koji mi je kralj Čarls I dao nekoliko dana pred svoju smrt.

Grof je govorio istinu; on nije znao za Portosov zahtev i nije znao da ima drugi orden osim ovog.

— Eto, moram postati stara žena — reče vojvotkinja zamišljeno.

Atos joj uze ruku i poljubi. Ona uzdahnu gledajući ga.

— Grofe, — reče ona — mora biti da je u Braželonu divno boraviti. Vi ste čovek pun ukusa; mora biti da imate vode, šuma, cveća.

Ona ponovo uzdahnu i nasloni svoju ljupku glavu na koketno savijenu ruku koja je još bila divna po obliku i belini.

— Gospođo, — odgovori grof — šta to rekoste maločas? Nikad vas nisam video tako mladu, nikad vas nisam video tako depu.

Vojvotkinja odmahnu glavom.

— Da li g. od Braželona ostaje u Parizu? — reče ona.

— Šta mislite o tome? — upita Atos.

— Ostavite ga meni — nastavi vojvotkinja.

— Ta ne, gospođo, ako ste vi zaboravili priču o Edipu, ja je se sećam.

— Vi ste zaista divni, grofe, i volela bih da provedem mesec dana u Braželonu.

— Zar se ne plašite da ćete mi stvoriti mnogo zavidljivaca? — odgovori galantno Atos.

— Ne, išla bih inkognito, grofe, pod imenom Marije Mišon.

— Divni ste, gospođo.

— Ali Raula ne ostavljajte kraj sebe.

— Zašto.

— Jer je zaljubljen.

— On, ta on je dete!

— Stoga i voli jedno dete. Atos se zamisli.

— U pravu ste, vojvotkinjo, ta čudnovata ljubav prema jednom sedmogodišnjem detetu može mu jednog dana doneti veliku nesreću; boriće se u Flandriji i on će ići tamo.

— A zatim ćete mi ga, po njegovom povratku, poslati, ja ću mu dati oklop protiv ljubavi.

— Avaj, gospođo, — reče Atos — danas je i ljubav kao i rat, i u njoj je oklop postao uzaludan.

U tom trenutku uđe Raul; dolazio je da obavesti grofa i vojvotkinju da mu je njegov prijatelj, grof od Giša, javio da će sutradan svečano ući u grad, kraljica i ministar.

Sutradan zaista, od same zore, dvor učini sve pripreme da napusti Sen-Žermen.

Kraljica je još uoči tog dana pozvala d’Artanjana.

— Gospodine, — rekla mu je ona — uveravaju me da Pariz nije bezbedan. Plašiću se za kralja; budite kraj desnih vrata od kočija.

— Vaše veličanstvo, budite bez brige, — reče d’Artanjan — ja jamčim za kralja.

I poklonivši se kraljici, izađe.

Tek što je izišao od kraljice, dođe Bernuen i reče d’Artanjanu da ga kardinal očekuje po nekom važnom pitanju.

On odmah ode kod kardinala.

— Gospodine, — reče mu ovaj — govori se o pobuni u Parizu. Ja ću biti s leve strane kraljeve, i pošto će uglavnom meni pretiti, budite kraj levih vrata od kočija.

— Vaša preuzvišenosti, umirite se, — reče d’Artanjan — neće vam pasti ni dlaka s glave.

— Vraga! — reče on kad jednom stiže u predsoblje — Kako da se izvučem odatle? Ja ipak ne mogu da budem istovremeno i kraj levih i kraj desnih vrata. Ah, ja ću čuvati kralja, a Portos će čuvati kardinala.

Taj odgovor se svide svima, što je vrlo retka stvar. Kraljica je imala poverenja u d’Artanjanovu hrabrost koju je poznavala, a kardinal u Portosovu snagu koju je iskusio. Povorka se krete ka Parizu po unapred utvrđenom redu; Gito i Komenž na čelu garde, išli su napred; zatim su dolazile kraljeve kočije, kraj čijih je jednih vrata bio d’Artanjan a kraj drugih Portos, zatim musketari, stari d’Artanjanovi prijatelji još od pre dvadeset i dve godine, čiji je poručnik bio već dvadeset godina, a kapetan od juče.

Kad stigoše do brane, narod pozdravi kočije snažnim uzvicima: „Živeo kralj!” i „Živela kraljica!”. Nekoliko uzvika „Živeo Mazaren” izmešaše se s ovima, ali ne nađoše odjeka.

Odlazili su u Bogorodičinu crkvu, gde je trebalo da se odsluži blagodarenje.

Ceo Pariz bio je na ulicama. Švajcarci su raspoređeni duž celog puta; ali kako je put bio dugačak, to su raspoređeni na šest do osam koraka rastojanja i samo u jednom redu. Lanac je, dakle, bio sasvim nedovoljan i branu bi s vremena na vreme probio talas sveta i ona bi se s najvećom mukom opet obrazovala.

Kad god bi raskinuli branu, što je uostalom bilo dobronamerno, pošto je bilo posledica želje koju su osećali Parižani da opet vide svog kralja i kraljicu, kojih su bili lišeni već godinu dana, Ana od Austrije bi zabrinuto pogledala u D’Artanjana, a ovaj bi je umirivao osmehom.

Mazaren, koji je potrošio hiljade zlatnika da bi svet vikao „Živeo Mazaren!” i koji je procenio da uzvici koje je čuo ne vrede više od dvadeset pistola, takođe je zabrinuto posmatrao Portosa; ali je džinovski telohranitelj na taj pogled odgovarao tako dubokim basom: „Budite bez brite, monsenjeru”, da se Mazaren zaista sve više i više umirivao.

Stigavši u Pale-Roajal, zatekoše još veću gomilu sveta; gomila je izbila na trg kroz sve sporedne ulice i ceo taj talas naroda dolazio je u susret kočijama kao uzburkana reka koja je bučno hujala ulicom Sen-Onore.

Kad stigoše na trg zaoriše se snažni uzvici: „Živela njihova veličanstva!” Mazaren se naže na vrata. Dva tri uzvika „Živeo kardinal!” pozdraviše njegovo pojavljivanje; ali ih skoro odmah bez milosti zaguši zviždanje i pogrdni povici. Mazaren preblede i hitro se trže unatrag.

— Ološ! — promrmlja Portos.

D’Artanjan ne reče ništa, ali stade jednim određenim pokretom ruke uvijati brk; što je dokazivalo da se njegovo dobro gaskonjsko raspoloženje kvari.

Ana od Austrije se naže na uvo mladom kralju i tiho mu reče:

— Učinite kakav ljubazan pokret i uputite nekoliko reči g. d’Artanjanu, sine moj.

Mladi kralj se naže na vrata.

— Još vam nisam poželeo dobar dan, gospodine d’Artanjane, — reče on — a ipak sam vas poznao. Vi ste bili iza zastora mog kreveta one noći kad su Parižani želeli da me vide dok spavam.

— I ako kralj to dozvoli, — reče d’Artanjan — ja ću uvek biti kraj njega kadgod bude izložen kakvoj opasnosti.

— Gospodine, — reče Mazaren Portosu — šta biste učinili kad bi svetina jurnula na nas?

— Poubijao bih što bih više mogao, monsenjeru — reče Portos.

— Hm! — reče Mazaren — Makoliko da ste hrabri i snažni ne biste ih sve mogli pobiti.

— Tačno je, — reče Portos uspravljajući se na uzengijama da bi bolje sagledao beskrajnost svetine — tačno je, ima ih mnogo.

— Mislim da bih više voleo onog drugog — reče Mazaren.

I zavali se u dno kočija.

Kraljica i njen ministar su s pravom bili zabrinuti, bar onaj poslednji. Svetina, iako je zadržavala pristojan izgled pa čak i izgled ljubavi prema kralju i regentkinji, počinjaše da biva sve uzburkanija i bučnija. Čuli su se oni potmuli glasovi koji, kad se šire kroz gomilu, predskazuju pobunu.

D’Artanjan se okrete musketarima i dade im znak, namignuvši tako da ga gomila nije mogla videti, ali znak koji je bio sasvim jasan ovoj hrabroj eliti.

Redovi konja se pribiše jedni uz druge i lak drhtaj projuri kroz ljude.

Kod brane Seražana su bili primorani da zastanu; Komenž napusti čelo kolone i dođe do kraljičinih kočija. Kraljica zapita d’Artanjana pogledom; d’Artanjan joj na isti način odgovori.

— Idite napred — reče kraljica. Komenž se vrati na svoje mesto. Učiniše jedan napor i nasilno probiše živu branu.

Iz gomile se začu nekoliko glasova koji su gunđali, ali su se ovog puta isto toliko odnosili na kralja koliko i na ministra.

— Napred! — viknu d’Artanjan iz sveg glasa.

— Napred! — ponovi Portos.

Ali kao da je svetina očekivala samo ovaj ispad pa da se raspali od besa, sva neprijateljska osećanja koja su se u njoj nalazila izraziše se odjednom. Uzvici: „Dole Mazaren! Smrt kardinalu!” odjeknuše sa svih strana.

Istovremeno, ulicama Grele-Sen-Onore i ulicom Petla, jurnu dvostruki talas koji probi slabu branu Švajcaraca i uskomešan dopre čak do nogu d’Artanjanovog i Portosovog konja.

Ovaj novi ispad bio je opasniji od ostalih, jer se sastojao od naoružanih ljudi, i to bolje naoružanih no što su to ljudi iz naroda u takvim prilikama. Videlo se da ovaj poslednji pokret nije delo slučaja koji bi na istom mestu okupio izvestan broj nezadovoljnika, nego proračun kakvog neprijateljski raspoloženog čoveka koji je organizovao napad.

Svaku od tih dveju gomila vodio je po jedan vođa, od kojih je jedan izgledao kao da ne pripada narodu, nego časnoj korporaciji prosjaka; a lako je bilo poznati da je drugi plemić i pored toga što se starao da izgleda kao čovek iz naroda.

Obojica su delali očigledno vođeni jednim istim impulsom.

Dođe do jednog jakog potresa koji odjeknu do kraljevskih kola; zatim se razleže na hiljade uzvika od kojih se podiže beskrajna buka, ispresecana sa dva do tri puščana pucnja.

— Ovamo musketari! — uzviknu d’Artanjan. Pratnja se podeli u dva reda; jedan pređe na desnu stranu kočija, drugi na levu; jedan dođe u pomoć d’Artanjanu, drugi Portosu.

Tada započe metež, utoliko strašniji što nije imao cilja, utoliko kobniji što niko nije znao ni zašto ni za koga se bori.

LI

U KOJOJ SE DOKAZUJE DA JE NEKIPUT KRALjEVIMA TEŽE DA SE VRATE U PRESTONICU
SVOG KRALjEVSTVA NEGO DA IZ NjE IZIĐU
(nastavak)

Kao i sva talasanja naroda, ovaj udar je bio strahovit; malobrojni musketari, rđavo svrstani, ne mogavši da se kreću sa svojim konjima usred ove svetine, počeše da se krune.

D’Artanjan je hteo da spusti kapke na kočijama ali je mladi kralj ispružio ruku, govoreći:

— Ne, gospodine d’Artanjane, hoću da vidim.

— Ako Vaše veličanstvo želi da vidi, — reče d’Artanjan — pa lepo, gledajte!

I okrećući se s onim besom koji ga je činio tako strašnim, d’Artanjan skoči na vođu pobunjenika koji je, s pištoljem u jednoj ruci a mačem u drugoj pokušavao da se probije do vrata na kočijama, boreći se s dva musketara.

— Mesta, sto mu bogova! — viknu d’Artanjan — Mesta!

Pri tom glasu čovek s pištoljem i širokim mačem podiže glavu, ali je već bilo dockan: d’Artanjan je već naneo udarac; mač mu je prošao kroz grudi.

— Ah! Trista mu gromova! — viknu d’Artanjan, pokušavajući suviše dockan da zadrži udarac — kog đavola tražite ovde, grofe?

— Da ispunim svoju sudbinu — reče Rošfor padajući na koleno. — Podigao sam se od tri vaša udarca mačem, ali se posle četvrtog neću oporaviti.

— Grofe, — reče d’Artanjan s izvesnim uzbuđenjem — udario sam ne znajući da ste to vi. Ako umrete bilo bi mi krivo da umrete s osećanjem mržnje prema meni.

Rošfor pruži ruku d’Artanjanu. D’Artanjan je prihvati. Grof htede da progovori, ali mu mlaz krvi zaguši reči, ukoči se u zadnjem grču i izdahnu.

— Nazad, ološu? — viknu d’Artanjan — Vaš vođa je mrtav i ovde više nemate nikakvog posla.

Zaista, kao da je grof od Rošfora bio duša napada koji se ustremio s ove strane kraljevskih kočija, svetina koja je išla za njim i slušala ga, razbeža se kad vide da on pade. D’Artanjan juriša s dvadesetak musketara u ulicu Petla i taj deo pobune se raspršta kao dim, rasipajući se po trgu Sen-Žermen-Lokseroa i idući prema Kejovima.

D’Artanjan se vrati da bi pomogao Portosu, ukoliko bi Portosu trebalo pomoći; ali je Portos sa svoje strane obavio svoju dužnost isto onako savesno kao i d’Artanjan. Leva strana kočija bila je isto tako raščišćena kao i desna i podizali su kapak s vrata koji je Mazaren manje ratoboran od kralja, naredio da spuste.

Portos je izgledao veoma tužan.

— Kakvo mi to, vraga, lice pravite, Portose? Kako čudno izgledate kao pobedilac!

— Ali i vi sami mi izgledate sasvim uzbuđeni! — reče Portos.

— Imam i razloga, sto mu bogova! Sad sam baš ubio jednog starog prijatelja.

— Zaista! — reče Portos — Koga to?

— Onog jadnog grofa od Rošfora!…

— Gle! To je isto što se i meni desilo; sad sam baš ubio jednog čoveka čije mi lice nije nepoznato; nažalost pogodio sam ga u glavu i u tren oka krv mu je oblila lice.

— A nije ništa rekao, padajući?

— Jeste, rekao je… uf!

— Razumem, — reče d’Artanjan ne mogavši se uzdržati da se ne nasmeje — ako nije rekao ništa drugo, onda vam ovim nije bogzna šta objasnio.

— Pa, gospodine? — upita kraljica.

— Gospođo, — reče d’Artanjan — put je savršeno slobodan i Vaše veličanstvo može krenuti dalje.

Zaista, cela povorka stiže bez drugih nezgodnih događaja pred Bogorodičinu crkvu, pod čijim predvorjem celo sveštenstvo, s biskupovim pomoćnikom na čelu, očekivaše kralja, kraljicu i ministra, za čiji srećan povratak će se odslužiti blagodarenje.

Za vreme službe božje i u trenutku kad se bližila kraju, jedan zaprepašćeni mangupčić uđe u crkvu, otrča u sakristiju, brzo obuče odelo ministranta i zahvaljujući odelu koje je izazivalo poštovanje, prodirući kroz gomilu koja je preplavila crkvu, priđe Bazenu, koji je u svom plavom odelu i sa štapom ukrašenim srebrom u ruci, ozbiljno stazao preko puta Švajcarca na ulasku u hor.

Bazen oseti da ga vuku za rukav. On spusti ka zemlji oči koje je blaženo digao ka nebu, i poznade Frikea.

— Pa, smetenjače, šta se dešava te se usuđujete da me uznemiravate u vršenju mojih dužnosti? — zapita crkvenjak.

— Dešava se to, gospodine Bazene, — reče Frike — da g. Majar, znate, onaj koji deli osvećenu vodu u crkvi Sen-Estaša…

— Da, pa onda?…

— Pa, dobio je u metežu udarac mačem po glavi; to mu ga je zadao onaj džin koji stoji tamo, vidite, čije je odelo izvezeno duž svih šavova.

— Da? U tom slučaju, — reče Bazen — mora biti ozbiljno ranjen.

— Tako ranjen da umire i da bi želeo, pre smrti, da se ispovedi g. biskupovom pomoćniku koji ima moć, kako kažu, da oprosti velike grehove.

— I on zamišlja da će se g. biskupov pomoćnik zbog njega uznemiravati?

— Da, svakako, jer izgleda da mu je to g. biskupov pomoćnik obećao.

— A ko ti je to rekao?

— Lično g. Majar.

— Zar si ga video?

— Svakako, bio sam prisutan kad je pao.

— A šta si ti tamo tražio?

— Gle! Vikao sam: „Dole Mazaren! Smrt kardinalu! Na vešala s Italijanom!” Zar mi niste rekli da to vičem?

— Hoćeš li da umukneš, bitango mala! — reče Bazen pogledajući zabrinuto oko sebe.

— Tako da mi je rekao, taj jadni g. Majar: „Idi potraži g. biskupovog pomoćnika, Frike, i ako mi ga dovedeš, učiniću te svojim naslednikom!” Gle’te, oče Bazene, naslednik g. Majara, čoveka koji deli osvećenu vodu u crkvi Sen-Estaša! He! Ostaje mi samo da skrstim ruke i ne radim ništa! Svejedno, ipak bih veoma želeo da mu učinim tu uslugu, šta mislite o tome?

— Idem da obavestim g. biskupovog pomoćnika — reče Bazen.

I zaista, on s puno poštovanja polako priđe crkvenom velikodostojniku, reče mu nekoliko reči na uvo, na koje ovaj odgovori klimnuvši potvrdno glavom i vrati se istim korakom kojim je i otišao, pa reče:

— Idi reci samrtniku da se strpi, monsenjer će biti kod njega za jedan sat.

— Dobro, — reče Frike — sad sam se obogatio.

— U vezi s tim, — reče Bazen — kuda je naredio da ga odnesu?

— U kulu Sen-Žak-la-Bušri.

I, očaran uspehom svog izaslanstva, ne skidajući svoje odelo ministranta, koje mu je uostalom olakšavalo kretanje, izađe iz katedrale, i krete, svom brzinom koju je mogao postići, putem ka kuli Sen-Žak-la-Bušri.

Zaista, čim je završeno blagodarenje, biskupov pomoćnik, kao što je obećao, čak i ne skidajući svoju crkvenu odoru, uputi se i sam ka staroj kuli koju je tako dobro poznavao.

Stigao je na vreme. Mada mu je svakog trenutka bivalo sve gore, ranjenik još ne beše umro.

Otvoriše biskupovom pomoćniku vrata sobe u kojoj je izdisao prosjak.

Trenutak docnije izađe Frike, držeći u ruci debelu, kožnu kesu koju otvori čim se nađe van sobe i koja je, na Njegovo veliko čuđenje, bila puna zlata.

Prosjak je održao reč koju mu je dao i učinio ga svojim naslednikom.

— Ah! Majka Naneta, — uzviknu Frike bez daha — Ah! Majka Naneta!

Nije mogao reći ništa više; ali snaga koja mu je nedostajala da govori, još je mogla da dela. On očajnički jurnu ka ulici i kao Maratonski Grk koji je pao na trgu u Atini s lovorom u ruci, Frike stiže na prag savetnika Brusela, i stigavši pade, rasipajući po parketu zlatnike koji su ispadali iz njegove kese.

Majka Naneta pokupi zlatnike, a zatim podiže Frikea.

Za to vreme se povorka vraćala u Pale-Roajal.

— To je vrlo hrabar čovek, majko, taj g. d’Artanjan — reče mladi kralj.

— Jeste, sine moj, i koji je učinio velike usluge vašem ocu. Čuvajte ga da se njime koristite u budućnosti.

— Gospodine kapetane, — reče mladi kralj d’Artanjanu silazeći iz kola — gospođa kraljica mi je rekla da vas pozovem večeras na večeru, vas i vašeg prijatelja barona od Valona.

To je bila velika čast za d’Artanjana i Portosa; stoga je Portos bio kao van sebe. Međutim za sve vreme obeda, čestiti plemić je izgledao zamišljen.

— Ali, šta je to bilo s vama, barone? — reče mu d’Artanjan silazeći niz stepenice Pale-Roajala; izgledali ste veoma zabrinuti za vreme večere.

— Pokušavao sam da se setim — reče Portos — gde sam to video onog prosjaka koga sam verovatno ubio.

— I ne možete da se setite?

— Ne.

— Pa lepo! Tražite, dragi prijatelju, tražite; kad se budete toga setili, reći ćete mi, zar ne?

— Svakako! — reče Portos.

EPILOG

Vrativši se u svoj stan, dva prijatelja zatekoše Atosovo pismo kojim im je zakazivao sastanak za sutradan ujutru kod Karla Velikog.

Obojica rano legoše, ali ni jedan ni drugi nije mogao spavati. Čovek ne može tako da postigne sve što želi, a da taj postignuti cilj ne razbije san, bar za prvu noć.

Sutradan, u naznačeno vreme, obojica odoše Atosu. Zatekoše i grofa i Aramisa u putničkim odelima.

— Gle! — reče Portos — Zar svi odlazimo? I ja sam, još od jutros učinio sve pripreme za put.

— Oh! Bože moj, da, — reče Aramis — čovek nema šta više da radi u Parizu čim nema više fronde. Gospođa od Longvila me je pozvala da dođem i provedem nekoliko dana u Normandiji i poverila mi je, dok budu krštavali njenog sina, da odem i pripremim joj stan u Ruanu. Idem da ispunim taj zadatak; zatim, ako se ništa novo ne desi, vratiću se da se zakopam u svom manastiru u Noazi-le-Seku.

— A ja se vraćam u Braželon — reče Atos. — Vi znate, dragi moj d’Artanjane, da sam ja još samo dobar i čestit seoski plemić. Raul nema drugog imetka sem moga, jadno dete! I moram da se staram o imetku, pošto sam u neku ruku samo onaj koji treba da preda ime.

— A šta ćete učiniti s Raulom?

— Ostavljam ga vama, prijatelju. Ratovaće se u Flandriji, vi ćete ga povesti sa sobom; bojim se da bi boravak u Bloa bio opasan za njegovu mladu glavu. Povedite ga i naučite ga da bude hrabar i pošten kao što ste to vi.

— A ja vas više neću imati kraj sebe, Atose, — reče d’Artanjan — ali ću bar imati tu dragu plavokosu glavu; i mada je on samo dete, kako cela vaša duša ponovo živi u njemu, dragi Atose, verovaću da ste uvek kraj mene, da me pratite i podržavate.

Četiri prijatelja se zagrliše sa suzama u očima. Zatim se rastadoše ne znajući da li će se ikad ponovo sastati.

D’Artanjan se vrati u ulicu Tikton s Portosom, koji je bio stalno zamišljen i koji je neprekidno pokušavao da se seti ko je onaj čovek koga je ubio. Kad stigoše pred hotel kod Kozice, zatekoše pratnju baronovu već spremnu i Musketona na konju.

— Hajdete, d’Artanjane, — reče Portos — ostavite mač i dođite sa mnom u Pjerfon, u Brasije ili u Valon; ostarićemo zajedno, govoreći o svojim drugovima.

— Ne! — reče d’Artanjan. — Vraga! Počeće rat i ja hoću da u njemu učestvujem; nadam se svakako da ću nešto v njemu dobiti!

— A šta očekujete da ćete postati?

— Maršal Francuske, bogamu!

— Ah! Ah! — reče Portos gledajući d’Artanjana na čije gaskonjske šale nikad nije mogao da se potpuno navikne.

— Hodite sa mnom, Portose, — reče d’Artanjan — napraviću vas vojvodom.

— Ne — reče Portos. — Muston neće više da ratuje. Uostalom, pripremili su mi svečan doček kod mene, od koga će pocrkati od muke svi moji susedi.

— Na to nemam šta da odgovorim — reče d’Artanjan koji je znao sujetu novog barona. — Doviđenja, dakle, prijatelju.

— Doviđenja, dragi kapetane — reče Portos. — Vi znate da ćete u mojoj baroniji uvek biti dobrodošli kad poželite da dođete da me vidite.

— Znam, — reče d’Artanjan — doći ću po povratku iz rata.

— Pratnja gospodina barona čeka — reče Musketon.

I dva prijatelja se rastadoše pošto se rukovaše. D’Artanjan ostade na pragu, prateći tužnim pogledom Portosa koji se udaljavao.

Ali posle dvadeset koraka, Portos zastade u mestu, lupi se po čelu i vrati se.

— Setio sam se — reče on.

— Šta to? — zapita d’Artanjan.

— Ko je bio onaj prosjak koga sam ubio.

— Ah! Zaista? Ko je to bio?

— Onaj dripac Bonasije.

I Portos, oduševljen što mu je pri duši odlaknulo, dostiže Musketona s kojim iščeze iza ugla ulice.

D’Artanjan ostade za trenutak nepomičan i zamišljen; zatim, okrenuvši se, primeti lepu Madlenu koja je stojala na pragu zabrinuta novom d’Artanjanovom veličinom.

— Madlena, — reče Gaskonjac — spremite mi stan na prvom spratu; primoran sam da reprezentujem sad, kad sam musketarski kapetan. Ali mi sačuvajte i sobu na petom spratu; čovek nikad ne zna šta se može desiti.

KRAJ

Notes

[←1]

Poznato je da se Mazaren venčao sa Anom od Austrije jer nije bio član nijednog crkvenog reda koji traži celibat. (Videti memoare Laporta palatinske princeze.)

[←2]

Gospođa od Motvila.

[←3]

Što ni malo ne smeta G. državnom braniocu Omeru Talonu da ga uvek naziva g. Partisel, pridržavajući se običaja toga vremena da se strana imena izgovaraju po francuskom.

[←4]

Presto na kome je kralj sedeo za vreme svečanih zasedanja u parlamentu, a docnije i sama ta zasedanja.

[←5]

Prolaz kojim je kardinal odlazio kraljici majki može se još uvek videti u Pale Roajalu (Memoari palatinske priiceze, str. 381)

[←6]

U samrtnom času

[←7]

Vreme uživanja

[←8]

Vreme uživanja

[←9]

Portret slavnog dripca Mazarinija

[←10]

Psovka koja je Anriju IV bila uzrečica.

[←11]

Klupčetom za zapušavanje usta nazivala se jedna vešto udešena lopta, kruškastog oblika, koja bi se ugurala u usta i pomoću jedne opruge raširila toliko da do krajnjih granica razmakne vilice.

[←12]

Ako dečak odrekne Vergiliju osrednju pomoć, otpašće svi od repova hidre.

[←13]

Opusteće svet.

[←14]

Otac Vensan je bio kraljičin ispovednik.

[←15]

U samrtnom času, u trenutku smrti

[←16]

Dva puta se po istoj stvari ne može voditn spor — dva puta nećemo stradati na isti, način.

[←17]

Orlovovih očiju

[←18]

Ja sam Nemac.

[←19]

Niste Španac, niste Nemac, vi ste Italijan.

[←20]

Šteta!

[←21]

Setite se

[←22]

Bogamu

[←23]

Nemac, dobro je.