VALTER SKOT

KVENTIN DERVARD

BEOGRAD

1960.

Naslov originala

Walter Scott:

QUENTIN DURWARD

Sa engleskog preveo:

ANDREJA MILIĆEVIĆ

By

LUJ XI

Pogledaj tu sliku, pa sad ovu ovde,

Lažno pretstavljene likove dva brata.

„Hamlet“

Druga polovina petnaestog stoleća pripremila je niz budućih događaja koji su Francusku uzdigli do ogromne moći, na kojoj su joj otada, s vremena na vreme, ostali evropski narodi ponajviše zavideli. Pre toga razdoblja morala je ona da se za svoj goli opstanak bori protiv Engleza, koji su već bili osvojili njene najlepše pokrajine. Međutim, i kralj svojim krajnjim naporima i narod svojom hrabrošću jedva su mogli da zaštite ostatak države od tuđinskoga jarma.

Ali nije Francuskoj pretila samo ta opasnost. Velikaši koji su držali velike krunske posede, a naročito vojvode od Burgonje i Bretanje, počeli su da zanemaruju svoje kletveničke obaveze toliko, da se nisu nimalo ustezali da se pod najbeznačajnijim izgovorom dignu na svoga vrhovnoga gospodara, francuskoga kralja. U vreme mira vladali su oni kao nezavisni gospodari u svojim oblastima. Tako je plemićka porodica koja je gospodarila Burgonjom i najlepšim i najbogatijim delom Flandrije bila toliko bogata i moćna, da u raskoši i moći nije nimalo zaostajala za krunom.

Ugledajući se na veliku vlastelu, i svi manji kletvenici krune prisvajali su onoliko nezavisnosti koliko bi im to dopuštala udaljenost od vrhovne vlasti, veličina njihova poseda ili jačina njihovoga zamka. Ti mali tirani, koji više nisu priznavali zakone, činili su nekažnjeno najdivljije prestupe neverovatnog ugnjetavanja i svireposti. Prema jednom izveštaju, samo u Overnji bilo je tri stotine ovakvih nezavisnih plemića, kojima su rodoskrvnjenja, ubistva i pljačke bila sasvim obična i svakodnevna dela.

Ovim nevoljama pridružila se još jedna, koja je bila posledica dugih ratova između Francuza i Engleza, i ona je znatno uvećavala bedu ove rastrojene kraljevine. Mnogobrojne družine vojnika, okupljenih u čete, predvođeni oficirima koje su sami izabrali među onim pustolovima koji su bili najsmeliji ili koje je sreća najviše služila, stvarale su se u raznim krajevima Francuske od ološa svih zemalja. Ovi najamnici stavljali su za izvesno vreme svoj mač u službu onome ko više plati; a kad nisu mogli da nađu takvu službu, ratovali su za svoj račun, osvajajući zamkove i kule, koji su im služili kao skloništa. Oni su zarobljavali ljude, pa ih ucenjivali; iznuđivali su porez od neutvrđenih sela i okoline, te su zbog svakojakih pljački dobili prikladne nazive tonderi i ekoršeri, što znači strigači i derikože.

Usred užasa i nevolja koje su proisticale iz takve državne rastrojenosti, dvorovi manjih plemića, isto onako kao i dvorovi visoke vlastele, odlikovali su se bezobzirnim i neumerenim rasipništvom, a njihovi potčinjeni, ugledajući se na njih, rasipali su u prostačkoj ali i velelepnoj raskoši blago koje su iznudili od naroda. Odnos između ljudi i žena nosio je obeležje romantične i viteške otmenosti (koja je, ipak, često puta bila narušena neobuzdanom raspusnošću). Još je bio u upotrebi način izražavanja vitezova-lutalica, i još su se poštovali njihovi običaji i navike, mada je čisti plamen časne ljubavi i dragovoljne požrtvovanosti koji oni nameću, bio prestao da ublažava i iskupljuje njihova preterivanja. Viteške igre i takmičenja, svečanosti i gozbe, kojima se svaki vlasteličić razmetao, privlačile su u Francusku svakojake pustolove; i retko se događalo da oni, kad stignu tamo, ne upotrebe svoju neobuzdanu smelost i pomamnu želju za podvizima kojima njihova srećnija otadžbina nije pružila slobodno polje rada.

Ali sudba kao da je htela da spase tu lepu kraljevinu od raznih nesreća koje su joj pretile, jer se na poljuljani presto u to vreme popeo Luj XI, koji je, iako u suštini zao i opak, ipak ustao protiv tadašnjih zala, suzbijao ih i u mnogome ih onemogućio — kao što se u starim medicinskim knjigama tvrdi da se suprotni otrovi međusobno poništavaju.

Luj je bio dovoljno hrabar kad je bila u pitanju dobit ili kakav politički cilj, ali nije imao ni iskre one viteške hrabrosti i ponosa zbog kojih se treba boriti za čast i onda kad je korist već postignuta. Miran, lukav i budno oprezan za svoju ličnu korist, on je sve žrtvovao, i ponos i osećanja, ako bi se oni samo ukrstili sa njegovim interesom. Brižljivo je prikrivao svoja prava osećanja i namere od svih koji su mu prilazili, i često je govorio „da ne ume da vlada onaj kralj koji ne ume da se pretvara, i da bi on i svoju kapu s glave bacio u vatru, kad bi samo posumnjao da ona zna njegove tajne“. Niko od ljudi kako njegovog tako i ma koga drugog doba nije umeo da se bolje koristi tuđim slabostima, i da ne dopusti da ga drugi iskoriste time što bi neumesno popustio svojim ličnim slabostima.

Bio je od prirode osvetoljubiv i svirep toliko da je uživao u čestim pogubljenjima koja je naređivao. Ali, kaogod što ga nikada osećanje samilosti nije navelo da poštedi nekoga ako je mogao da ga osudi bez opasnosti po sebe, tako ga nikad osvetoljubivost nije potstakla na kakvo prerano nasilje. On se retko kad bacao na svoj plen pre nego što bi ovaj bio na domak njegovim kandžama a bez ikakve nade na spasenje; a svoje pripreme umeo je tako vešto da prikrije, da je svet za njegove namere saznavao tek pošto bi on svoj cilj postigao.

Slično tome je Luj, mada je bio tvrdica, umeo da izigrava rasipnika ako je trebalo da se potkupi ljubimac ili ministar nekoga suparničkog vladara, te da se tako spreči neki blizak napad ili raskine savez sklopljen protiv njega. Voleo je raskalašnost i uživanja; ali ni lepota ni lov, iako su mu to bile glavne strasti, nisu ga mogli odvratiti da se najurednije stara o javnim i državnim poslovima. On je duboko poznavao ljudski rod i proučavao ga u raznim sredinama privatnog života, učestvujući često i sam u njemu; i mada je od prirode bio gord i ohol, nije se ustezao da, prezirući proizvoljnu društvenu podelu — što se u to vreme smatralo kao užasno neprirodno — uzdigne iz najnižeg društvenog staleža ljude koje bi upotrebljavao za najvažnije dužnosti. On je umeo tako dobro da ih izabere, da se retko kad razočarao u njihovim sposobnostima.

Pa ipak je bilo protivnosti u karakteru ovoga veštog i sposobnog monarha, jer je ljudska priroda retko kad jednostavna. Iako je on sam bio najdvoličniji i najneiskreniji čovek na svetu, neke od njegovih najvećih pogrešaka bile su posledica njegovog odveć lakomislenog poverenja u čast i poštenje drugih ljudi. Kad bi se te greške dogodile, izgledalo je da su one posledica neke prepredene politike, koja je nagnala Luja da se pretvara kao da ima nesumnjivo poverenje u one koje je nameravao da nadmudri; jer je on u svom celokupnom ponašanju bio zavidljiviji i nepoverljiviji od ma koga tiranina koji je ikada živeo na ovome svetu.

Da bi se dopunila slika ovog užasnog karaktera, treba spomenuti još dve crte zbog kojih se on među tadanjim grubim viteškim vladarima uzdigao u red pravoga ukrotitelja, koji pomoću veće mudrosti i lukavstva, pomoću davanja hrane i izvesne discipline postignute udarcima, uspeva najzad da vlada nad zverima koje bi njega, da ih on nije savladao svojom veštinom, rastrgle u komade, jer su jače od njega.

Prva od ovih osobina bila je Lujevo preterano sujeverje, kojim nebo često kažnjava one koji odbijaju da slušaju zapovesti vere. Nikada se Luj nije trudio da grižu savesti, koja je bila posledica njegovih zlih dela, utiša ma kakvim ublažavanjem svojih makiavelskih lukavstava, nego je uzalud pokušavao da umiri i ućutka to mučno osećanje sujevernim ispunjavanjem verskih propisa, strogim ispaštanjem i obilnim darivanjem sveštenika. Druga osobina, sa kojom je ona prva ponekad u čudnoj vezi, bila je njegova sklonost ka uživanjima niže vrste i ka niskom razvratu. Iako je bio najmudriji ili bar najlukaviji vladar svoga doba, voleo je prostački život; a pošto je bio duhovit, uživao je u šalama i doskočicama više nego što bi se moglo očekivati s obzirom na druge osobine njegovog karaktera. On se čak mešao u smešne ljubavne spletke tako slobodno, da se to nije mnogo slagalo s njegovom stalnom i budnom opreznošću. On je toliko uživao u tim grubim ljubavnim zapletima, da je po njegovu nalogu izdata jedna zbirka takvih veselih i raskalašnih pričica, dobro poznata skupljačima retkih knjiga koji smatraju njeno prvo izdanje kao dragocenu retkost.{1}

Pomoću ovog moćnog i opreznog mada neljubaznog monarha htelo je nebo, koje dejstvuje pomoću oluje isto kao i pomoću blage kišice, da vrati velikom francuskom narodu blagodati državne uprave koje je, u vreme njegovog stupanja na presto, francuski narod skoro bio izgubio.

Pre nego što je nasledio krunu, Luj je pokazao više poroka nego dobrih osobina. Njegovu ženu Margaretu od Škotske „oterali su u smrt zli jezici“, i to na dvoru njenog muža, gde niko ne bi smeo da proslovi ni jednu jedinu reč protivu te ljupke princeze koju su svi vređali, da nije sam Luj davao podstreka za to. On je bio nezahvalan i buntovan sin, koji je jedanput spremao zaveru da uhapsi svog oca, a drugi put otvoreno zavojštio protivu njega. Za onu prvu uvredu bio je izgnan na svoj kneževski posed u Dofineu, kojim je upravljao veoma vešto; a za drugi je prognan iz zemlje i primoran da zatraži milost i skoro milostinju od vojvode od Burgonje i njegovog sina, gde je do smrti svoga oca 1461 godine uživao gostoprimstvo za koje im se kasnije odužio nezahvalnošću.

U samom početku njegove vladavine, Luja je skoro pobedio jedan savez velikih vazala Francuske, sklopljen protiv njega, a kome je na čelu bio vojvoda od Burgonje ili bolje reći njegov sin grof od Šarolea. Oni su pošli s velikom vojskom, opseli Pariz, započeli pod samim pariskim bedemima bitku koja se završila nerešeno, i doveli Francusku monarhiju do ivice stvarne propasti. U ovakvim slučajevima događa se obično da oštroumniji vojskovođa prigrabi na bojnom polju stvarnu korist, iako ne može i ratnu slavu. Luj, koji je pokazao veliku ličnu hrabrost u bici kod Montleria, umeo je svojom razboritošću da se koristi neizvesnim ishodom bitke i da prisvoji pobedu. On je odugovlačio pregovore sve dok njegovi neprijatelji nisu raskinuli svoj savez, i pokazao je toliko veštine sejući zavist među te velmože, da se njihov savez „za javno dobro“ — kako su ga oni nazivali, no kome je bio cilj da uništi sve osim spoljnjeg oblika francuske monarhije — raspao sam od sebe i nikad više nije bio obnovljen u tako opasnom obimu. Posle toga je Luj, kome nije pretila više nikakva opasnost od Engleske usled građanskog rata između Jorka i Lankastera, kao kakav nemilosrdan ali vešt lekar lečio rane političkog tela, ili bolje reći zaustavljao — čas blagim lekovima, a čas vatrom i sečivom — razvitak onih smrtnih gangrena kojima je ono tada bilo zaraženo. Razbojništva „slobodnih četa“ i nekažnjena nasilja plemstva trudio se da umanji, pošto nije mogao da ih stvarno zaustavi; a stalnom budnom pažnjom povećao je postupno svoju kraljevsku vlast, ili pak umanjivao vlast onih koji su mogli da joj se suprotstave.

Pri svem tom je francuski kralj bio okružen neizvesnošću i opasnostima. Članovi saveza „za javno dobro“, iako nisu bili složni, još su postojali i mogli su, poput zmije isečene na komade, da se ponovo ujedine i postanu opet opasni. Ali još veću opasnost predstavljala je sve veća moć vojvode od Burgonje, koji je tada bio jedan od najmoćnijih vladara u Evropi i vrlo malo zaostajao za francuskim kraljem, jer je njegovo vojvodstvo bilo u veoma slaboj zavisnosti prema kruni Francuske.

Karlo, nazvan Odvažni ili tačnije Smeli, jer je bio ne samo hrabar nego i smeo i plahovit, nosio je tada vojvodsku krunu Burgonje, koju je žarko želeo da pretvori u kraljevsku i nezavisnu. Što se tiče karaktera, ovaj vojvoda bio je u svemu sušta suprotnost Luju XI.

Luj je bio staložen, mudar i lukav. On nikad nije pokušavao da dostigne neki sasvim nemogućan cilj, ali nikad nije napuštao onaj koji je imao izgleda da uspe, makar i u vrlo dalekom vremenu. Vojvodina narav bila je sasvim suprotna. On je jurišao na opasnosti zato što ih je voleo, a na teškoće zato što ih je prezirao. Kao što Luj nikad nije žrtvovao svoju korist svojoj strasti, tako opet Karlo nije nikad žrtvovao svoju strast, pa čak ni svoju trenutnu ćud, nikakvom drugom obziru. I pored bliskog srodstva koje ih je vezivalo, kao i pomoći koju su vojvoda i njegov otac ukazali Luju kada je kao naslednik prestola bio prognan iz svoje otadžbine, ipak su se oni međusobno i prezirali i mrzeli. Vojvoda od Burgonje prezirao je kraljevu opreznu politiku i tvrdio da se kralj, zbog nedovoljne hrabrosti, trudi da pomoću saveza, potkupljivanja i drugih okolišnih načina postigne ono što bi vojvoda, da je bio na njegovom mestu, osvojio oružjem. On je takođe mrzeo kralja ne samo zbog nezahvalnosti koju je pokazao za pređašnje usluge i zbog ličnih uvreda i kleveta koje su mu Lujevi poslanici nanosili još dok mu je otac bio živ, već naročito zbog toga što je kralj potajno pomagao nezadovoljne građane Gana, Liježa i drugih velikih gradova u Flandriji. Ovi buntovni gradovi, koji su ljubomorno čuvali svoje povlastice i bili ponosni na svoje bogatstvo, često su dizali prave ustanke protiv svojih kletvenih gospodara, vojvoda od Burgonje, i uvek su nalazili potajnu potporu na dvoru Luja XI, koji nije propuštao nijednu priliku da rovari u oblastima ovoga svoga vazala koji se previše bio osilio.

Luj je prezirao i mrzeo vojvodu isto koliko i ovaj njega, samo je on debljom koprenom prikrivao svoja osećanja. On, duboko oštrouman, nije mogao da ne prezire tu slepu upornost koja se nikad nije odricala svoje namere, pa ma kako kobna bila ta istrajnost, i onu neobuzdanu plahovitost, koja bi jurnula napred ne obzirući se ni za trenutak na opasnosti koje su je očekivale. Ipak je kralj Karla više mrzeo nego što ga je prezirao, a taj prezir i ta mržnja bili su utoliko jači što su bili pomešani sa strahom; jer je kralj znao da je juriš pobesnelog bika — s kojim je upoređivao vojvodu od Burgonje — uvek jezovit, pa makar bik jurišao i zatvorenih očiju. Ali se kralj nije bojao samo zbog toga što su oblasti Burgonje bile bogate, što su njeni stanovnici bili ratoborni i poslušni, a uz to i mnogobrojni, nego i zato što su i lične osobine njihovoga vođe bile takođe opasne. Karlo Smeli bio je oličenje hrabrosti, koju je terao do slepe odvažnosti; pored toga bio je obilno izdašan, te su i njegov dvor, i on sam, i njegovi pratioci sjajno ispoljavali naslednu velelepnost Burgonjskog Doma.

On je privukao u svoju službu skoro sve vatrene duhove svoga doba koji su mu bili slični po naravi. Luj je video sasvim jasno šta bi sve mogao pokušati i izvršiti takav skup odlučnih pustolova, koje predvodi čovek isto toliko neobuzdan kao i oni što su.

Još jedna okolnost povećavala je Lujevu ogorčenu mržnju prema svome osionom vazalu. On je prema njemu imao izvesnih obaveza koje nikad nije nameravao da izvrši, pa je bio prinuđen da često samo gleda kako da dobije u vremenu; katkad je morao čak da pretrpi drske i plahovite ispade koji su vređali kraljevsko dostojanstvo, a da se ipak ne usudi da ga oslovljava drukčije nego sa „dragi rođače iz Burgonje“.

Ova priča počinje godinom 1468, kada su njihove razmirice bile na vrhuncu, mada je tada među njima vladalo nepouzdano i lažno primirje, kao što se to često događa. Ličnost koja će se najpre pojaviti na pozornici izgledaće da svojim društvenim položajem ne zaslužuje da se zbog nje piše ovakva rasprava o dvojici velikih vladara. Ali strasti velikih ličnosti, njihove svađe i njihova pomirenja utiču na sudbinu svih onih koji su im bliski, te će se u daljem pričanju videti da je ovo uvodno poglavlje potrebno ako hoćemo da shvatimo istoriju one ličnosti čije ćemo doživljaje sad početi da pričamo.

PUTNIK

Pa onda je svet moja školjka,

koju ću mačem otvoriti,

„Falstaf“

Jednoga divnog letnjeg jutra, pre nego što je sunce počelo jako da žeže i dok je vazduh još bio svež i mirisan od rose, jedan mladić dolazio je sa severoistoka i približavao se mestu gde je trebalo da pregazi jednu rečicu ili bolje reći širok potok, pritoku Šera, blizu kraljevskog zamka Plesi-Letur, čiji su se tamni i zupčasti bedemi dizali u daljini iznad prostrane šume koja ih je opkoljavala.

U tim šumama nalazilo se vlastelinsko lovište, zvano kraljev park, ograđeno palisadom, što se u srednjevekovnom latinskom jeziku nazivalo Plexitium, otkuda su mnoga sela u Francuskoj i dobila naziv Plesi. Zamak sa selom o kome ovde govorimo zvao se Plesi-Letur, da bi se razlikovao od drugih, i bio je sagrađen na dve milje južno od varoši Tura, glavnoga grada nekadašnje Turene, čija je plodna ravnica nazvana „Baštom Francuske“.

Na suprotnoj obali pomenutog potoka, naspram obale kojoj se putnik približavao, dva čoveka, koji izgleda da su bili utonuli u neki ozbiljan razgovor, s vremena na vreme kao da su pogledom pratili kretanje putnikovo. Pošto su bili na većoj visini nego on, mogli su ga opaziti još izdaleka.

Mladi putnik mogao je imati devetnaest do dvadeset godina. Po njegovom licu i celokupnom izgledu, koji su bili veoma privlačni, videlo se ipak da nije iz toga kraja kojim je sad prolazio. Njegov kratak siv ogrtač i pletene čakšire bili su više flamanskog nego francuskog kroja, dok su njegovu lepu plavu kapu sa jednim jedinim strukom zelenike i orlovim perom već poznali da je škotska. Odelo mu je bilo vrlo čisto i uredno, kao u mladića koji je svestan svoje telesne lepote. Na leđima je imao lovačku torbu, u kojoj su se izgleda nalazile najpotrebnije stvari; na levoj ruci imao je sokolarsku rukavicu, mada nije nosio ptice, a u desnoj debelu lovačku batinu. Preko levog ramena imao je izvezenu poramenicu sa torbicom od skerletne kadife, onakvu u kakvoj su u to vreme otmeni sokolari nosili hranu za svoje sokole i druge potrebe za tu mnogo cenjenu zabavu. Sa ovom poramenicom ukrštao se kajas o kome je visio lovački nož. Umesto čizama kakve su se u to vreme nosile, imao je na nogama duboke cipele od poluštavljene jelenske kože.

Iako telom ne beše još dostigao punu snagu, bio je visok i gibak, i njegovi hitri koraci pri hodu pokazivali su da je pešačenje za njega bilo pre uživanje nego napor. Koža na licu bila mu je svetle boje, mada donekle preplanula od sunca tuđih zemalja, ili možda od neprekidnog bavljenja na slobodnom vazduhu njegovoga zavičaja.

Lice, mada nije bilo sasvim pravilnih crta, bilo je iskreno, otvoreno i prijatno. Nekakav poluosmeh, koji kao da je bio izraz bezbrižne živahnosti, pokazivao je na mahove pravilne zube, bele poput slonovače, dok su njegove blistave plave oči, čile i vesele, bacale prav pogled na svaki predmet i izražavale vedru narav, veselo srce i veliku odlučnost.

On je primao i uzvraćao pozdrave onih retkih putnika koji su se kretali po putevima u tome opasnom vremenu onako kako je svaki od njih zasluživao. Kopljanik-lutalica, pola vojnik a pola razbojnik, premeravao bi mladića pogledom kao da je upoređivao izgled na pljačku sa možda očajničkim otporom; i kada bi pročitao takvu mogućnost u odvažnom prolaznikovom pogledu, promenio bi svoju zlikovačku nameru i zamenio je jednim nabusitim „Dobro jutro, druže!“ — na što bi mladi Škotlanđanin odgovorio isto tako ratobornim iako manje tmurnim glasom. Hadžija-lutalica ili kaluđer-prosjak odgovorili bi na njegov učtiv pozdrav očinskim blagoslovom; a crnooka seljančica gledala bi za njim još dosta dugo pošto bi se mimoišli i veselo nazvali jedno drugom dobro jutro. Ukratko cela njegova pojava morala je da privuče pažnju, a to je proisticalo iz mešavine odvažne iskrenosti i vedrine sa živahnošću pogleda i lepotom lica i stasa.

Izgledalo je takođe kao da celo njegovo držanje pokazuje da je ušao u život ne plašeći se zala koja ga ispunjavaju, a sa skromnim sredstvima za borbu protiv njegovih nevolja, izuzev čila duha i hrabra srca. Takve naravi najviše privlače omladinu, a prema njima stari i iskusni ljudi osećaju ljubazno i sažaljivo interesovanje.

Mladića koga smo opisali behu već odavno zapazila ona dva čoveka što su se polako šetali na suprotnoj strani rečice koja ga je razdvajala od parka i zamka. Ali kad se on spusti niz džombastu obalu do same vode lako kao srna kad dolazi izvoru, mlađi od one dvojice reče drugome:

— To je onaj koga tražimo — to je Ciganin! Ako pokuša da pređe reku, propašće, jer je voda nadošla i nema broda.

— Pusti ga neka se sam u to uveri, prikane, — reče stariji čovek. — Tako ćemo možda uštedeti konopac za vešanje, i uterati poslovicu u laž.

— Sudeći po plavoj kapi rekao bih da je on, — reče mlađi — jer mu ne vidim lice. Slušajte, gospodaru, eno viče da pita je li voda duboka.

— Ništa bolje na svetu od ličnog iskustva, — odgovori stariji. — Pusti ga neka proba.

Za to vreme mladić, pošto ne beše dobio nikakvu opomenu, te je smatrao da ga oni kojima se beše obratio ohrabruju svojim ćutanjem da ide dalje, zagazi, ne premišljajući se duže nego što mu je bilo potrebno da izuje cipele. Stariji čovek u tom trenutku doviknu mu da bude oprezan, a svome drugu reče tišim glasom:

— Do sto đavola, prikane, ti si se opet prevario. Ovo nije onaj brbljivi Ciganin.

Ali opomena stiže mladiću prekasno. On ili je nije čuo ili mu više nije mogla koristiti, jer je već bio u dubokoj bujici. Za nekog manje okretnog i manje veštog plivača to bi značilo neizbežnu smrt, jer je potok bio i dubok i brz.

Tako mi svete Ane, pa to je neki čestit mladić! — reče stariji čovek. — Potrči, prikane, popravi svoju pogrešku i pomozi mu ako možeš. On spada u tvoju družinu, i ako stara poslovica govori istinu, taj se u vodi neće udaviti.

I zaista, mladi putnik plivao je tako snažno i sekao talase tako dobro da ga je bujica, iako vrlo jaka, zanela samo malo niže od mesta gde se obično izlazilo na obalu.

Za to vreme mlađi od one dvojice nepoznatih ljudi jurio je dole ka obali da mu pomogne, a drugi je išao za njim sporijim korakom i govorio za sebe, idući:

— Znao sam ja da voda neće udaviti toga mladića. Tako mi svih svetih, ta on je već na obali i spopao je svoju batinu! Ako ne požurim, on će istući mog prikana za jedino milosrdno delo koje sam ikada video da je taj učinio ili pokušao da učini u čitavom svom životu.

Bilo je izvesnog razloga da se nasluti takav završetak ovog događaja, jer hitri Škotlanđanin beše već prišao mlađem Samarićaninu koji mu je hitao u pomoć sa ovim gnevnim rečima:

— Nevaspitano pseto! Zašto nisi odgovorio kada sam vikao i pitao može li se zagaziti? Neka me đavo nosi ako te ne naučim da drugi put budeš učtiv prema strancima.

Ovo je bilo propraćeno onim značajnim mahanjem batine koje se zove muline (vetrenjača), jer veštak, držeći batinu po sredini, okreće oba njena kraja u svim pravcima, kao razmahana krila vetrenjače. Njegov protivnik, kad vide opasnost koja mu je pretila, maši se rukom za mač, jer on je bio jedan od onih koji su uvek spremni pre za delanje nego za razgovor. Ali mu njegov razumniji drug priđe i zapovedi da se okane toga, pa se zatim okrete mladiću i ukori i njega što je onako žurno skočio u nabujalu reku i što se tako plahovito posvađao s čovekom koji mu je bio pohitao u pomoć.

Mladić, kad ču kako ga kori taj stariji i ugledniji čovek, spusti odmah svoje oružje i reče da bi mu bilo žao ako je prema njima bio nepravičan, ali da mu se zaista činilo kao da su oni namerno dopustili da on dovede svoj život u opasnost samo zato što nisu hteli da na vreme kažu ma i jednu reč opomene. Tako što ne bi učinio nijedan pošten čovek i dobar hrišćanin a kamoli čestiti građani, kao što oni izgleda da su.

— Sinko, — reče stariji čovek — po vašem naglasku i izgledu reklo bi se da ste tuđinac, pa bi trebalo da pomislite da je lakše vama da govorite svojim narečjem nego nama da ga razumemo.

— Dobro, oče, — odgovori mladić, — ja se ne ljutim što sam se malo gnjurao, i rado ću vam oprostiti što ste i vi bili donekle uzrok toga, ako me uputite nekud gde bih mogao da osušim svoje odelo, jer mi je to jedino koje imam, pa moram da se staram da bude pristojno.

— Šta ti misliš, ko smo mi, sinko? — reče stariji nepoznati čovek odgovarajući na ovaj zahtev.

— Imućni građani, nesumnjivo, — reče mladić — ili, čekajte! Vi, gospodaru, možda ste novčani posrednik ili žitarski trgovac, a ovaj čovek je mesar ili stočar.

— Odlično ste pogodili naša zanimanja, — reče stariji osmehujući se. — Moj posao je zaista da rukujem sa što većom količinom novca, a posao moga prikana ima izvesne sličnosti sa mesarskim. Što se tiče vašeg oporavka, potrudićemo se da vam pomognemo, ali moram prvo da znam ko ste vi i kuda idete, jer su sada putevi puni pešaka l konjanika, koji su sve drugo samo ne pošteni i bogobojažljivi.

Mladić baci još jedan oštar i pronicljiv pogled na onoga koji je govorio i na njegovog ćutljivog druga, kao da se pita da li i oni zaslužuju poverenje koje od njega traže. I evo šta je najzad zapazio:

Stariji i ugledniji od te dvojice ličio je po odelu i izgledu na tadanjeg trgovca ili dućandžiju. Njegov grudnjak, pletene čakšire i ogrtač bili su jednostavne tamne boje ali toliko pohabani, da oštroumni Škotlanđanin pomisli da taj čovek mora da je veoma bogat ili veoma siromašan, a najverovatnije ono prvo. Odelo mu je bilo tesno i okratko, a takav kroj se u to vreme smatrao za neukusan, jer su plemići, pa čak i viši građanski slojevi nosili široke haljine koje su padale skoro do članaka.

Lik toga čoveka bio je i privlačan i odbijao je u isti mah. Njegove oštre crte, upali obrazi i uvučene oči imali su ipak izraz oštroumnosti i duhovitosti, sličan naravi mladog pustolova. Ali te iste upale oči, skrivene ispod gustih crnih obrva, imale su u sebi nečega u isti mah i zapovedničkog i zlokobnog. Možda je taj utisak pojačavala niska krznena kapa, i suviše spuštena na čelo, te je uvećavala senku ispod koje su oštro gledale te oči. Ali je bilo izvesno da je mladi stranac teško mogao da dovede u sklad pogled tih očiju sa ostalim prostačkim izgledom njegove pojave.

Njegova kapa je naročito privlačila pažnju. Jer, dok su svi ljudi iz viših staleža s ponosom nosili na kapi neki zlatan ili srebrn ukras, njegova je bila ukrašena sasvim prostim olovnim likom bogorodice, kakve su najsiromašniji poklonici donosili iz Loreta.

Njegov pratilac bio je snažna i osrednja rasta, preko deset godina mlađi od svoga druga, sa licem uvek oborenim ka zemlji i veoma zloslutnim osmehom, koji bi se pojavio samo kao odgovor na izvesne potajne znake koje kao da je izmenjivao sa starijim neznancem. Taj čovek je bio naoružan mačem i bodežom, a ispod njegovog jednostavnog odela Škotlanđanin beše zapazio da on krije „žazeran“, gipku pancirnu košulju kakvu su često nosili i ljudi miroljubivih zanimanja ako su morali u tome opasnom vremenu da budu često izvan kuće, i to je mladića podržavalo u pretpostavci da je taj čovek bio po zanimanju mesar, stočar ili nešto slično, te je morao često da putuje.

Mladi tuđinac, obuhvativši jednim jedinim pogledom sve ove spoljne znake za koje nam je trebalo više vremena da ih iskažemo, odgovori posle kratkog ćutanja:

— Ja ne znam kome sam imao čast da se obratim, — pa se u isti mah lako pokloni — ali mi je svejedno da se sazna da sam iz Škotske, da sam mlađi sin, i da sam prema običaju svojih zemljaka pošao da tražim sreću u Francuskoj ili drugde.

— Vaskrsa mi! to je junački običaj — reče stariji neznanac. — Vi mi izgledate lepo i čilo momče, i vi ste u onim godinama kada se postižu uspesi i među ljudima i kod žena. Šta velite? Ja sam trgovac, pa mi je potreban jedan momak da mi pomaže u poslu, ali mislim da ste vi odveć plemenita roda da biste pomagali u tako dosadnom dirinčenju?

— Gospodaru, — reče mladić — ako je vaša ponuda ozbiljna, u što ja sumnjam, onda moram da vam na tome zahvalim, i prema tome i zahvaljujem. Ali se bojim da ću biti sasvim nepodesan za vašu službu.

— Ah! — reče stariji čovek — uveren sam da ti umeš bolje da rukuješ strelom nego da sastavljaš račune, i bolje da se služiš mačem nego perom, zar ne?

— Ja sam, gospodaru, — odgovori mladi Škotlanđanin —brđanin, pa sam naravno, kako mi kažemo, i strelac. Ali sam osim toga bio u jednom manastiru, gde su me dobri oci učili da čitam i pišem, pa čak i da računam.

— Vaskrsa mi! to je prekrasno! — reče trgovac. — Tako mi Ambrenske Bogorodice, ti si pravo čudo, čoveče!

— Šalite se vi do mile volje, gospodaru, — reče mladić, jer mu se nije mnogo svidelo lakrdijanje njegovoga novog poznanika. — Ja treba da idem da sušim odelo, umesto što stojim ovde i odgovaram na pitanja, dok voda kaplje s mene.

Trgovac se samo smejao sve jače dok je govorio, pa odgovori:

— Vaskrsa mi! Nikad ne laže izreka „ponosit kao Škotlanđanin“. Ali, mladiću, ti si iz zemlje koju ja cenim, jer sam u svoje vreme trgovao u Škotskoj. To je pošten siromašan narod. Ako hoćeš da pođeš s nama u selo, častiću te čašom vrućeg suvarka i toplim doručkom, da se oporaviš od gnjuranja. Ali, vraga! Šta će ti ta lovačka rukavica na ruci? Zar ne znaš da je sokolarenje zabranjeno na kraljevom lovištu?

— To sam saznao od jednog podlog šumara vojvode od Burgonje. Tek što sam pustio sokola, koga sam doneo iz Škotske i s kojim sam mislio da se malo proslavim, na jednu čaplju blizu Perona, a taj podli nitkov ustreli moju pticu.

— A šta si ti učinio? — reče trgovac.

— Istukao sam ga, — reče mladić mašući svojom batinom — taman koliko jedan hrišćanin sme da isprebija drugoga a da ga ne premlati, jer nisam hteo da budem odgovoran za njegovu smrt.

— Znaš li ti — reče građanin — da si samo pao u ruke vojvodi od Burgonje, on bi te odmah obesio?

— Jest, čuo sam da on takve poslove svršava isto tako brzo kao francuski kralj. Ali, pošto se to dogodilo blizu Perona, ja sam brzo prešao granicu i posle sam mu se rugao. Da nije toliko žurio, ja bih možda stupio kod njega u službu.

— Biće velika šteta za njega što je izgubio takvog sjajnog viteza, ako se dogodi da primirje bude prekinuto — reče trgovac i baci jedan pogled na svog druga, koji mu odgovori jednim od onih podmuklih osmejaka, koji zasija na njegovom licu i razvedri ga kao što meteor u prolazu razvedri zimsko nebo.

Mladi Škotlanđanin odmah ućuta, namače kapu na desnu obrvu kao neko koji ne želi da mu se drugi rugaju, pa reče odlučno:

— Gospodo, a naročito vi, gospodaru, koji ste stariji, pa bi trebalo da ste mudriji, lako biste mogli pogoditi, nadam se, da nije ni pametno ni bezopasno terati šegu na moj račun. Meni se nimalo ne sviđa ovakav vaš razgovor. Ja mogu da primim šalu od svakog, pa i ukor od starijega, i da mu zahvalim, ako znam da sam ga zaslužio. Ali ne volim da se iko ophodi sa mnom kao s detetom, jer se hvala bogu osećam dovoljno jak da vas isprebijam obojicu, ako me suviše izazivate.

Stariji čovek se zamalo ne uguši od smeha zbog mladićevog ponašanja, dok njegov drug kradomice prinese ruku balčaku svoga mača. Mladić to opazi, pa ga udari po doručju, te ga onesposobi da mač izvuče, što samo poveća veselost njegovoga druga.

— Dosta, dosta! — viknu on — preodvažni Škotlanđanine, tako ti tvoga dragog zavičaja. A ti, prikane, prestani da mu pretiš pogledom. Vaskrsa mi! budimo pravi trgovci, pa se poravnajmo: za tvoje gnjuranje — udarac po doručju, koji si zadao tako otmeno i hitro. A sad slušaj, mladi prijatelju, — reče on mladiću sa takvom ozbiljnom strogošću, da se ovaj i pored sve svoje snage oseti savladan i zastrašen — dosta sa nasiljem! Ja za nasilje nisam pogodna ličnost, a moj drug, kao što vidiš, dobio je svoje! Reci mi svoje ime.

— Ja umem na učtivo pitanje da odgovorim učtivo,

— reče mladić — i ukazaću dužno poštovanje vašoj starosti, ako ne budete izazivali moje strpljenje vašim ruganjem. Otkako sam ovde u Francuskoj i Flandriji mene su prozvali „paž sa kadifenom torbicom“ zbog ove sokolarske torbice koju nosim o bedru. Ali moje pravo zavičajno ime je Kventin Dervard.

— Dervard! — reče pitač. — Je li to plemićko ime?

— Petnaest pokolenja nosilo ga je u našoj porodici, — odgovori mladić — i zbog toga mi je mrsko svako drugo zanimanje izuzev vojničkog poziva.

— Pravi Škotlanđanin! Mnogo vrele krvi, mnogo ponosa, ali vrlo malo dukata, to ti jamčim. Hajde, prikane, — reče svome pratiocu — prođi ispred nas i kaži da tamo u Dudovom Gaju spreme doručak, a ovaj će mu mladić ukazati pažnju kao izgladneo miš gazdaričinom siru. A što se tiče Ciganina, ti već znaš...

Njegov drug odgovori jednim jezivim, ali sporazumnim osmehom, pa pođe napred brzim korakom, dok stariji čovek nastavi obraćajući se mladom Dervardu:

— Ti i ja ćemo poći polako i prisustvovaćemo službi u kapeli svetoga Huberta, koja je na našem putu kroz šumu; jer nije dobro misliti na svoje telesne potrebe pre nego na duhovne.

Dervard, kao dobar katolik, nije imao šta da zameri ovom predlogu, iako bi možda više voleo da najpre osuši svoje odelo i da se potkrepi. Međutim, oni brzo izgubiše iz vida svoga mrgodnog druga, ali nastaviše da idu istom stazom kojom je on pošao, dok ih ona ne dovede u jednu šumu sa visokim drvećem, prošaranu žbunjem i šibljem, kroz koju su prolazile dugačke i široke staze. Tu su se jasno videli jeleni kako trče u malim krdima tako bezbrižno, da je to dokazivalo da su svesni da se nemaju čega bojati.

— Pitali ste me da li sam dobar strelac — reče mladi Škotlanđanin. — Dajte mi luk i dve strele, pa ćete začas imate pečenje od divljači.

— Vaskrsa mi! Mladi prijatelju, — reče njegov saputnik — čuvaj se toga. Onaj moj drug naročito pazi na jelene. Oni su pod njegovom zaštitom, a on je strog čuvar.

— On više liči na kasapina nego na veselog šumara — odgovori Dervard. — Ne mogu ni da zamislim da onako zlikovački pogled može da ima neko ko poznaje plemenite propise šumarenja.

— Eh! mladi prijatelju, — odgovori njegov saputnik — moj pratilac ima tu lošu sreću da ne pravi dobar utisak na prvi pogled; ali još nikad se nije čulo da su se na njega požalili oni koji su ga bolje upoznali!

Kventin Dervard oseti nešto neobično i zloslutno u naglasku kojim su kazane ove reči, pa pogleda brzo u čoveka koji je govorio i učini mu se da u izrazu njegovoga lica, u lakom osmehu njegove povrnute gornje usne i blesku prodornih crnih očiju vide nešto što je opravdavalo njegovo neprijatno iznenađenje. „Čuo sam da se priča o lupežima — pomisli on u sebi — o prepredenim varalicama i koljačima. Ko zna da li onaj čovek nije ubica, a ovaj stari pokvarenjak njegov pomagač koji namamljuje žrtve? Biću na oprezi, a oni mogu od mene da dobiju samo dobre škotske batine“.

Dok je on tako razmišljao, stigoše na jedan proplanak gde su velika šumska drveta bila razređena, a tle ispod njih bez šiblja i žbunja, zastrto ćilimom od najlepšeg i najmekšeg zelenila, jer je bilo zaštićeno od sunca, te je bilo mnogo nežnije i lepše nego što se obično viđa u Francuskoj. Na tome usamljenom mestu bilo je najviše bukava i brestova ogromne veličine, koji su se dizali uvis kao kakvi lisnati bregovi. Usred ovih divnih sinova zemlje dizala se na najotvorenijem mestu proplanka lepa crkvica, pored koje je tiho proticao jedan potočić. Njena arhitektura bila je veoma gruba i sasvim jednostavna; kraj kapele bila je malena kolibica za isposnike ili osamljenog sveštenika koji je tu boravio radi redovnog vršenja verskih dužnosti. U malom udubljenju iznad polukružnog ulaza stajao je kameni kip svetoga Huberta, sa lovačkim rogom o vratu i tri hrta kraj nogu. Ta crkvica, usred lovišta tako bogatog divljačju, bila je sasvim prikladno posvećena lovcu koji je postao svetac.

Toj maloj bogomolji uputi se stariji čovek s mladim Dervardom, i kad joj se približiše, jedan sveštenik u obrednim odeždama pojavi se idući iz svoje ćelije ka crkvici, svakako da odsluži službu. Dervard se smerno pokloni svešteniku, kao što je nalagalo poštovanje koje se duguje posvećenim licima. Međutim njegov drug, sa još dubljom pobožnošću, kleče na jedno koleno da primi blagoslov od sveštenika, pa zatim pođe za njim u crkvu. Njegov hod i držanje izražavali su najiskreniju skrušenost i smernost.

Unutrašnji ukrasi crkve pokazivali su da je svetac kome je bila posvećena bio za svoga života lovac. Najlepša krzna od životinja koje se love u raznim zemljama zamenjivala su zastirke i zavese oko oltara i na drugim mestima, a karakteristični ukrasi koji su predstavljali lovačke rogove, strele, tobolce i druga znamenja lova, bili su svuda duž zidova izmešani s glavama jelena, vukova i drugih životinja koje se smatraju za divljač. Svi ti ukrasi nosili su prikladno i šumsko obeležje, pa i sama služba, veoma skraćena, dokazivala je da spada u takozvane lovačke službe, jer se one služe pred plemićima i moćnima, koji su za vreme te crkvene svečanosti obično nestrpljivi da što pre započnu svoju omiljenu zabavu.

Međutim, za vreme ove kratke ceremonije Dervardov drug je sa najdubljom i najpredanijom pažnjom pratio tok službe, dok se Dervard, koji nije toliko bio obuzet pobožnim mislima, nije mogao uzdržati da sam sebe ne ukori što je onako rđavo mislio o tako dobrom i tako skrušenom čoveku. Ne samo što ga sad nije smatrao za razbojničkog druga i saučesnika, nego je jedva mogao da se uzdrži da ga ne smatra za nekog skoro svetog čoveka.

Kad se služba završila, iziđoše obojica iz crkve, pa stariji reče svome mladom drugu:

— Selo je sasvim blizu, i sad možete mirne savesti da se potkrepite hranom. Pođite sa mnom.

On skrete desno, pa udarivši puteljkom koji se blago penjao, preporuči svome drugu da se nipošto ne udaljuje od staze, nego da naprotiv, ide što je moguće više sredinom. Dervard se nije mogao uzdržati da ne zapita za uzrok te predostrožnosti.

— Ti si sad blizu dvora mladiću, — odgovori njegov vođa — i, Vaskrsa mi! nije isto hodati po ovom kraju ili po vresu vaših brda. Svaka stopa ovog zemljišta, izuzev ove staze kojom idemo, sad je postala opasna i skoro neprohodna, jer su tu postavljena kljusa i klopke sa oštricama koje bi otsekle ruku ili nogu neobazrivom prolazniku tako lako kao što kosir odrubi glogovu grančicu; pa šiljci koji bi vam proboli nogu skroz; pa vučje jame koje su dovoljno duboke da vas sahrane zauvek; jer ti si sad na području kraljevog imanja, i uskoro ćemo videti pročelje dvorca.

— Kad bih ja bio francuski kralj, — reče mladić — ne bih se toliko mučio sa klopkama i zamkama, nego bih se umesto toga trudio da vladam tako dobro da se niko i ne usudi da se približi mome boravištu sa zlom namerom. A što se tiče onih koji bi došli miroljubivo i dobronamerno — što više takvih, to bismo se više radovali.

Njegov drug pogleda unaokolo tobože uplašeno, pa reče;

— Pst! Pst! Gospodine pažu sa kadifenom torbicom! Jer ja sam zaboravio da ti ukažem na jednu veliku opasnost ovoga mesta: ovde je svaki list na drvetu isto što i uvo, te sve što se ovde kaže čuje se i u kraljevoj kancelariji, — Baš me briga — odgovori Kventin Dervard. — Dok je meni ovoga moga škotskoga jezika, ne bojim se ja da kažem svoje mišljenje i samom kralju Luju, bog ga blagoslovio. A što se tiče onih ušiju što ih vi spominjete, kad bih ih samo video na nečijoj glavi, odsekao bih ih ovim mojim lovačkim nožem.

DVORAC

Tvrda se tu kula u sredini diže.

Gvozdene rešetke ulaz moćno brane;

Koraku uljeza strm bedem se preči,

A duboki jarak pred njime se dubi.

Okolo tvrđave lena reka mili,

A stražarske kule u visini svetle.

Nepoznati pisac

Dok su Dervard i njegov novi poznanik tako razgovarali, stigli su pred pročelje dvorca Plesi-Letur, koji je u tim opasnim vremenima, kada su velikaši bili primorani da stanuju u jakim tvrđavama, bio izvanredno brižljivo čuvan i branjen.

Od ivice šume, gde se mladi Dervard beše zaustavio sa svojim drugom da posmatra taj kraljevski dvorac, pružala se, ili bolje reći blago uzdizala, jedna poljana bez ikakvog drveća ili žbunja, izuzev jednog gorostasnog i upola osušenog starog hrasta. Taj prostor ostavljen je čist shodno pravilima o građenju utvrđenja u svim vremenima, da se neprijatelj ne bi mogao pod zaštitom približiti bedemima, ili se privući a da ne bude opažen sa visokih zidova. Iza te poljane dizala se sama tvrđava.

Ona je bila opasana trostrukim bedemom, na kome su mestimično bili streljački zarezi i stražarske kule na svakom uglu. Drugi bedem bio je viši od prvog i sagrađen tako da može gospodariti spoljnim bedemom u slučaju da ga neprijatelj osvoji, a njima je isto tako gospodario treći unutrašnji bedem. Francuz objasni svome mlađem drugu (jer su oni stajali niže od podnožja bedema, te ovaj to nije mogao videti) da je oko spoljašnjeg zida iskopan jarak dubok dvadesetak stopa, u koji je dolazila voda iz jednog jaza na reci Šeru, ili tačnije na jednoj njenoj pritoci. Ispred drugog bedema, kako reče, pružao se drugi jarak, a treći isto tako neobično veliki išao je između drugog i trećeg bedema. I spoljna i unutrašnja ivica ovoga trostrukog jarka bila je zaštićena gvozdenim koljem, koje je imalo istu namenu kao „krstila“ u savremenoj fortifikaciji, a svaki gvozdeni kolac pri svome vrhu granao se u mnogo oštrih šiljaka, te je izgledalo da bi svaki pokušaj da se neko uspuže preko njih značio samoubistvo.

U trećem pojasu dizao se sam dvorac, sastavljen od zgrada iz raznih vremena, koje su se gomilale oko njega i bile spojene sa starom i jezivom kulom, koja je bila starija od njih i dizala se poput nekog crnog etiopskog džina visoko u nebo. Na toj kuli nije bilo prozora širih od streljačkih proreza, nepravilno raspoređenih radi odbrane, te je posmatrač imao isto neprijatno osećanje kao kad gledamo u nekog slepog čoveka. Ostale zgrade izgledale su jedva malo ugodnije, jer su njihovi prozori gledali u jedno unutrašnje zatvoreno dvorište, tako da je cela zgrada spolja ličila više na tamnicu nego na dvorac. Tadanji kralj je čak i pojačao taj utisak; jer, želeći da se delovi utvrđenja dozidani po njegovom naređenju ne razlikuju od prvobitne zgrade (pošto je on, kao mnogi nepoverljivi ljudi, želeo da se ne primeti njegova obazrivost), upotrebljene su cigle i kamenje najtamnije boje, a čađ je mešana sa krečom, tako da ceo dvorac dobije istu boju krajnje i grube starine.

Ova strahovita tvrđava imala je samo jedan ulaz; barem Dervard nije video nijedan drugi na dugačkom pročelju, izuzev onde gde su se usred prvog i spoljašnjeg pojasa dizale dve jake kule, koje obično štite ulaz. On je mogao da zapazi njegove uobičajene delove: gvozdenu rešetku koja je bila spuštena, i pokretni most, koji je bio dignut. Slične ulazne kule mogle su se videti i na drugom i trećem kružnom bedemu, ali tu one nisu bile u istoj liniji sa kulama na spoljašnjem bedemu, jer ulazni put nije išao pravo kroz sva tri bedema, već naprotiv, tako da su oni koji bi ušli, morali da idu skoro trideset jardi između prvog i drugog bedema, te da bi bili izloženi hicima sa oba bedema, ako bi došli s neprijateljskim namerama. Ako bi pak prošli i kroz drugi bedem, morali bi opet skrenuti ustranu da bi došli do kapije na trećem unutrašnjem bedemu, tako da bi — pre nego što bi stigli do spoljašnjeg dvorišta koje se pružalo duž pročelja zgrade — morali da prođu kroz dva uzana i opasna tesnaca pod bočnom paljbom artiljerije, i morali su jednu za drugom da osvoje tri kapije branjene najjačim sredstvima koja su bila poznata u to doba.

Pošto je dolazio iz zemlje koja je isto tako bila opustošena ratom i unutrašnjim razmiricama, — a koja je uz to još bila neravna i brdovita, te je svojim okomitim liticama i bujnim potocima pružala mnogo jakih odbrambenih položaja, — mladi Dervard bio je dovoljno upoznat sa svima onim raznim izumima pomoću kojih su se ljudi u tome opasnom dobu trudili da obezbede svoja prebivališta. Ali on iskreno priznade svome drugu da nije verovao da veština može da stvori takvu odbranu tu gde je priroda pružala tako malo mogućnosti: jer je taj položaj, kao što rekosmo, bio prosta uzvišica koja se postepeno dizala od mesta gde su oni stajali.

Da bi ga još više iznenadio, njegov drug mu reče da je okolina dvorca, izuzev one jedine vijugave staze kojom se bez opasnosti moglo prići ulazu, bila — isto kao i čestar kojim su prošli — prepuna svakojakih skrivenih vučjih jama, zamki i klopki, da bi se uhvatio onaj nesrećnik koji bi se usudio da prođe tuda bez vođe. Isto tako su iznad bedema bile sagrađene uzdignute gvozdene stražarnice, zvane „lastina gnezda“, iz kojih su stražari neprestano motrili i mogli bez ikakve opasnosti mirno nišaniti svakoga koji bi pokušao da uđe bez naročitog znaka ili bez dnevne lozinke. Tu dužnost vršili su strelci kraljeve garde i danju i noću, a zato su dobijali velike plate, raskošna odela, kao i mnoge počasti i poklone od kralja Luja.

— A sad mi reci, mladiću, — nastavi on — jesi li ikad video ovako jaku tvrđavu, i misliš li da ima ljudi toliko odvažnih da je zauzmu na juriš?

Mladić je gledao dugo i pažljivo u tvrđavu, čiji ga je izgled toliko interesovao da beše zaboravio u svojoj mladićkoj radoznalosti da mu je odelo mokro. Oči mu sevnuše a obrazi mu se zarumeneše kao u hrabra čoveka koji smišlja neki slavan podvig, kad odgovori:

— Ovo je jaka tvrđava i ima jaku stražu. Ali ništa nije nemogućno odvažnim ljudima.

— Da li ima koga u tvojoj otadžbini koji bi mogao da izvrši takav podvig? — reče stariji čovek skoro podrugljivo.

— Neću to da tvrdim — odgovori mladić. — Ali ima ih na hiljade koji bi — ako se radi o plemenitom pot hvatu — bili voljni da se upuste u tako šta.

— Hm! — reče stariji čovek. — Možda si i ti takva junačina?

— Grešno bi bilo od mene da se hvališem onde gde nema nikakve opasnosti — odgovori mladi Dervard. — Ali moj je rođeni otac izvršio takvo junaštvo, a ja verujem da nisam izrod.

— Onda, — reče njegov pratilac osmehujući se — mogao bi pri tom pokušaju naići na dostojne protivnike, a uz to i na svoje rođake, jer škotski strelci lične garde kralja Luja stražare na ovim zidovima — tri stotine plemića od najboljega roda u vašoj zemlji.

— A kad bih ja bio kralj Luj, — reče mladić u odgovor na to — ja bih se s puno poverenja oslonio na tri stotine škotskih plemića da me oni štite; srušio bih kružne bedeme da popunim jarkove, pozvao bih svoje plemenite velmože i vitezove, pa bih živeo kao što meni priliči, dok bi se lomila koplja u viteškim utakmicama. Danju bih svetkovao s plemićima, a noću bih igrao sa otmenim gospama, i ne bih se bojao svoga protivnika više nego jedne muve.

Njegov drug se opet nasmeja, pa okrete leđa tvrđavi, jer beše zapazio da su joj se suviše približili, i pođe natrag ka šumi jednom širom i ravnijom stazom od one kojom su dotada išli.

— Ova staza nas vodi — reče on — u selo zvano Plesi, gde ćeš kao tuđinac naći jevtin i pristojan stan. Na dve milje iza njega leži lepa varoš Tur, po kojoj je nazvana ova bogata i divna pokrajina. Ali selo Plesi, ili Plesi kraj Parka, kako ga ponekad nazivaju zbog toga što je blizu kraljevog dvora i zbog lovišta koje ga okružuje, daće ti bliže a isto tako pristojno utočište.

— Zahvaljujem vam, ljubazni gospodaru, za obaveštenje — reče Škotlanđanin. — Ali ja ću se ovde baviti tako malo da će moje potrebe biti obilno zadovoljene, samo ako dobijem zalogaj mesa i gutljaj pića boljeg od vode u tom Plesiju, — pa bilo da je kraj Parka ili kraj Bare.

— Ali, — odgovori njegov drug — ja sam mislio da si hteo da se sastaneš s nekim svojim prijateljem u ovom kraju.

— Jest, sa svojim rođenim ujakom, — odgovori Dervard. — Bio je to lep čovek pre nego što je napustio Anguska brda, lepši od ikoga čija je cokula gazila po vresu.

— Kako mu je ime? — reče stariji čovek. — Mi ćemo se raspitati o njemu, jer nije bezopasno za tebe da ideš u tvrđavu, gde bi te osumnjičili kao uhodu.

— Ah, tako mi očeve desnice! — reče mladić. — Zar mene da smatraju za uhodu! Neba mi! Onaj ko bi me žigosao takvom optužbom, taj bi osetio šta je hladno gvožđe! A što se tiče imena moga ujaka, neću ga kriti. On se zove Lesli, a ime Lesli je časno i plemenito.

— Ja ne sumnjam u to — reče stariji čovek. — Ali u škotskoj gardi njih trojica nose isto to ime.

— Moj ujak se zove Ludovik Lesli — reče mladić.

— Od trojice Leslia, — odgovori trgovac — dvojica se zovu Ludovik.

— Mog rođaka zovu Ludovik sa ožiljkom — reče Kventin. — Kod nas u Škotskoj prezimena su vrlo često ista, pa zato ko nema nasledne baštine da se nazove po njoj, mi mu uvek prikačimo „nadimak“.

— Verovatno hoćeš da kažeš „ratni nadimak“ — odgovori njegov drug. — Mislim da tog čoveka zovu ovde Ožiljko, zbog onog ožiljka na licu. To je valjan čovek i dobar vojnik. Želeo bih da ti pomognem da se sastaneš s njim, jer on pripada grupi plemića koji imaju strogo određenu dužnost i koji ne izlaze često iz dvora, izuzev kad prate kralja. A sad mladiću, odgovori mi na jedno pitanje. Kladio bih se da želiš da stupiš u službu u škotsku gardu pored svog ujaka. To je ozbiljna stvar, ako to nameravaš, a naročito stoga što si ti vrlo mlad, pa je potrebno nekoliko godina pripremanja za visoki položaj kome težiš.

— Možda sam i mislio na tako štogod, — reče Dervard nemarno — ali ako sam nekad mislio, sad više ne mislim.

— Kako to, mladiću? — reče Francuz malo strogo. — Zar tako govoriš o službi za koju bi se i najveći plemići tvoje otadžbine otimali da u nju budu primljeni?

— Ja im želim tu sreću — reče Kventin mirno. — Da rečem pravo, ja sam zaista želeo da budem u službi francuskog kralja. Ali ma kako me lepo odevali i raskošno hranili, ja više volim slobodu nego da budem zatvoren u kavezu ili onom lastinom gnezdu, kako vi nazivate one rešetkaste stražarnice. Uostalom, — dodade on tišim glasom — da kažem istinu, ja ne volim dvorce gde na počasnom grmu{2} vise onakvi žirovi kakve vidim onamo.

— Slutim na šta misliš — reče Francuz. — Ali govori jasnije.

— Ako hoćete da govorim jasnije, — reče mladić — onda evo: onamo je lep hrast na nekoliko strelometa od onoga dvorca, a na tome hrastu visi jedan čovek u sivom napršnjaku, istom kao što je moj.

— Jest, zaista! — reče Francuz. — Vaskrsa mi! eto šta znači imati mladićke oči! Ja sam video nešto, ali sam pomislio da je to neki gavran u granju. Ali taj prizor nije nimalo neobičan, mladiću. Kad leto postepeno počne da prelazi u jesen, kad noći pune mesečine postanu duge a putevi opasni, videćeš grozdove od deset pa i od dvadeset takvih žirova kako vise na onome starom poluosušenom hrastu. Ali, šta je s tim? To su barjaci istureni da zaplaše nevaljalce. I kad god pošten čovek vidi da tamo visi neka hulja, treba da pomisli da je jedan lopov, varalica, drumski razbojnik, pljačkaš i ugnjetač naroda manje u Francuskoj. To su, mladiću, znaci pravde našega vladara.

— Ipak, da sam ja kralj Luj, naredio bih da se obese dalje od moga dvora — reče mladić. — U mojoj otadžbini mi vešamo mrtve gavrane onde gde se sleću živi, ali ne vešamo ih u našim vrtovima ili golubarnicima. Zadah lešine — uf! — dopro mi je u nozdrve čak onde gde smo stajali.

— Ako doživiš da budeš pošten i veran službenik svoga vladara, dobri mladiću, — odgovori Francuz — videćeš da se nijedan miris ne može uporediti sa zadahom mrtvog izdajnika.

— Nikad ne bih poželeo da živim toliko da mi nozdrve ne budu kadre osećati miris ili da izgubim svoj očni vid — reče Škotlanđanin. — Pokažite mi živog izdajnika, pa evo moje ruke i mog oružja. Ali kad se život ugasi, mržnja ne treba da dalje živi. No čini mi se da smo već kod sela, gde se nadam da ću vam pokazati da mi ni gnjuranje ni gađenje neće smetati da dobro doručkujem. Dakle, dobri prijatelju, sad u krčmu što brže možete. No ipak, pre nego što primim vaše gostoprimstvo, recite mi kako da vas zovem.

— Mene zovu gazda Pjer — odgovori njegov drug. — Ja nemam nikakvih počasnih naziva. Prost čovek koji živi od onoga što ima — to sam ja.

— Neka tako bude, gazda Pjere, — reče Kventin. — Radujem se što sam imao sreću da se s vama upoznam, jer meni je potreban dobar savet, koji ću primiti sa zahvalnošću.

Dok su tako razgovarali, zvonik crkve i jedno visoko drveno raspeće, koji su se dizali iznad drveća, pokazaše im da su već na ulasku u selo.

Ali gazda Pjer, skrenuvši malo sa glavnog puta, koji se sad produžavao jednim otkrivenim drumom, reče svome drugu da je krčma u koju namerava da ga odvede malo povučena ustranu i da prima samo bolje putnike.

— Ako mislite na one koji putuju sa punijom kesom, — odgovori Škotlanđanin — ja nisam od njih, i ja više volim da oprobam sreću sa vašim drumskim razbojnicima, nego sa vašim razbojnicima u krčmi.

— Vaskrsa mi! — reče njegov vođa — koliko su obazrivi vaši zemljaci Škotlanđani! Jedan Englez upada glavačke u krčmu, jede i pije što bolje može, a ne misli na račun dok ne napuni trbuh. Ali ti zaboravljaš, mladi gospodine Kventine, pošto je tvoje ime Kventin, ti zaboravljaš da ti ja dugujem jedan doručak za ono kvašenje što je prouzrokovano mojom greškom. To će biti otkup za uvredu koju sam ti naneo.

— Zaista, — reče bezbrižni mladić — ja sam već bio zaboravio kvašenje, uvredu, otkup i sve. Dok sam išao, odelo mi se skoro osušilo; ali neću da odbijem vašu ljubaznu ponudu, jer moj jučerašnji ručak bio je vrlo tanak, a večerao nisam uopšte. Vi izgleda da ste neki star i ugledan građanin, i ja nemam razloga da ne primim vašu ljubaznost.

Francuz se neprimetno nasmeja, jer je jasno video da mladić, iako verovatno izgladneo, ipak teško može da se pomiri s pomišlju da jede na račun nepoznatog čoveka, te se trudi da savlada svoj lični ponos mišlju da pri takvim sitnim obavezama onaj koji prima pokazuje istu ljubaznost kao onaj koji tu ljubaznost nudi.

Za to vreme silazili su jednom uzanom stazom osenčenom visokim brestovima, na čijem kraju, kroz jednu kapiju, uđoše u dvorište jedne neobično velike krčme, udešene za smeštaj plemića i molilaca koji su imali da svršavaju poslove u obližnjem dvorcu, jer je Luj XI veoma retko, i samo onda kad se takvo gostoprimstvo nije uopšte moglo izbeći, dopuštao nekome svom vazalu da stanuje u dvoru. Jedan grb sa krinom visio je iznad glavnih vrata te velike nepravilne zgrade, ali u dvorištu i zgradama bilo je malo ili nimalo onog meteža koji je u to doba, kad je i po krčmama i privatnim kućama bilo dosta posluge, pokazivao da je poslovanje živo i da ima mnogo mušterija. Izgledalo je da je strogo i neljubazno susedno kraljevo boravište prenelo jedan deo svoje svečane i jezive sumornosti čak i na ovo mesto, koje je prema sveopštem običaju bilo namenjeno da bude hram predusretljivosti, veselja i pirovanja.

Gazda Pjer ne pozva nikoga, pa čak i ne priđe glavnom ulazu, nego diže skakavicu jednih sporednih vrata i uvede svoga gosta u jednu prostranu sobu, gde je na ognjištu plamtela gomila drva i gde je sve bilo pripremljeno za dobar doručak.

— Moj pratilac je dobro izvršio moj nalog — reče Francuz Škotlanđaninu. — Tebi je svakako hladno, te sam poručio da se naloži vatra. Mora da si gladan, pa ćeš odmah doručkovati.

On zviznu, i gostioničar uđe. Gazda Pjer mu nazva dobar dan, a on mu odgovori poklonivši mu se, ali ničim nije pokazivao nimalo one brbljive veselosti kojom se odlikuju francuski ugostitelji od kako je sveta i veka.

— Ja sam poslao jednog gospodina — reče gazda Pjer — da naruči doručak. Je li on to učinio?

Umesto odgovora krčmar se samo pokloni: i dok je donosio i ređao na sto razna ukusna jela, nije ni jednom rečju pokušao da ih hvali, iako je doručak zasluživao sve one pohvale kojima francuski gostioničari obično propraćaju svoja jela, o čemu će se čitalac uveriti u narednom poglavlju.

DORUČAK

Bože blagi! Kako se tu žvaće!

I koliko jela!

„Jorikova putovanja“

Videli smo da se sad naš mladi tuđinac u Francuskoj osećao ugodnije nego ikada otkako je stupio na tle nekadašnje Galije. Doručak, kao što smo nagovestili na kraju prethodne glave, bio je divan. Bila je tu perigorska pita, pored koje bi sladokusac želeo da živi i umre poput onih Homerovih ljubitelja lotosa, zaboravljajući svoj rod, svoj zavičaj i svaku društvenu obavezu. Široki zidovi njene veličanstvene kore izdizali su se kao bedemi nekog bogatog stolnog grada i kao znamenje bogatstva koje oni imaju da štite. Bio je tu i ukusni paprikaš sa malo bela luka, što Gaskonjci vole a Škotlanđani ne mrze. Bio je tu, pored toga, i ukusan sušen but koji je nekada pripadao velikome plemenitome divljem vepru u susednoj šumi Monrišar. Bilo je i izvrsnih belih hlebčića, načinjenih u obliku lopte, — zvanih „bul“ (te se zbog toga pekari u Francuskoj zovu „bulanže“), čija je kora bila tako primamljiva da bi se i samo uz čistu vodu mogli jesti sa uživanjem. Ali nije tu bilo samo vode, već i jedna kožna buklijica u kojoj je bilo skoro litar odličnog bonskog vina. Tolika ukusna jela izazvala bi apetit i pod rebrima same smrti. A kako li su tek izgledala tome mladiću od nepunih dvadeset godina, koji je (jer treba reći istinu) malo jeo za poslednja dva dana, izuzev poluzrelog voća koje bi srećnim slučajem uspeo negde da ubere, i komadića ječmenog hleba? On se baci na paprikaš, te ubrzo tanjir ostade prazan; zatim napade tvrđavu od pite, prodre duboko u njenu unutrašnjost, pa zalivajući povremeno svoj džinovski obed čašom vina, vršio je ponovne juriše, na veliko čuđenje krčmara i na uveseljenje gazda Pjera.

Ovaj je doista, verovatno stoga što je video da je učinio delo plemenitije nego što je mislio, izgledao očaran apetitom mladoga Škotlanđanina. A kada je naposletku zapazio da ovaj malaksava, trudio se da ga podstakne na nove napore naručujući da donesu ušećereno voće, torte i druge lake đakonije kojih je samo mogao da se seti, da bi namamio mladića da i dalje jede. Dok se gazda Pjer ovako zabavljao, na njegovom licu videlo se dobro raspoloženje i skoro blagost, što je izgledalo tuđe njegovoj strogoj, zajedljivoj i nemilosrdnoj naravi. Star čovek skoro uvek uživa u zadovoljstvima omladine i njenim svakovrsnim naporima, kad razum posmatrača miruje u svojoj prirodnoj ravnoteži i nije poremećen ličnom zavišću ili uzaludnim suparništvom.

Kventin Dervard isto tako, dok je bio tako prijatno zaposlen, nije mogao da ne zapazi kako se lice njegovoga domaćina, koje mu se isprva učinilo tako neljubazno, razvedrava sad kad ga je gledao pod uticajem bonskog vina, te je bilo blagosti u njegovom glasu kada je zamerio gazda Pjeru što se zabavlja podsmevajući se njegovom apetitu, a sam ne jede ništa.

— Ja sad postim radi pokajanja, — reče gazda Pjer — pa ne smem da jedem ništa do podne, izuzev malo slatkoga i čaše vode. Kažite onoj gospođi — dodade okrenuvši se gostioničaru — da mi to donese ovamo.

Gostioničar iziđe, a gazda Pjer nastavi: — Dakle, jesam li održao reč kada sam ti obećao doručak?

— Ovo je najbolji obed koji sam pojeo — reče mladić — otkako sam napustio Glen-Hulakin.

— Glen — kako rekoste? — odgovori gazda Pjer. — Da ne želite možda da izazivate đavola kad upotrebljavate tako dugorepe reči?

— Glent-Hulakin, — odgovori Kventin veselo — što znači Komaračka Dolinica, a to je ime našeg starog porodičnog imanja, dobri moj gospodaru. Vi ste kupili pravo da se smejete glasno, ako vam se sviđa.

— Ja nemam ni najmanju nameru da vređam — reče stari čovek. — Ali sam hteo da kažem, pošto ti je ovaj obed toliko po volji, da škotski strelci u gardi jedu isto tako dobro ili čak i bolje, i to svakoga dana.

— Nije ni čudo, — odgovori Dervard — jer ako su oni zatvoreni u onim „lastinim gnezdima“ po celu noć, onda moraju imati neobičan apetit ujutru.

— I dovoljno svega da ga zadovolje — reče gazda Pjer.

— Oni ne moraju, kao Burgonjci, da idu golih leđa samo da bi mogli da napune trbuh, jer se oni oblače kao grofovi a časte kao igumani.

— Utoliko bolje za njih, — reče Dervard.

— A zašto ti nećeš da stupiš ovde u vojnu službu, mladiću? Uveren sam da bi tvoj ujak mogao da te uvede u spisak čim se uprazni koje mesto. I da ti kažem nešto u poverenju, i ja sam u tome, donekle, zainteresovan, pa bih ti mogao malo pomoći. Ti umeš da jašeš, nadam se, isto tako dobro kao što gađaš strelom?

— Ljudi moga roda jašu bolje od svih onih koji su ikada uvukli oklopnu cipelu u čeličnu uzengiju, i ja ne znam zašto ne bih prihvatio vašu ljubaznu ponudu. Pa ipak, vidite, hrana i odelo jeste da su potrebni, ali ljudi kao što sam ja misle na slavu, na napredovanje i na junačke podvige. Ali vaš kralj Luj — bog ga blagoslovio, jer je on prijatelj i saveznik Škotske — miruje ovde u ovoj tvrđavi ili samo jaše od jedne utvrđene varoši do druge, a zadobija gradove i pokrajine pomoću političkih izaslanstava a ne megdanima viteškim. A što se mene tiče, ja sam kao Daglasovi, koji se uvek drže polja, jer više vole da slušaju kako pevaju ševe nego kako cijuču miševi.

— Mladi čoveče, — reče gazda Pjer — nemoj odveć naglo suditi o delima vladara. Luj želi da poštedi krv svojih podanika, a o svojoj se ne brine. On se pokazao lično hrabar u bici kod Monleria.

— Jest, ali to je bilo pre dvanaest i više godina

— odgovori mladić. — Ja bih želeo da pratim gospodara koji bi se brinuo da mu slava bude isto toliko sjajna koliko i njegov štit, i koji bi uvek prvi jurišao u najžešći okršaj.

— Zašto onda nisi ostao u Briselu kod vojvode od Burgonje? On bi ti svakog dana pružao priliku da ti neko polomi kosti, i on bi najradije to i sam učinio, da te ne bi lišio takve prilike, a naročito ako bi doznao da si mu istukao šumara.

— To je sasvim tačno — reče Kventin. — Moj zao udes zatvorio mi je ta vrata.

— Ne, ima u svetu još mnogo pustahija kod kojih bi mahniti mladići mogli da nađu službu — reče njegov savetnik. — Šta ti, na primer, misliš o Viljemu Lamarku?

— Šta! — uzviknu Dervard, — da služim Bradonju, da služim Ardenskog Divljeg Vepra, toga harambašu pljačkaša i ubica, koji bi zarad jedne kišne kabanice oduzeo čoveku život i koji ubija sveštenike i poklonike kao da su oni konjanici ili oklopnici? To bi bila večita mrlja na grbu moga oca.

— Dobro, plahoviti mladiću, — odgovori gazda Pjer — ako smatraš da je Vepar odveć bezobziran, zašto ne ideš sa mladim vojvodom od Geldrije?

— Onda bolje da pođem za crnim đavolom! — reče Kventin. — Među nama rečeno, on je i zemlji težak, a pakao je već zinuo da ga proguta! Priča se da on drži svog rođenog oca u tamnici i da ga je čak tukao. Možete li to verovati?

Gazda Pjer je izgledao malo pometen zbog prostosrdačnog užasavanja mladoga Škotlanđanina kad je govorio o sinovljevoj nezahvalnosti, pa odgovori:

— Ti ne znaš, mladiću, koliko kratko traje krvno srodstvo među ljudima višega reda. — Zatim, promenivši osećajni ton kojim je ispočetka govorio, dodade veselo: — Uostalom, ako je vojvoda sad tukao svoga oca, ja ti jamčim da je njegov otac njega tukao još odavno, to je sad samo prečišćavanje starih računa.

— Čudim se što čujem da tako govorite — reče Škotlanđanin pocrvenevši od gnušanja. — Kad neko ima sedu kosu kao vi, trebalo bi da bira zgodnije predmete za šalu. Ako je stari vojvoda tukao svog sina kad je ovaj bio dete, on ga nije dovoljno tukao; jer bolje da je umro od batine nego što je ostao živ, te se hrišćani moraju stideti što je takvo čudovište ikada bilo kršteno.

— Onda, — reče gazda Pjer — pošto ti procenjuješ osobine svakog vladara ili vođe, mislim bolje bi bilo da sam postaneš vojskovođa; jer gde bi jedan tako pametan čovek našao vođu dostojnog da mu zapoveda?

— Vi mi se podsmevate, gazda Pjere, — reče mladić veselo — i možda imate pravo. Ali vi niste spomenuli jednog čoveka koji je hrabar vođ i koji ima četu junaka, te bi svak bio srećan da mu služi.

— Ne znam na koga misliš.

— Na onoga što lebdi kao Muhamedov ćivot (proklet bio Muhamed!) između dva magnetna kamena, na onoga za koga niko ne može kazati ni da je Francuz ni Burgonjac, ali koji ume da se drži po sredini, te ga se jedni i drugi boje i pomažu ga, pa ma kako oni bili moćni gospodari.

— Ne znam na koga misliš — reče gazda Pjer obazrivo.

— Eh, na koga bih drugog mislio ako ne na plemenitog Luja Luksemburškog, grofa od Sen-Pola, konetabla Francuske? On brani svoj položaj pomoću svoje male hrabre vojske, visoko uzdignute glave kao kralj Luj ili vojvoda Karlo, i održava ravnotežu između njih kao dečko koji stoji na sredini daske, dok se druga dvojica klackaju sedeći na suprotnim krajevima.{3}

— Njemu preti opasnost da doživi najgori pad od sve trojice — reče gazda Pjer. — A sad čuj, mladi prijatelju, ti koji smatraš pljačku za veliki zločin, znaš li da je taj tvoj lukavi grof od Sen-Pola prvi dao primer da se spaljuju čitave oblasti za vreme rata, a da su pre toga njegovog sramnog pustošenja obe protivničke strane pošteđivale otvorene gradove i sela koja nisu davala otpor?

— Ne, zbilja, — reče Dervard — ako je tako, onda ću odsada misliti da nijedan od tih velikaša nije mnogo bolji od drugih, i da birati između njih znači da čovek bira drvo na kome treba da bude obešen. Ali taj grof od Sen-Pola, taj konetabl, prisvojio je prostim prenosom tapije grad koji nosi ime moga preuzvišenog sveca i zaštitnika, svetoga Kventina,{4} — (ovde se on prekrsti) — i ja mislim da kad bih tamo stanovao, moj bi sveti zaštitnik već bdio malo nada mnom. Ovako, mada on nije dao svoje ime tolikim ljudima kao vaši poznatiji sveci, ipak me je on zacelo zaboravio, jadnog Kventina Dervarda, svoje duhovno kumče, kad pušta da jednog dana gladujem, a sutradan me pušta pod okrilje svetoga Julijana i slučajnog tuđinca, čiju sam ljubaznost zaslužio kupanjem u čuvenoj reci Šeru ili kojoj njenoj pritoci.

— Ne huli na svece, mladi prijatelju, — reče gazda Pjer. — Sveti Julijan je veran zaštitnik putnika, i možda je blagosloveni sveti Kventin učinio za tebe više nego što ti sad vidiš.

Dok je on govorio, vrata se otvoriše, i jedna petnaestogodišnja devojka uđe, noseći damastom pokriven poslužavnik na kome je bila zdelica suvih šljiva što su oduvek povećavale slavu grada Tura, i metalni pehar sa neobično lepim rezanim šarama. To je bio kujundžijski rad zlatara iz Tura, koji su odavno bili čuveni zbog ukusne i majstorske izrade, u čemu su prevazilazili zlatare ostalih varoši, pa i same prestonice. Oblik toga pehara bio je tako lep, da Dervardu ne pade na um da bolje zagleda da li je izrađen od srebra ili, kao pehar, što je bio pred njim, od prostijeg metala tako dobro uglačanog da je ličio na plemeniti metal.

Ali pojava te mlade devojke koja je posluživala privuče Dervardovu pažnju mnogo više nego sitne pojedinosti njene dužnosti.

On odmah zapazi da je više dugih crnih pletenica, koje su kao i u devojaka njegove otadžbine bile bez ikakvih ukrasa osim prostog venca ispletenog od bršljanovog lišća, okružilo kao nekim prirodnim velom lice koje je, zbog pravilnih crta, crnih očiju i setnog izraza podsećalo na Melpomenu. Ipak, bilo je lakog rumenila na njenim obrazima i oštroumnosti na usnama i u očima, te bi se pomislilo da tako izrazito lice može da bude i veselo, iako to možda nije njegov najčešći izraz. Kventin čak pomisli da su neke teške prilike bile uzrok što je jedno tako mlado i ljupko lice ozbiljnije nego što je to obično kod mladih lepotica. A pošto romantična uobrazilja mladosti brzo izvlači zaključke iz neproverenih podataka, njemu je bilo prijatno da zaključi, iz ovoga što sleduje, da je sudbina te divne pojave obavijena ćutanjem i tajanstvenošću.

— Šta je to sad, Žaklina? — reče gazda Pjer, kad ona uđe u odaju. — Zašto to? Zar nisam poručio da gospođa Pereta donese ono što mi treba? Vaskrsa mi! Je li ona i suviše otmena da me služi, ili možda ona misli tako?

— Moja rođaka se ne oseća dobro — odgovori Žaklina žurno a ipak ponizno. — Nije joj dobro, te sedi u sobi.

— Nadam se da ona tamo sedi sama! — odvrati gazda Pjer malo jačim glasom. — Ja sam stari majstor, a ne jedan od onih kojima se tobožnja bolest može da protura kao izvinjenje.

Žaklina poblede pa čak i uzdrhta kad ču odgovor gazda Pjera. Jer treba reći da su njegov glas i izgled lica, koji su uvek bili strogi, zajedljivi i neprijatni, postajali zlokobni i jezivi kad je izražavao ljutnju ili sumnjičenje.

Gorštačko kavaljerstvo probudi se odmah u Kventinu Dervardu, i on pohita Žaklini da je oslobodi tereta koji je nosila. Ona mu ga mirno predade, dok je plašljivim i zabrinutim pogledom motrila na lice ljutitoga građanina. Ali ko da odoli njenom prodornom i molećivom pogledu, — te gazda Pjer nastavi ne samo manje ljutito, nego sa najvećom mogućom blagošću lica i celokupnog držanja:

— Ja ne korim tebe, Žaklina, jer si ti odveć mlada da bi bila neiskrena i dvolična kao ceo lakoumni ženski rod. Kakva žalost kad pomislim da ćeš i ti jednoga dana postati takva! Nema zreloga čoveka koji nije doživeo priliku da vas upozna. Evo, i ovaj škotski vitez reći će vam to isto.

Žaklina pogleda trenutno u mladog tuđinca kao da želi da posluša gazda Pjera, ali njen pogled, ma koliko bio kratak, ipak se Dervardu učini kao dirljiv poziv za pomoć i saosećanje. Zato on s mladićkim žarom i romantičnim obožavanjem ženskoga roda, što je bilo posledica njegovoga vaspitanja, odgovori žurno da bi on izazvao na dvoboj svakog protivnika koji mu je staležom i godinama ravan, a koji bi se usudio da ustvrdi da ono lice u koje je on ovoga trenutka gledao, može skrivati ikoje druge namere osim najčistijih i najvernijih.

Mlada devojka smrtno preblede i baci jedan plašljiv pogled na gazda Pjera, kod koga je izazivanje mladoga junaka, izgleda, izazvalo samo smeh više podrugljiv nego saglasan. Kventin, koji se obično brzo kajao za svoju prenagljenost, jako pocrvene što je kazao nešto što bi se moglo shvatiti kao prazno hvalisanje pred jednim starim čovekom miroljubivog zanimanja. Zato on, u znak zasluženog ispaštanja, odluči da strpljivo podnese opravdano podsmevanje. On prinese pehar i poslužavnik gazda Pjeru, zarumenjenih obraza i skrušena držanja, trudeći se da to prikrije jednim nespretnim osmehom.

— Ti si lakomislen mladić — reče gazda Pjer — i ti znaš o ženama isto toliko malo koliko i o vladarima, čija srca — reče on prekrstivši se pobožno — bog drži u desnici svojoj.

— A ko onda drži ženska srca? — reče Kventin, rešen da ne dopusti da ga porazi tobožnja nadmoćnost toga neobičnog starca, čije je oholo i nemarno ponašanje delovalo na njega tako da se osećao postiđen.

— Nažalost, to ćeš morati da pitaš nekog drugog — reče gazda Pjer sasvim pribrano.

Kventin je opet bio ukoren, ali ne i sasvim pometen. „Zacelo, — pomisli on — ja ne ukazujem ovom građaninu Tura sve ono poštovanje kojim bi trebalo da mu uzvratim za tu sitnu ljubaznost što me je častio doručkom, istina ukusnim i obilnim. Samo hranom možemo pridobiti za sebe pse i sokole, ali prema ljudima moramo biti ljubazni, ako hoćemo da ih privežemo za sebe vezama odanosti i dužnosti! Ali on je neobičan čovek. A ovoj divnoj pojavi koja će uskoro iščeznuti, ovome tako otmenom biću zacelo ne priliči ovako bedna služba. Ona čak nije u skladu ni sa ovim trgovcem, bogatim poslovnim čovekom, iako izgleda da on ima neku vlast nad njom kao što nesumnjivo ima vlast nad svima onima koje slučaj dovede u njegovu blizinu. Čudno je koliko ovi Flamanci i Francuzi cene bogatstvo, mnogo više nego što ono zaslužuje, i zato pretpostavljam da ovaj stari trgovac misli da poštovanje koje ukazujem njegovoj starosti, ukazujem njegovom novcu, ja, škotski plemić po krvi i oružju, dok je on samo jedan „esnafski čovek iz Tura.“

Takve misli ređale su se brzo u pameti mladoga Dervarda, kad gazda Pjer, osmehujući se i tapšući Žaklinu po glavi sa koje su se spuštale njene duge pletenice, reče: „Ovaj mladić će me podvoriti, Žaklina, a ti sad možeš ići. Kazaću tvojoj nemarnoj rođaci da mnogo greši što te bez potrebe izlaže tuđim pogledima.

— To je bilo samo da bih vas uslužila, — reče devojka. — Nadam se da se nećete ljutiti na moju rođaku, pošto...

— Vaskrsa mi! — reče trgovac prekidajući joj reč, ali ne grubo — hoćeš li da se prepireš sa mnom, ili stojiš tu da bi gledala u ovog mladića? Odlazi! On je plemić i njegove usluge biće mi dovoljne.

Žaklina ode. Ali njen nagli odlazak beše toliko zaneo Kventina Dervarda, da se tok njegovih dotadašnjih razmišljanja prekide, te on nesvesno posluša gazda Pjera, kad ovaj — nemarno sedajući u veliku naslonjaču — reče glasom čoveka naviknutog da mu se drugi pokoravaju:

— Metni taj poslužavnik pored mene!

Trgovac zatim spusti crne obrve nad svoje prodorne oči, te su se one jedva videle, i samo što bi ponekad sevnule brzim i živim pogledom, kao kad sunce zalazi za taman oblak, pa mu zraci samo na mahove blesnu.

— Divno stvorenje, zar ne? — reče najzad stari čovek. Zatim diže glavu, pa gledajući netremice i pravo u Kventina, zapita: — Zar nije odveć ljupka da bude služavka u krčmi? Ona bi mogla da čini čast trpezi nekoga časnoga građanina. Ali vaspitanje joj je nikakvo, a niskoga je porekla.

Događa se ponekad da slučajan hitac sruši neku lepu kulu u vazduhu, i tada onaj koji je tu kulu stvarao oseti nezadovoljstvo prema onome koji je bacio strelu, iako je rušilac to učinio možda sasvim slučajno. Kventin je bio pometen i spreman da se naljuti, ne znajući ni sam zašto, na toga starca koji mu je rekao da to divno stvorenje nije ništa drugo do ono što se videlo po službi koju je vršila — služavka u krčmi. Ona je istina bila više služavka i verovatno gostioničareva rođaka, ali ipak služavka, primorana da se pokorava ćudima gostiju, a naročito gazda Pjera, koji je verovatno bio dosta ćudljiv i dovoljno bogat da to može sebi dopustiti.

Jedna misao, kolebljiva i neodlučna, ponovo mu se povrati, misao da upozori toga staroga gospodina na razliku koja postoji između njihovih društvenih staleža i da mu skrene pažnju na to da — ma koliko on bio bogat — njegovo bogatstvo ne može da ga stavi u isti red sa jednim Dervardom od Glen-Hulakina. Međutim, kad god bi pogledao gazda Pjera u lice sa namerom da mu to kaže, uvek je nešto — i pored njegovog oborenog pogleda, izboranog lica i prostačkog odela — sprečavalo mladića da istakne svoju prevagu nad trgovcem koju je zamišljao da ima. A naprotiv, što je češće i upornije Kventin gledao u njega, utoliko je jačala njegova radoznalost da sazna ko je ili šta je uistinu taj čovek, pa zaključi u sebi da je barem esnafski ustabaša ili neki visok činovnik iz Tura, ili neko koji je svakojako naviknut da izaziva i prima poštovanje drugih ljudi.

Za to vreme trgovac beše ponovo utonuo u razmišljanje, iz koga se trže, pa se samo pobožno prekrsti i pojede nekoliko suvih šljiva sa komadićem dvopeka. On zatim dade znak Kventinu da mu prinese pehar, i kad mu ga ovaj pruži, zapita ga:

— Ti reče da si plemić.

— Zacelo da jesam — odgovori Škotlanđanin — ako petnaest kolena mogu da mi dadu taj naziv, kao što sam vam već kazao. Ali nemojte se vi zbog toga ustručavati, gazda Pjere, jer su mene uvek učili da mlađi treba da je na usluzi starijem.

— To je odlična pouka, — reče trgovac, pa koristeći se mladićevom uslugom, uze pehar i napuni ga iz jednog kondira koji izgleda da je bio od istog materijala kao i pehar. On se pri tom nije nimalo obazirao na pitanje društvenog ranga, koji je Kventin mislio da će izazvati.

„Neka đavo nosi slobodno i prisno ophođenje ovoga starog esnaflije! — reče Dervard ponovo u sebi. — On prima usluge od jednoga škotskog plemića, a pri tom se nimalo ne ustručava, taman kao što bih se ja ophodio prema kakvom sluščetu iz Glen Ajla.“

Trgovac međutim, pošto ispi pehar vode, reče svome drugu:

— Kad vidim sa kakvim uživanjem piješ bonsko vino, mislim da ti ne bi baš mnogo voleo da piješ u moje zdravlje ovo prirodno piće. Ali ja imam jedno čudotvorno sredstvo kojim se može i izvorska voda da pretvori u najbolje francusko vino.

Rekavši to, izvuče iz nedara veliku kesu od fokine kože, pa sasu čitav pljusak sitnih srebrnjaka u pehar, .dok se ovaj, koji nije bio bog zna kako velik, ne ispuni preko polovine.

— Ti imaš razloga, mladiću, — reče gazda Pjer — da budeš zahvalan i svome zaštitniku svetom Kventinu i svetom Julijanu, i to više nego što izgleda da si dosad bio. Ja bih ti savetovao da podeliš milostinju u njihovo ime. Ostani u ovoj gostionici dok se ne sastaneš sa svojim rođakom Ožiljkom, koji će posle podne biti smenjen sa straže. Ja ću mu javiti da može da te nađe ovde, jer imam neka posla u dvorcu.

Kventin Dervard htede da kaže nešto da bi se izvinio što prima tako obilat poklon od svoga novog prijatelja, ali gazda Pjer nabra svoje crne obrve i ispravi svoj pognuti stas dostojanstvenije nego ikada dotad, pa reče skoro zapovedničkim glasom:

— Bez pogovora, mladiću, već čini što ti se naređuje.

Posle tih reči iziđe iz odaje, a rukom dade znak pri odlasku da Kventin ne treba da pođe s njim.

Mladi Škotlanđanin ostade zapanjen, ne znajući šta da misli o svemu ovom. Njegova prva i najprirodnija pomisao, iako ne možda najdostojanstvenija, natera ga da zaviri u srebrni pehar, koji je izvesno bio preko polovine pun srebrnjaka, možda na stotinu, a Kventin ih još nikad u svome veku nije imao dvadeset odjednom za koje bi mogao reći da su njegova svojina. Ali, zar može njegovo plemićko dostojanstvo dopustiti da on primi novac od toga bogatog plebejca? To je bilo tugaljivo pitanje. Jer mada je bio dobro doručkovao, ipak to nije bilo dovoljno da može otpešačiti bilo natrag u Dižon, ako bi se rešio da stupi u službu vojvode od Burgonje i da možda izazove njegov gnev, bilo u Sen-Kanten, ako bi se odlučio da služi konetablu u Sen-Polu. Jer on beše rešen da ponudi svoje usluge jednom od ovih velmoža, u slučaju da ne ispadne ništa sa francuskim kraljem. On usvoji možda najpametnije rešenje prema prilikama, pošto odluči da se upravlja prema savetu svoga ujaka. On dakle stavi novac u svoju kadifenu sokolarsku torbicu, pa pozva gostioničara da mu vrati srebrni pehar i da ga u isti mah pita o tome darežljivom i tako oholom trgovcu.

Gostioničar se ubrzo pojavi. On je sad bio govorljiviji nego ranije mada nije hteo da daje nikakva obaveštenja. On odbi odlučno da primi natrag srebrni pehar, jer — kako reče — to nije bila njegova svojina nego gazda Pjerova, koji ga je poklonio svome gostu. On je, istina, imao četiri srebrna pehara koje je nasledio od svoje blaženopočivše babe, ali su oni ličili na to divno rezbarsko delo koje je gost držao u ruci taman koliko repa liči na breskvu. Ovo je bio jedan od čuvenih pehara iz Tura, i njega je izradio Marten Dominik, umetnik kome nije bilo premca ni u čitavom Parizu.

— A, molim vas, ko je ovaj gazda Pjer — reče Dervard prekidajući mu reč — koji poklanja ovako skupocene darove nepoznatim ljudima?

— Ko je gazda Pjer? — reče gostioničar, izgovarajući te reči tako sporo kao da mu se cede sa usana sve kap po kap.

— Jest, — reče Dervard žurno i odlučno — ko je taj gazda Pjer, i zašto se on ovako razmeće svojom velikodušnošću? A ko je onaj čovek što liči na kasapina, onaj koga je poslao unapred da naruči doručak?

— Plemeniti gospodaru, što se tiče gazda Pjera, trebalo je da ga vi sami pitate ko je on. A onaj gospodin što je naručio da se pripremi doručak, ne daj bože da se s njim bliže upoznamo!

— Ima nečega tajanstvenog u svemu tome, — reče mladi Škotlanđanin. — Taj gazda Pjer rekao mi je da je trgovac.

— Ako vam je on to kazao, — reče gostioničar — onda je svakako trgovac.

— Kakvom robom trguje?

— O, mnogim lepim stvarima, — reče gostioničar — a naročito je ovde podigao radionice za preradu svile, koja se takmiči sa onim skupocenim balama što ih Venecijanci donose iz Indije i Kine. Mogli ste videti čitave redove dudova kad ste dolazili ovamo, a svi su oni nasađeni po naređenju gazda Pjerovom da bi se hranila svilena buba.

— A ona mlada osoba koja je unela poslastice, ko je ona, dragi prijatelju? — reče gost.

— Ona stanuje ovde, gospodine, sa svojom čuvarkom nekom tetkom ili rođakom, mislim, — odgovori krčmar.

— A je li kod vas običaj da vaši gosti služe jedan drugoga? — reče Dervard. — Jer ja sam zapazio da gazda Pjer nije hteo ništa da primi iz vaše ruke ili iz ruke vašega sluge.

— Bogataši mogu da imaju svojih ćudi, jer mogu i da ih plate — reče gostioničar. — Nije ovo prvi put da je gazda Pjer našao načina da ga plemići služe i dvore.

Mladi Škotlanđanin oseti se donekle uvređen tom napomenom, ali on prikri Svoje nezadovoljstvo, pa zapita da li može tu dobiti sobu za stanovanje za jedan dan, a možda i duže.

— Zacelo, — odgovori gostioničar — za koliko god vremena budete naredili.

— Da li bi mi bilo dopušteno — zapita on — da učinim svoje podvorenje gospama u čijoj ću blizini stanovati?

Gostioničar to nije mogao tačno da kaže.

— One ne izlaze nikud — reče on — i ne primaju ničije posete.

— Izuzev gazda Pjerove, zar ne? — reče Dervard.

— Nisam ovlašćen da spomenem ma koji izuzetak — odgovori čovek odlučno ali sa puno poštovanja.

Kventin je imao dosta visoko mišljenje o svojoj važnosti, a pošto je video koliko je oskudan u sredstvima da se održi na toj visini, i pošto ga je donekle uvredio gostioničarev odgovor, reši odmah da iskoristi jedan običaj dosta čest u to doba.

— Odnesite damama — reče on — jednu bocu vernata i izrazite im moje smerno poštovanje. Kažite da Kventin Dervard, od plemićkog roda Glen-Hulakina, častan škotski vitez a sada njihov sused, moli za dopuštenje da im lično izrazi svoju odanost.

Glasnik otide, ali se skoro odmah vrati i isporuči zahvalnost dama, koje ne mogu da prime ponuđeno osveženje. One izražavaju svoje priznanje škotskom vitezu i žale što ne mogu da prime njegovu posetu, jer njihovo bavljenje ovde nosi obeležje povučenosti.

Kventin se ujede za usnu, pa nasu sebi pehar odbijenog vernata koji gostioničar beše stavio na sto. „Tako mi službe božje, — reče on u sebi — ovo je čudna zemlja gde se trgovci i zanatlije ponašaju i razmeću darežljivošću kao plemići, a neke damice za vreme puta održavaju dvorske običaje u jednoj krčmi i čuvaju svoje dostojanstvo kao prerušene princeze! Ali ja ću opet videti onu devojku sa crnim obrvama, ili će biti čuda“. I pošto je doneo tu mudru odluku, zatraži da ga odvedu u njegovu sobu.

Gostioničar ga odmah povede uz jedne okrugle stepenice i odatle hodnikom prema kome su se otvarala mnoga vrata, kao na ćelijama u manastiru. Ova sličnost nije mnogo oduševila našeg mladog junaka, jer se veoma nerado sećao da je i on u detinjstvu živeo manastirskim životom. Gostioničar se zaustavi na samom kraju hodnika, izabra jedan ključ iz velikog svežnja što ga je nosio o pojasu, otvori vrata i pokaza svome gostu unutrašnjost jedne sobe u kuli, istina male ali čiste i mirne sa krevetom na kome je bila slamnjača i sa još nešto malo nameštaja, sve u odličnom redu te je ličila na neki mali dvor.

— Nadam se da će vam boravak ovde bigi prijatan, plemeniti gospodaru, — reče gostioničar. — Moja je dužnost da pružim svaku ugodnost svakom prijatelju gazda Pjera.

— Oh, kakva sreća što sam se malo gnjurao! — uzviknu Kventin Dervard i potskoči od radosti čim se gostioničar udalji. — Još nikad nije sreća došla u zgodnijem i vodnijem obliku. Moja dobra sreća prosto me je preplavila!

Govoreći tako priđe malom prozoru sa koga se, pošto je kula bila dosta isturena, video ne samo veoma lep i dosta prostran gostionički vrt nego se iza njega mogao sagledati prijatan dudov gaj što ga je gazda Pjer, kao što je rečeno, zasadio za ishranu svilenih buba. Zatim, skrenuvši pogled sa tih udaljenih predmeta i gledajući pravo duž zida, Kventin vide da je njegova kula tačno naspram druge jedne kule, a sa prozora kraj koga je on stojao video se sličan prozor na drugom isturenom delu zgrade. Sad bi jedan čovek dvadeset godina stariji od Kventina teško mogao da objasni zašto je to mesto privlačilo njegovu pažnju više nego taj prijatni vrt ili dudov gaj. Jer, avaj! oči koje su gledale punih četrdeset i više godina, gledale bi ravnodušno u mali prozor na kuli, iako je rešetka bila upola otvorena da bi ulazio vazduh, dok je kapak bio upola zatvoren da bi branio od sunca ili možda od nekog odveć radoznalog pogleda; i makar što je tamo visila na jednoj strani prozorskog okvira gitara upola prekrivena lakim velom od zelenkaste svile. Ali u Dervardovim srećnim godinama takve pojedinosti, kako bi rekli slikari, daju dovoljno osnova za maštanje i tajanstvene pretpostavke, koje kod odraslog čoveka izazivaju, kad ih se seti, osmeh sa uzdahom i uzdah sa osmehom.

Pošto je lako zamisliti da je naš prijatelj Kventin želeo da sazna nešto više o svojoj lepoj susetki, sopstvenici gitare i vela, i da li je to ona ista devojka koju je video kako ponizno služi gazda Pjera, razumljivo je da se nije ceo pojavio na prozoru, sa iskolačenim očima i radoznalim licem. Dervard je dobro poznavao veštinu hvatanja ptica, pa se zato spretno sakri pored prozora i poče gviriti kroz rešetke te zahvaljujući tome ugleda sa zadovoljstvom jednu belu, oblu i divnu ruku koja skide instrument, i odmah zatim njegov sluh dobi nagradu za tu lovačku spretnost.

Devojka sa gitarom i zelenim velom poče da peva iz male kule jednu od onih pesama kakve mi obično zamišljamo da su poletale sa usana plemenitih dama iz viteškog doba, dok su ih vitezi i trubaduri slušali i umirali od čežnje. Reči tih pesama nisu bile ni toliko umne, duhovite ni sanjalačke da bi odvratile pažnju od muzike, niti je muzika bila toliko zanosna da se zbog nje zaborave reči. Jedno je bilo prilagođeno drugom, te kad bi se reči govorile bez muzike ili se muzika svirala bez reči, ni jedno ni drugo ne bi ništa vredelo. Zato je skoro i nedopušteno zabeležiti strofe koje nisu za kazivanje ili čitanje, nego samo za pevanje. Ali su takvi odlomci staroga pesništva vazda imali neku čarobnu moć nad nama; pa pošto je melodija zanavek izgubljena — osim ako Bišop slučajno ne pronađe njene note ili neka ševa ne nauči Stivensonovu da cvrkuće tu ariju — mi ćemo izložiti kritici i svoj ugled i ukus gospođice sa gitarom tim što ćemo sačuvati te stihove, pa ma koliko da su naivni pa čak i grubi:

Ah! grofe Gije, čas je sve bliže,

Za livadom se sunce već skriva,

Narandžin miris u hladnjak stiže,

A lahor morem sve jači biva.

Ševa što vazdan pevaše glasno,

Kraj druga svoga za mir se sprema,

Lahor, cvet, ptica zna da je kasno.

Al’ grofa Gija zašto sad nema?

Kroz suton sad se pastirka krade,

Da čuje svoga pastira poj,

A pod prozorom dragane mlade,

Plemenit vitez popeva: hoj!

Zvezda ljubavi, sav zvezdan roj

U ljubavne se zanose sprema,

Šireći svuda uticaj svoj,

Al’ grofa Gija što li sad nema?

Ma šta čitalac mislio o ovoj pesmici, ona načini dubok utisak na Kventina, jer su reči bile spojene sa nebeskom arijom koju je pevao umilan i nežan glas, dok su se zvuci mešali sa blagim povetarcem koji je donosio mirise iz vrta, a stas one koja je pevala tako se nepotpuno i nejasno video, da je sve izgledalo zastrto nekim tajanstvenim i čarobnim velom.

Kad pesma prestade, onaj koji je slušao nije se mogao uzdržati da se ne pokaže smelije nego dotada, pokušavajući brzo da vidi više nego što je dotle mogao sagledati. Ali muzika odjednom prestade, prozor se zatvori, a tamna zavesa spusti se iznutra, te spreči suseda iz druge kule da išta više vidi.

Dervard se oseti potišten i iznenađen zbog takvog ishoda svoje žurbe, ali on ohrabri sam sebe nadom da gospođica sa gitarom neće moći tako lako da se odrekne toga instrumenta koji izgleda da joj je bio veoma drag, niti da se nemilosrdno liši zadovoljstva da udiše svež vazduh kroz otvoren prozor, a sve to samo u gruboj nameri da niko tuđ ne uživa u njenim umilnim zvucima.

Ovim utešnim mislima pridruži se, izgleda, i izvesno osećanje lične taštine. Ako je tamo u onoj kuli, kao što je on oštroumno naslućivao, stanovala devojka sa crnim viticama, on je bio svestan da ovamo u drugoj kuli stanuje jedan lep, mlad, plavokos vitez lutalica. A romani, ti mudri učitelji, naučili su ga još u ranoj mladosti da se gospođice iako su stidljive, ipak ne mogu oteti da radoznalo motre na svoje susede.

Dok je Kventin ovako mudro razmišljao, jedan gostioničarski momak ili sobar javi mu da ga dole čeka jedan vitez koji želi da s njim govori.

RATNIK

— Pun je čudnih psovki; brkat k’o leopard,

Varljivu slavu traži

Čak i pred samim topom.

„Kako vam drago“

Vitez koji je čekao da Kventin Dervard siđe u odaju gde beše doručkovao, bio je jedan od onih za koje je Luj XI još odavno rekao da oni drže u svojim rukama sudbinu Francuske, pošto je njima bilo povereno da čuvaju i štite kraljevu ličnost.

Karlo VI ustanovio je tu čuvenu trupu zvanu „Strelci škotske telesne garde“ sa više razloga nego što bi uopšte bilo opravdano osnivanje najamničke straže za čuvanje prestola. Zbog nesloga koje su otcepile od njega više od polovine Francuske, kao i zbog kolebljive i nepouzdane vernosti plemstva koje je ipak priznavalo njegovu vlast, bilo bi lakomisleno i opasno da njima poveri svoju ličnu bezbednost. Škotski narod bio je vekovni neprijatelj Engleza, a vajkadašnji i — kao što je izgledalo — prirodni saveznik Francuske. Škotlanđani su bili siromašni, hrabri i verni, a njihovi redovi su se mogli u svako doba popuniti iz prevelikog viška stanovništva njihove otadžbine, jer nijedna evropska zemlja nije slala u inostranstvo više odvažnih pustolova. Njihovo plemićko poreklo takođe im je davalo više prava da budu bliže vladarevoj ličnosti nego neka druga vojna jedinica, ja njihov srazmerno mali broj isključivao je mogućnost da se pobune i da postanu gospodari onde gde je trebalo da budu službenici.

Osim toga, francuski vladari su se trudili da pridobiju odanost ove odabrane družine tuđinaca dajući im počasna zvanja i obilnu platu koju su većina od njih trošili sa čisto vojničkim rasipništvom da bi održali svoje tobožnje dostojanstvo. Svaki od njih uživao je sve plemićke počasti. Već sama ta činjenica što su živeli u kraljevoj blizini uzdizala ih je u njihovim sopstvenim očima i činila ih važnim ličnostima u očima francuskog naroda. Oni su bili sjajno naoružani, opremljeni i imali su divne konje. Svaki od njih imao je dodatak za izdržavanje jednog štitonoše, jednog pratioca, jednog paža i dva momka, od kojih se jedan zvao nožar, zbog velikog noža što ga je nosio da njim dovrši one koje bi njegov gospodar u okršaju oborio na zemlju. Sa ovim pratiocima i prigodnom ratnom opremom jedan strelac Škotske garde bio je ugledna i važna ličnost: a kako su se upražnjena mesta popunjavala onima koji su se za tu službu pripremali kao paževi i pratioci; mlađi sinovi najboljih škotskih porodica često su dolazili da služe u tom zvanju kod nekog prijatelja ili rođaka, dok se ne bi ukazala mogućnost da budu unapređeni.

Nožar i njegov drug, pošto nisu bili iz plemićkih redova te nisu mogli da budu unapređeni uzimani su iz redova ljudi nižega staleža. Ali kako je njihova plata i oprema bila odlična, njihovi gospodari mogli su lako da odaberu među svojim zemljacima lutalicama one koji su bili najsnažniji i najodvažniji za tu službu.

Ludovik Lesli ili kao što ćemo ga češće zvati Ožiljko, jer je po tome nadimku bio opšte poznat u Francuskoj, bio je visok preko šest stopa, snažna rasta ali ružna lica. Ovu ružnoću povećavao je jedan veliki i grozan ožiljak koji je polazio od čela, prolazio sasvim blizu desnog oka, ostavljajući otkrivenu jagodičnu kost, pa odatle silazio skoro do donjeg kraja uva. Taj duboki ožiljak bio je ponekad jasno a ponekad tamno crven, ponekad modar a ponekad skoro crn, ali uvek jeziv, jer se razlikovao od ostale boje lica, pa bilo ono uzrujano ili mirno, pocrvenelo od neobičnog uzbuđenja ili kao obično preplanulo i mrko od nepogoda i žega.

Njegovo odelo i oružje bilo je sjajno. Nosio je svoju škotsku kapu zakićenu perjanicom i likom deve Marije od teškog srebra u obliku broša. Ove broševe podario je Škotskoj gardi sam kralj u jednom nastupu sujeverne pobožnosti, kada je namenio mačeve svoje garde da služe svetoj bogorodici, a priča se da je otišao čak tako daleko da je naimenovao bogorodicu za njihovog vrhovnog zapovednika. Okovratnik, rukavi i rukavice strelčevog oklopa bili su od najboljeg čelika, sa neobičnim srebrnim šarama, a njegova pancirna košulja bila je svetla i sjajna kao zimsko jutarnje inje na paprati ili kupini. Nosio je široku dolamu od skupocene plave kadife, otvorenu sa strane kao u glasnika, a na njoj je srebrom bio izvezen veliki beo krst sv. Andreje koji je presecaše i spreda i pozadi. Kolena i noge bili su mu zaštićeni pancirnim nogavicama i čeličnim cipelama. O desnom bedru visio mu je širok nož nazvan „božja milost“, a o levom ramenu bio je bogato izvezen kajas dvoručnog mača, ali je on radi olakšanja nosio sada to glomazno oružje u ruci, jer su mu pravila službe zabranjivala da se od njega rastavi.

Iako je Kventin Dervard, kao svi škotski mladići u to doba, bio izrana naviknut da gleda oružje i rat; iako još nikad ne beše video savršenijeg i bolje opremljenog ratnika od ovoga što ga je sad pozdravljao kao brat njegove majke, koga su svi zvali Ludovik sa ožiljkom ili Ožiljko, ipak on nije mogao da malo ne uzdrhti zbog groznog izraza njegovoga lica, kada je svojim brkovima, oštrim kao četka, prevlačio najpre preko jednog pa zatim preko drugog obraza svoga rođaka, poželeo mu dobrodošlicu u Francusku kao svome sestriću, i istim dahom zapitao kakve su vesti iz Škotske.

— Malo dobrih vesti, dragi ujače, — odgovori mladi Dervard. — Ali ja se radujem što ste me odmah poznali.

— Ja bih te, dečko, poznao i u pustarama oko Bordoa, čak i kad bih te tamo našao kako ideš na štulama kao čaplja.{5} Ali, sedi, sedi! Ako treba da čujem tužne vesti, onda ćemo piti vina da bismo ih mogli podneti. Ej! staro zakidalo, dobri naš krčmaru, donesi nam najbolje što imaš, i to smesta!

Dobro poznati naglasak škotsko-francuskog govora bio je isto toliko obična pojava u krčmama blizu Plesija koliko švajcarsko-francuski u današnjim krčmicama pariskih predgrađa. I brzo, kao u strahu, saslušana su i izvršena njegova naređenja. Pred njima se stvori boca šampanjca, iz koje stariji dobro povuče, dok sestrić otpi samo jedan gutljaj iz učtivosti prema ljubaznom ujaku, izvinjavajući se da je već pio vino toga jutra.

— To bi izvinjenje veoma dobro priličilo tvojoj sestri, dragi sestriću — reče Ožiljko. — Trebalo bi da se manje bojiš bokala s vinom, ako hoćeš da nosiš bradu i da se upišeš u vojnike. Ali, hajde, hajde, razveži vreću s novostima iz Škotske. Šta ima novo u Glen-Hulakinu? Kako je moja sestra?

— Umrla je, dragi ujače, — reče Kventin tužno.

— Umrla! — ponovi ujak više začuđeno nego saosećajno. — Pa ona je bila pet godina mlađa od mene, a ja se nikad nisam osećao bolje nego sad. Umrla! To je nemogućno. Mene nikad nije ni glava zabolela, osim kad provedem ona svoja dva tri dana odsustva u terevenkama sa svojom veselom bratijom, — i sad da moja jadna sestra umre! A tvoj otac, dragi sestriću, da li se ponovo oženio?

I pre nego što je mladić mogao odgovoriti, on pročita odgovor u njegovom iznenađenju na to pitanje, pa reče:

— Šta, zar nije? A ja bih se zakleo da Alan Dervard nije čovek koji bi mogao da živi bez žene. On je voleo da mu u kući vlada red, a voleo je da pred očima ima lepuškastu ženu. Uostalom, on je bio prilično strog u pitanju morala, a sve je to brak učinio. A vidiš, ja malo cenim te bračne ugodnosti, i ja mogu da gledam neku zgodnu ženu a da ne mislim na tajnu braka, jer sam jedva dostojan toga.

— Nažalost! dragi ujače, moja majka je bila već godinu dana udova kad su Glen-Hulakin opustošili Ogilvi. Moj otac, moja dva strica, moja dva starija brata, sedmoro rođaka, harfist, sluga i još šestoro naših momaka poginuli su braneći zamak, i sad u čitavom Glen-Hulakinu nema ni jedne jedine vatre na ognjištu, ni kamena na kamenu.

— Tako mi krsta svetog Andreje! — reče Ožiljko, — to je bio pokolj! Jest, ti Ogilvi bili su vazda samo žalost i nesreća za Glen-Hulakin. Ali šta ćeš, ratna sreća, ratna sreća! A kad se dogodila ta nesreća, dragi sestriću? — Zatim dobro nateže bocu s vinom i zatrese glavom veoma svečano, kad njegov rođak odgovori da je njegova porodica bila uništena na dan sv. Jude, prošle godine.

— Eto, vidiš! — reče ratnik. — Kažem ja da je sve to samo slučaj. Jer toga istog dana sam ja sa dvadesetoricom svojih drugova osvojio na juriš zamak Rošnoar od Amorija Gvozdenrukog, vođe nezavisnih kopljanika, o kome mora da si čuo. Ubio sam ga na samom njegovom pragu i zadobio toliko zlata koliko je u ovom lepom lancu, koji je nekada bio dvaput duži nego sad. Dobro što sam se setio — poslaću komad od njega za jedan sveti posao. Hej, Andreja, Andreja!

Andreja, njegov momak, uđe, obučen kao i sam strelac, sa sličnom opremom, ali bez oklopa za noge i ruke, dok je grudni oklop bio prostije izrađen. Na kapi nije imao nijednog pera, a dolama mu je bila od sukna ili obične čoje, umesto od skupocene kadife. Skinuvši s vrata zlatan lanac, Ožiljko odvoji svojim čvrstim i jakim zubima oko četiri palca dužine s jednoga njegovoga kraja, pa reče svome pratiocu: „Evo, Andreja, odnesi ovo mome drugu, veselom ocu Bonifaciju, kaluđeru crkve svetog Martina, i mnogo ga pozdravi od mene istom onom lozinkom „Bog vas čuvao!“ koju on nije mogao da izgovori kad smo se ono poslednji put rastali u ponoć. Kaži mome drugu da su moj brat i sestra, i nekoliko drugih iz moje porodice pomrli i otišli s ovoga sveta, pa ga molim da služi službe za njihove duše onoliko koliko vrede ove karike, i da na veresiju učini sve ostalo što je potrebno da se oslobode čistilišta. I čuj, pošto su to bili časni ljudi, slobodni od svake jeresi, možda su oni već jednom nogom izvan čistilišta, te im treba još samo malo pa da se sasvim očiste. U tom slučaju pazi, kazaćeš da se ostatak vrednosti ovog zlata upotrebi za najteže anateme koje crkva može da baci na porodicu Ogilvi iz grofovije Angas. Jesi li sve ovo razumeo, Andreja?“

Nožar klimnu glavom.

— A sad pazi da nijedna od ovih karika ne zaluta u neku krčmu pre nego što dođu u kaluđerove ruke. Jer ako bi se to dogodilo, ti bi na sebi osetio kolan i stremenjak sve dok ti koža ne bi bila oguljena kao svetom Bartolomeju. Ali, čekaj! Vidim da piljiš u bocu s vinom, pa ne treba da odeš dok ga ne probaš.

Rekavši to napuni mu do vrha jedan pehar, koji nožar iskapi, pa pođe da izvrši gospodarev nalog.

— A sad, dragi sestriću, da čujemo šta se s tobom zbilo za vreme toga kobnog događaja.

— Ja sad se borio pored onih koji su bili stariji i snažniji od mene, sve dok nismo svi bili savladani, — reče Dervard — i tada sam zadobio jednu tešku ranu.

— Ne goru od posekotine koju sam ja dobio pre deset godina — reče Ožiljko. — Pogledaj je sad, dragi sestriću,

— pa povuče prstom duž krmezne brazgotine koja mu je bila usečena na licu. — Mač jednog Ogilvija nikad ne zadire tako duboko.

— Zadirali su dosta duboko — odgovori Kventin tužno. — Ali su i oni naposletku klonuli, i moja majka je izmolila milost za mene, kad su me našli sa još nekom iskrom života. Ali mada su jednom kaluđeru iz Aberbrotika, koji se toga kobnog dana zadesio kao naš gost i jedva izbegao smrti prilikom tog napada, dopustili da mi previje rane i da me najzad skloni na sigurno mesto, to su učinili samo posle obećanja, koje su i moja majka i on dali, da ću postati kaluđer.

— Kaluđer! — uzviknu ujak. — Tako mi svetog Andreje! to se meni nikad nije dogodilo. Nikad nikome, od kako znam za sebe, nije palo na pamet da od mene načini kaluđera. Pa ipak, to me čudi, jer, dopustićeš da bih i ja, osim čitanja i pisanja, koje nikad ne bih mogao izučiti; pevanja psalama, koje nikad ne mogu da podnesem; odeždi, koje liče na odelo nekog ludog prosjaka — neka mi Bogorodica oprosti! (tu se on prekrsti); i njihovih postova, koji se ne slažu s mojim apetitom, mogao da radim sve ostalo isto tako dobro kao i moj drugar, kaluđer crkve svetoga Martina. Ali ne znam zašto, tek meni niko nikad nije ponudio to zvanje. Dakle tako, dragi sestriću, znači trebalo je da budeš kaluđer. A zašto, molim te?

— Zato da bi se loza moga oca ugasila bilo u manastiru ili u grobu — odgovori Kventin duboko potresen.

— Sad vidim, — odgovori ujak — sad razumem. Lukave hulje, vrlo lukave! Samo, oni bi se mogli prevariti u računu. Jer, vidiš, dragi sestriću, ja se sećam kanonika Robersarta koji se bio zakaluđerio, a kasnije pobegao iz manastira i postao vođa „slobodnih drugova“. On je bio oženjen; imao je najlepšu ženicu koju sam ikad video i tri isto tako lepa deteta. Ne treba verovati kaluđerima, dragi sestriću, ne treba im verovati, jer oni postanu vojnici i očevi kad se tome najmanje nadaš. Ali, nastavi svoju priču.

— Nemam mnogo šta da dodam, — reče Dervard — osim to da sam, smatrajući svoju jadnu majku donekle kao taoca koji jemči za mene, bio primoran da obučem odelo iskušenika, pa sam prema manastirskim pravilima čak naučio da čitam i pišem.

— Da čitaš i pišeš! — uzviknu Ožiljko, jer je on bio jedan od onih koji misle da je svako znanje pravo čudo neviđeno, samo ako prevazilazi njihovo. — Da pišeš, kažeš ti, i da čitaš! To ne mogu da verujem. Još nikad nisam čuo da je ijedan Dervard ili Lesli umeo da napiše svoje ime. Bar za jednoga od njih to mogu da jemčim, jer ja isto toliko umem da pišem koliko i da letim. A sad, tako ti svetoga Luja, reci kako su te tome naučili.

— Isprva je bilo veoma mučno, — reče Dervard — ali je vremenom postalo lakše. Bio sam oslabio od rana i gubitka krvi, a želeo sam da ugodim svome spasiocu, ocu Petru, te mi je utoliko bilo lakše da budem prilježan na poslu. Ali, pošto je nekoliko meseci venula, moja dobra i nežna majka umre, a kako sam se bio potpuno oporavio saopštih svome dobrotvoru, koji je bio proiguman manastira, svoju odvratnost prema kaluđerstvu. I tako ugovorismo, pošto nisam imao sklonosti za manastirski život, da mi valja poći u svet da tražim sreću; a pošto je trebalo zaštititi proigumana od gneva Ogilvija, moj odlazak trebalo je da liči na bekstvo. Zato, da bi to izgledalo verovatno, ponesoh i igumanovog sokola sa sobom. Ali sam dobio propisnu otpusnicu, što potvrđuje potpis i pečat samoga igumana.

— To je ispravno, to je dobro — reče njegov ujak. — Naš kralj se malo obazire na krađe koje je neko možda izvršio, ali se ničega toliko ne grozi koliko povrede manastira. A kladio bih se da nemaš mnogo novaca za svoje troškove?

— Samo nešto malo srebrnika — reče mladić. — Jer vama, dragi ujače, moram da se iskreno ispovedim.

— Nažalost! — odgovori Ožiljko — to je neprijatno. Vidiš, iako ja ne trpam svoje plate na gomilu, jer nije zgodno da se čovek opterećuje u ovim opasnim vremenima, ipak ja uvek imam (a i tebi savetujem da se ugledaš na mene) poneki prekobrojan zlatan lanac, ili grivnu, ili ogrlicu, koje mi služe kao ukras, a u slučaju potrebe mogu da se lišim jedne ili dveju suvišnih karika, ili mogu prodati koji nepotreban dragi kamen, te da zadovoljim kakvu prešnu potrebu. Ali, ti bi me mogao upitati, dragi rođače, kako se dolazi do ovakvih igračaka (on zatrese svoj lanac sa pobedničkim zadovoljstvom), jer one ne vise na svakom žbunu i ne rastu po poljima kao zelenkade, od čijih strukova deca prave venčiće. Pa eto, i ti možeš da ih zadobiješ onde gde sam ih ja dobio, u službi dobroga francuskoga kralja, jer se tu uvek može doći do bogatstva, samo ako čovek ima hrabrosti da ga potraži izlažući opasnosti nešto malo svoga života, ili tako što.

— Ja sam razumeo — reče Kventin izbegavajući da se odluči, jer se osećao još nedovoljno obavešten — da se kod vojvode od Burgonje živi mnogo sjajnije nego na dvoru francuskog kralja; da se pod njegovim stegovima može zadobiti veća slava; da se tamo dele megdani i vrše junačka dela, dok najhrišćanskiji kralj, kako se priča, odnosi pobede pomoću jezika svojih ambasadora.

— Ti govoriš kao kakvo lakomisleno derište, dragi sestriću, — odgovori Ožiljko. — Ali, sećam se da sam i ja bio skoro isto tako naivan kad sam došao ovamo: nisam mogao nikad da zamislim kralja drukčije nego kako sedi ispod visokog baldahina, sa velikom zlatnom krunom na glavi, i da svetkuje sa svojom vlastelom i vitezima, jedući krem od badema; ili pak, kako juriša na čelu svoje vojske kao Karlo Veliki u junačkim pesmama, ili kao Robert Brus ili Viljem Volis u našim istinskim povestima, kao naprimer u pesmama Barbera i trubadura. Zapamti što ti kažem, momče: sve je to luk i voda! Nego, politika, politika, to ti je sve i sva. Ali, šta je politika? reći ćeš ti. To je veština koju je pronašao ovaj naš francuski kralj; da se bori tuđim mačevima i da plaća svoje vojnike iz tuđih kesa. Ah! to je najmudriji vladar od svih koji su se ikada zaogrnuli purpurnim plaštom; pa ipak ga on ne nosi mnogo, nego ga vidim često puta kako ide prostije obučen nego što bih ja smatrao da mi priliči.

— Ali vi ne pobijate moj prigovor, dragi ujače, — odgovori mladi Dervard. — Ja bih želeo da služim, pošto moram služiti u nekoj tuđinskoj zemlji, negde gde bih se proslavio kakvim junačkim delom, ako bih imao sreću da ga izvršim.

— Razumem te ja, dragi sestriću, — reče kraljevski ratnik. — Razumem te vrlo dobro, ali ti si još nezreo za te stvari. Vojvoda od Burgonje je usijana glava, neobuzdan, nepromišljen i okoreo pustahija. On juriša na čelu svojih plemića i domaćih vitezova, svojih kletvenika iz Artoa i Enola. A zar misliš da kad bi ti bio s njima, ili kad bih čak i ja bio, da bismo mi mogli da izmaknemo mnogo dalje ispred vojvode i svih njegovih hrabrih domaćih plemića? Ako ne bismo bili naporedo s njima, moglo bi nam se dogoditi da nas predadu u ruke starešini Vojne policije što smo zaostali iza njih; a ako bismo išli naporedo s njima, reklo bi se da je sve dobro, i svi bi smatrali da smo pošteno zaslužili svoju platu. I sad zamisli da sam ja izjurio napred za dužinu koplja, što je teško i opasno u okršajima, jer se tada svi trude da se što bolje pokažu, onda bi moj gospodar vojvoda, kad bi video da sam zadao neki dobar udarac, kazao na svom flamanskom narečju: „Ha! Gut getroffen! Da dobra kopljanika, da hrabra Škotlanđanina! Daj mu forintu da je popije u naše zdravlje.“ Ali ni visok položaj, ni zemlju, ni blago neće stranac dobiti u toj službi, jer sve ide domaćim sinovima.

— A kome bi drugom trebalo da ide, dragi ujače? — zapita mladi Dervard.

— Onome koji štiti te domaće sinove — reče Ožiljko ispravivši se u svoj svojoj džinovskoj visini. — Ovako kaže kralj Luj: „Dobri moj francuski seljače, pošteni moj Dobroćudni Žače, gledaj ti svoj alat, svoj plug, drljaču, kosir i motiku. Ovaj moj hrabri Škotlanđanin boriće se umesto tebe, a ti ćeš imati samo tu neprijatnost da mu platiš. A vi, moj presvetli vojvodo, moj preslavni grofe i moj premoćni markiže, ipak obuzdajte svoju vatrenu hrabrost, dok vam ne bude zatražena, jer ona može da jurne i izvan puta pa da unesreći svoga gospodara. A ovde su moje lične čete, moja francuska garda, a naročito moji škotski strelci i moj verni Ludovik Ožiljko, koji će se boriti isto tako dobro pa i bolje nego vi, uprkos sve vaše neobuzdane hrabrosti zbog koje smo, u doba vaših otaca, izgubili bitke kod Kresija i Azenkura.“ Eto, zar ne vidiš sad u čijoj službi jedan vitez lutalica zauzima viši položaj i mora steći veću slavu?

— Mislim da sam vas razumeo, dragi ujače, — odgovori sestrić. — Ali ja mislim da se slava ne može zadobiti onde gde nema nikakve opasnosti. Molim vas, oprostite mi, ali to je zacelo ugodan i skoro dembelski život, čuvati stražu oko jednog starijeg čoveka koga niko ne misli da napadne, provoditi letnje dane i zimske noći iza bedema, i biti zatvoren za sve to vreme u gvozdenom kavezu, da ne biste napustili svoje stražarsko mesto. Ujače, ujače, to je kao soko koji uvek živi samo na svojoj prečagi i koga nikad ne izvode u polje!

— Gle, tako mi svetog Martina iz Tura, ovaj dečko ima duha! U njemu je prava Leslijeva narav: veoma sličan meni, iako uvek malo veći zanesenjak. Čuj mladiću — da živi kralj Francuske! — ali retko prođe dan a da ne dobijemo neki nalog, pri čemu nekoji od izvršilaca mogu zadobiti i novac i ugled. Nemoj misliti da se najsmeliji i najopasniji podvizi izvršuju danju. Mogao bih ti pričati na primer o puzanju uz bedeme tvrđava, o hvatanju zarobljenika i slično tome, pri čemu onaj koji se najviše izlagao opasnosti ostaje nepoznat, ali dobiva veće povlastice nego ma koji besomučnik iz pratnje vratolomnog Karla Burgonjskog. A ako se njegovom veličanstvu prohte da ostane pozadi boraca dok se takva dela izvršuju, onda može utoliko mirnije da im se divi i da izdašno nagradi najsmelije borce, jer onda zacelo može da sudi o njihovim opasnostima i junačkim delima bolje nego kad bi i on lično učestvovao u njima. O, to je oštrouman vladar, a političar da mu nema ravna!

Njegov sestrić poćuta malo, pa zatim reče tihim ali uzbudljivim glasom:

— Dobri otac Peter često mi je govorio da ponekad može biti više opasnosti u delima koja donose samo malu slavu. Nije potrebno ni da vam kažem, dragi ujače, da ja, razume se, pretpostavljam da takvi potajni nalozi moraju neminovno biti časni.

— Kakvo ti mišljenje imaš o meni, dragi sestriću?

— reče Ožiljko pomalo strogo. — Ja, istina, nisam učio u manastiru, niti umem da pišem ili čitam. Ali ja sam brat tvoje majke, i ja sam častan član porodice Lesli. Zar misliš da bih ti ja mogao preporučiti ma šta nedostojno? Pa i najbolji francuski vitez Digeklen, da je nešto živ danas, mogao bi sa ponosom da ubroji moje podvige u svoja junačka dela.

— Ja ne mogu da sumnjam u vaše tvrđenje, dragi ujače,

— reče mladić. — Vi ste moj jedini savetnik koji mi je ostao posle moje nesreće. Ali da li je istina ono što se priča, da ovaj kralj vodi veoma skučen dvorski život u svome zamku Plesi? Ne stiču se tu plemići i dvorani, nema velike vlastele u njegovoj pratnji, ni visokih krunskih dostojanstvenika. Zabave su mu skoro usamljeničke, i u njima učestvuje samo njegova posluga; tu se održavaju potajna savetovanja, kojima prisustvuju samo prosti i neznani ljudi; gospodstvo i plemstvo su uniženi, a kojekakvi prostaci uzdignuti su na stepen kraljevih miljenika. Sve to izgleda neredovno i ne liči na držanje njegovoga oca, plemenitoga Karla, koji je istrgao iz kandži engleskog lava već upola osvojenu francusku kraljevinu.

— Ti govoriš kao nerazumno dete, — reče Ožiljko — pa čak kao malo dete sviraš sve istu pesmu samo na drugoj žici. Vidiš: ako kralj upotrebljava Olivija Dena, svog berberina, za ono što Olivije može da radi bolje od svakog velikaša koliko god ih ima, zar to ne koristi državi? Ako on zapovedi onome svome plećatom starešini policije Tristanu da uhapsi nekog buntovnog građanina, ili da ukloni kog nemirnog plemića, ovaj će to učiniti, i stvar je gotova. Ali ako bi takav nalog bio dat nekom vojvodi ili velikašu, ovaj bi mogao da se usprotivi. A ako bi se kralju svidelo da poveri običnome Ludoviku Ožiljku neki nalog koji će ovaj izvršiti, umesto da za to upotrebi vrhovnog komandanta, koji bi ga izneverio, zar on tu ne pokazuje mudrost? Uostalom, zar za takve stvari nisu jednom vladaru pogodniji vitezi-lutalice, koji moraju da idu onamo gde se njihove usluge najviše nagrađuju i gde se najčešće i traže? Ne, ne, dete! Ja ti kažem da Luj ume da izabere i poverenike i šta da im poveri, odmeravajući tačno, kako se to kaže, koliki teret svaki od njih može da ponese. Nije on kao kralj Kastilje, koji umire od žeđi kad veliki peharnik nije kraj njega da mu doda pehar. Ali, gle! Ovo su zvona sa crkve svetog Martina! Moram da požurim natrag u dvorac. Ostaj mi zdravo! Vladaj se dobro, a sutra ujutru u osam sati dođi pred pokretni most i kaži stražaru da tražiš mene. Pazi da ne ideš izvan prave i ugažene staze kad se budeš približavao ulazu! Tamo ima takvih klopki i gvožđa da bi u najvećim mukama izgubio nogu ili ruku. Videćeš kralja i moći ćeš sam da stvoriš mišljenje o njemu. Zdravo!

Rekavši to, Ožiljko žurno ode, a u hitnji zaboravi da plati vino koje je naručio. Ovakva zaboravnost sasvim odgovara ljudima njegova kova, te zato krčmar, koga je možda preplašio njegov nakrivljeni kalpak i težak dvoručni mač, i ne pomisli da ga na to potseti.

Moglo se očekivati da će se Dervard, ostavši sam, vratiti u svoju kulicu da onde očekuje neće li opet čuti one divne zvuke koji su ga jutros zaneli u divno sanjarenje. Ali to je bilo samo jedno poglavlje iz romana, dok mu je razgovor sa ujakom otvorio jednu stranicu istinske istorije života. To nije bio baš najprijatniji razgovor, jer su sećanja i razmišljanja koje je on izazivao bila takva da su potiskivala svaku drugu pomisao, a naročito vedru i blagu.

Kventin se reši da malo prošeta sam obalom brzoga Šera, ali najpre zapita gostioničara kojom stranom može da ide bez straha da će upasti u neku klopku ili vučju jamu. On tamo pokuša da sredi svoje uzburkane i rastrojene misli i da razmotri svoje buduće postupke, jer njegov sastanak sa ujakom beše izazvao u njemu nekakvu neizvesnost u tom pogledu.

CIGANI

Tako bučno, tako divlje,

Tako skita svuda on!

Svirao je i igrao

Pod drvetom za vešanje!

Stara pesma

Vaspitanje koje je Dervard Kventin dobio, nije bils takvo da od njega načini čoveka meka srca ili da od njega načini nekog moralnog čistunca. I on, kao i svi njegovi, smatrao je da je lov zabava, a rat jedino ozbiljno zanimanje. Glavna dužnost njihovoga života bila je da uporno izdrže i žestoko uzvrate napade svojih feudalnih neprijatelja, koji su naposletku skoro utamanili njegovu porodicu. Pa ipak, u tim međusobnim borbama bilo je i pravog viteškog duha, pa čak i uzajamnog poštovanja, što je ublažavalo njihovu surovost. Zato je osveta, ta jedina njihova pravda, ipak vršena sa izvesnim obzirima čovečnosti i velikodušnosti. Pouke staroga časnog monaha, koje je Dervard možda bolje slušao za vreme svog dugog bolovanja i nevolje nego da je bio zdrav i srećan, još više su mu otkrile čovečanske dužnosti prema drugim ljudima. Zato je on, s obzirom na neprosvećenost toga doba, na rasprostranjenost predrasude u korist vojničkog života i na vaspitanje koje je dobio, ipak bio sklon da poštuje moralne dužnosti svoga staleža više nego što je bio običaj u to vreme.

Razmišljajući o sastanku sa svojim ujakom, osećao je izvesnu zbunjenost i razočarenje. On je očekivao mnogo više. Jer, iako je dopisivanje bilo nemogućno, ipak bi ponekad neki hadžija, ili trgovac-lutalica, ili neki osakaćen vojnik doneo Leslijevo ime u Glen-Hulakin, i tada bi svi jednoglasno hvalili njegovu neobuzdanu hrabrost i njegove uspehe u mnogim sitnijim pothvatima koje mu je njegov gospodar poveravao. Kventinova mašta je dopunila tu nejasnu sliku na svoj način, i upoređivala njegovog srećnog i pustolovnog ujaka (čiji podvizi verovatno nisu ništa gubili prilikom prepričavanja) sa onim smelim borcima i vitezima-lutalicama o kojima pevaju narodni pevači, i koji su osvajali krune i kraljevske kćeri mačem i kopljem. On je sad bio primoran da svrsta svog rođaka na mnogo niži stepen viteštva. Ali, zaslepljen dubokim poštovanjem prema roditeljima i onima koji su im bliski, i naučen još od detinjstva da im se divi, a uz to neiskusan i duboko veran uspomeni svoje majke, on nije video u pravoj boji toga jedinog brata svoje drage majke, koji je bio isti kao i svi drugi obični najamnici, ni mnogo gori ni mnogo bolji od tih ljudi koji su svojim prisustvom povećavali rastrojstvo Francuske.

Iako nije bio nemilosrdno svirep, Ožiljko je bio navikao da ne ceni tuđ život i da ne oseća tuđe patnje. On je bio potpuna neznalica, bezobziran pljačkaš, i sve što bi upljačkao nemilice je trošio da bi zadovoljio svoje strasti. Navika da zadovoljava jedino svoje prohteve i da radi samo za svoju ličnu korist načinila je od njega najsebičnije stvorenje na svetu. Zato je on retko kad mogao, kao što je čitalac verovatno i zapazio, da govori ma o čemu a da ne promisli kako bi to moglo njemu da koristi, — ili kako se to kaže, zalagao se revnosno za neku stvar, ali ne iz čovekoljublja, nego radi svoga ličnog računa.

Ovome treba dodati da je mali broj njegovih dužnosti i njegovih zadovoljstava postepeno ograničio njegove misli, nade i želje, i znatno utišao njegovo slavoljublje i želju za ratničkim uspesima, što ga je u mladosti oduševljavalo. Ukratko rečeno, Ožiljko je bio revnostan vojnik, okoreo, sebičan i ograničen; vredan i odvažan u vršenju dužnosti, ali je izvan toga malo obraćao pažnju na drugo šta, osim na prividno i površno vršenje verskih dužnosti, koje je ublažavao povremenim pijančenjem sa kaluđerom Bonifacijem, svojim drugom i ispovednikom. Da njegove umne sposobnosti nisu bile tako ograničene, on bi verovatno bio postavljen za nekog višeg komandanta, jer je kralj, koji je lično poznavao svakog vojnika iz svoje telesne garde, imao mnogo poverenja u Ožiljkovu hrabrost i vernost. Osim toga, Škotlanđanin je bio dovoljno mudar ili dovoljno lukav, te je mogao da razume i da vešto ugodi ćudima ovoga vladara. Pa ipak, njegove sposobnosti bile su odveć ograničene da bi mu dopustile da se uzdigne na neki viši položaj te mada se Luj u više prilika pokazao prema šemu blagonaklon i milostiv, ipak je Ožiljko i dalje bio samo običan vojnik telesne garde ili škotski strelac.

Iako nije potpuno prozreo karakter svoga ujaka, ipak se Kventin osećao uvređen zbog njegove ravnodušnosti prema strašnom uništenju cele porodice njegovog šuraka. Osim toga, njega je iznenadilo i to što mu tako blizak rođak nije ponudio novčanu pomoć, za koju bi ga morao otvoreno zamoliti da gazda Pjer nije bio onako velikodušan prema njemu. On se varao što je taj nedostatak pažnje prema njegovim potrebama pripisivao ujakovoj škrtosti. Pošto Ožiljko u tom trenutku nije bio sasvim bez novca, nije mu ni palo na um da je njegov sestrić možda u oskudici; drukčije rečeno: on je svog bliskog rođaka toliko smatrao kao deo samoga sebe, da bi za život sestrića učinio isto ono što se trudio da učini za umrlu sestru i njenog muža. Ali ma kakav da je bio uzrok, Dervard je bio veoma nezadovoljan zbog te nepažnje, te je sad žalio još više što nije stupio u službu vojvode od Burgonje pre nego što se zavadio s njegovim šumarem. „Ma šta se tada dogodilo sa mnom, — mislio je u sebi — ja sam se uvek mogao krepiti mišlju da u slučaju najgore nevolje imam u svom ujaku snažnog prijatelja na koga se mogu osloniti. Ali sad sam ga upoznao, i nažalost, veću mi je pomoć ukazao jedan običan nepoznat čovek nego moj rođeni ujak, moj zemljak i vitez! Mogao bi čovek pomisliti da je zasek koji je izrezao svu lepotu sa njegovog lica, pustio da isteče u isti mah i poslednja kap plemićke krvi iz njegovog tela.“

Dervard je sad žalio što mu se nije ukazala prilika da Ožiljku spomene gazda Pjera u nadi da se bliže obavesti o toj ličnosti; ali su se pitanja njegovog ujaka ređala vrlo brzo, a poziv velikoga zvona sa crkve svetog Martina iz Tura prekinuo je naglo njihov razgovor. Onaj stari čovek, mislio je on u sebi, bio je na izgled mrgodan i zlovoljan, opor i prezriv u govoru, ali velikodušan i izdašan na delu. Takav neznanac vredi koliko i neosetljiv rođak. Jer šta kaže naša stara škotska poslovica? — „Bolji ti je ljubazan tuđin, nego otuđeni rod.“ Ja moram pronaći tog čoveka, a to mislim da neće biti teško, pošto je on tako bogat kao što tvrdi gostioničar. On će mi barem dati dobar savet šta da činim. A ako on putuje u druge zemlje, kao što takvi ljudi često čine, onda bi možda služba kod njega bila u najmanju ruku isto toliko pustolovna kao i služba u Lujevoj gardi.

Dok se Kventin bavio ovom mišlju neki glas iz onih tajnih kutova srca u kojima se krije mnogo šta što čovek i sam ne zna ili neće svojevoljno da prizna, šaputao mu je da bi možda i ona gospođica iz kule, ona sa velom i gitarom, mogla učestvovati s njim u tome zanimljivom putovanju.

Dok je mladi Škotlanđanin tako razmišljao, on susrete dva čoveka ozbiljna izgleda, očevidno građane Tura. On ih pozdravi skinuvši kapu s poštovanjem koje mladić duguje starijem, pa ih učtivo zapita da mu kažu gde je kuća gazda Pjera.

— Čija kuća, dragi sinko? — reče jedan od prolaznika.

— Gazda Pjera, velikog trgovca svilom, onoga što je zasadio dudove u onom parku — reče Dervard.

— Mladiću, — reče jedan od njih koji mu je bio bliži — vi ste odveć rano počeli da se bavite besposlicama.

— I rđavo ste izabrali s kim ćete se šegačiti — reče onaj što je bio dalje od njega, i to još osornije. — Jer načelnik grada Tura nije navikao da s njim tako govori neki tuđinac lakrdijaš koji luta bez posla.

Kventina jako iznenadi što su se ta dva ozbiljna čoveka toliko naljutila zbog jednog veoma prostog i učtivog pitanja, te zaboravi da se naljuti zbog njihovog grubog odgovora, nego je stojao i gledao za njima dok su odlazili ubrzanim koracima, osvrćući se često kao da su želeli da se što pre udalje od njega.

Posle toga od srete grupu vinogradara i uputi im isto pitanje. Odgovarajući mu, oni ga zapitaše da li traži gazda Pjera učitelja, ili gazda Pjera drvodelju, ili gazda Pjera crkvenjaka, ili još nekoliko drugih gazda Pjera. Pošto nijedan od ovih nije odgovarao opisu ličnosti za kojom je on tragao, seljaci ga optužiše da se on bezobrazno šegači s njima i zapretiše mu da će ga istući za to njegovo ruganje. Ali najstariji od njih, koji je imao izvesnog uticaja nad ostalima, nagovori ih da odustanu od nasilja.

— Zar ne vidite po njegovom govoru i njegovoj ludačkoj kapi — reče on — da je to jedan od onih stranaca šarlatana koji su došli u naš kraj i koje neki zovu čarobnjacima i vračarima, a neki opsenarima i tome slično, i niko ne zna kakvim se sve oni prevarama služe. Ja sam čuo o takvom jednom koji je platio dvoparac da jede koliko može grožđa u vinogradu jednog siromaha. I taj je pojeo čitav tovar grožđa, a nije otkopčao ni jedno dugme na svom jeleku. Zato pustite ovoga neka ide mirno svojim putem, a mi svojim. A ti, prijatelju, ako želiš da izbegneš nešto gore, produži mirno svojim putem u ime boga, naše marmutjerske bogorodice i svetog Martina iz Tura, i nemoj nam više dosađivati tim tvojim gazda Pjerom, jer je to, ko ti ga zna, možda samo drugi naziv za đavola.

Škotlanđanin, osećajući se slabiji od njih, pomisli da je najpametnije da produži put bez odgovora. Ali seljaci, pošto su najpre ustuknuli od njega zbog njegovih tobožnjih sposobnosti da vrača i da proždire grožđe, ohrabriše se molitvom kad se on malo udalji, pa počeše da viču za njim i da ga proklinju, i naposletku osuše kišu kamenja, mada sa takve daljine nisu mogli mnogo da naškode onome na koga su se ljutili. Kventin, nastavljajući svoj put, poče da misli da je možda nagazio na čini, ili da su seljaci iz Turene najgluplji, najgrublji i najneljubazniji u celoj Francuskoj. Ono što je odmah zatim video nije ga moglo naterati da promeni ovo mišljenje.

Na jednoj blagoj uzvišici koja se dizala iznad brze i lepe reke Šera, u pravcu staze kojom je išao, dva do tri visoka kestena bila su tako zgodno raspoređena da su sačinjavala vrlo istaknutu i vidnu grupu, a blizu njih su stojala tri do četiri seljaka, nepomični, pogleda uprta gore, i kao da su netremice gledali u nešto što je bilo u granju najbližeg drveta. Mladićka razmišljanja retko kad su tako duboka da se ne bi povukla pred najslabijim podstrekom radoznalosti, i to tako lako kao što najmanji kamičak ispušten slučajno iz ruke uzburka površinu bistre barice. Kventin ubrza korak i potrča lako uzbrdicom, te stiže na vreme da vidi grozan prizor koji je privlačio pažnju tih gledalaca. Bilo je to ništa manje nego telo jednoga čoveka koje se trzalo u poslednjem ropcu, obešeno o jednu granu.

— Zašto mu ne presečete uže? — reče mladi Škotlanđanin, čija je ruka bila isto tako brza kad je trebalo da pomogne nevoljnima, kao i da brani svoju čast ako bi smatrao da mu je napadnuta.

Jedan od seljaka, okrenuvši k njemu svoje prestrašene oči i lice bledo kao krpa, pokaza prstom znak urezan u kori drveta, koji je grubo ličio na krin, a pored toga znaka neki amajlijski zarezi, dobro poznati našim poreskim činovnicima, obeležavali su „kraljevsku strelu“.{6} Mladi Dervard, ne razumevajući i ne obraćajući pažnju na značaj tih belega, skoči lako kao jaguar na drvo, izvuče iz džepa svoju vernu britvu, škotski „crni nož“„ to preko potrebno oruđe škotskog gorštaka bez koga on nikud ne ide, pa doviknuvši onima dole da dočekaju telo na ruke, preseče uže za tren oka, pošto je uvideo da je krajnje vreme.

Ali njegovo čovekoljubivo delo ne naiđe ni na kakvu potporu prisutnih. Ne samo da nisu hteli da pruže Dervardu nikakvu pomoć, nego su izgledali prestravljeni zbog njegovog smelog dela, pa svi nagoše da beže, kao da su se bojali da bi i samo posmatranje toga dela moglo da se smatra kao učestvovanje u njegovom smelom postupku. Telo, nepridržavano odozdo, pade teško na zemlju tako da Kventin, skočivši odmah dole, vide sa žalošću da je i poslednja iskra života bila u njemu ugašena. Ipak, on ne htede da napusti svoju milosrdnu nameru a da ne pokuša još nešto. On oslobodi jadnikov vrat od kobne zamke, raskopča mu jelek, poprska mu lice vodom i pokuša da mu svim poznatim načinima povrati disanje.

Dok je bio zabavljen tim milosrdnim delom, začu se oko njega vika na nekakvom jeziku koji mu je bio nepoznat. On jedva imade vremena da vidi da su ga opkolili ljudi i žene čudnog i tuđinskog izgleda, a već ga neko zgrabi za obe ruke, i jedan go nož podnese mu se pod grlo.

— Bledi robe Sotonin! — reče jedan čovek na pogrešnom francuskom jeziku. — Zar hoćeš da ga opljačkaš, pošto si ga ubio? Ali sad si naš, i platićeš nam to.

Te reči bile su propraćene noževima koji su bili upereni na njega sa svih strana, a namrštena i izbezumljena lica koja su gledala u njega, bila su kao u vukova kad jurišaju na plen.

Ipak hrabrost i prisebnost mladoga Škotlanđanina izvukoše ga iz neprilike.

— Šta hoćete tim da kažete, gospodo moja? — reče on. — Ako je ovo telo vašeg prijatelja, ja sam baš sad presekao uže iz čistog milosrđa, i vi biste bolje učinili da pokušate da ga povratite u život, nego da zlostavljate jednog nevinog tuđinca kome će on možda imati da zahvali za svoje spasenje.

Za to vreme žene behu uzele telo obešenoga i nastavile s pokušajima koje je Dervard započeo da bi mu povratio život, ali i one isto tako bez imalo uspeha. Naposletku napustiše svoje uzaludne napore, pa počeše da izražavaju svoju žalost na sve moguće istočnjačke načine. Žene su tužno naricale i čupale svoje duge crne kose, a ljudi se pravili kao da cepaju svoje odelo i posiplju glavu prašinom. Oni se postepeno toliko zanesoše svojim posmrtnim obredima, da nisu više obraćali nimalo pažnje Dervardu, u čiju su nevinost verovatno poverovali usled onoga što su videli. Za njega je nesumnjivo bilo najpametnije da ostavi te divljake da rade što hoće, ali je on bio vaspitan da prezire svaku opasnost i bio sav obuzet mladićkom radoznalošću.

U tome čudnom skupu su i ljudi i žene nosili turbane i kape koje su uglavnom ličile mnogo više na njegov kalpak nego na šešire kakvi su se obično nosili u Francuskoj. Nekoji od muškaraca imali su crnu kovrdžavu bradu, a lice je u svih bilo skoro isto toliko crno kao u Afrikanaca. Jedan ili dvojica, koji izgleda da su im bili starešine, imali su blistave srebrne ukrase oko vrata i u ušima, i nosili su drečave vratne marame žute, skrletne ili jasno-zelene boje. Ali su im noge i ruke bile gole, i cela ta grupa izgledala je bedna i prljava. Dervard ne vide kod njih nikakvo oružje, izuzev onih dugačkih noževa kojim su mu malo ranije zapretili, i jedne kratke krive sablje ili mavarske đorde, koju je nosio jedan živahan mladić. Ovaj je često hvatao rukom za balčak, dok je svojim čudnim lelecima prevazilazio sve u toj družini, te je izgledalo kao da u njih meša i osvetničke pretnje.

Ta razuzdana i drečava gomila bila je po izgledu toliko različita od svih ljudskih bića koja ]e Kventin ikad video, da je bio gotov da zaključi da je to grupa Saracena, onih „neznabožačkih pasa“ koji su bili protivnici plemenitih vitezova i hrišćanskih vladalaca u svim romanima koje je čitao ili o kojima je slušao. On se baš spremao da se udalji od tako opasnih suseda, kad se začu topot konja u trku, i na te pobožne Saracene, koji su bili već poneli na svojim ramenima telo svoga druga, ustremi se jedan odred francuskih vojnika.

Ova iznenadna pojava pretvori pravilne jauke narikača u pravu prestravljenu ciku. Za tren oka baciše telo na zemlju, i oni što su bili oko njega pokazaše se najveštiji i najživlji u bežanju, provlačeći se ispod konja i izbegavajući vrhove kopalja koji su bili upereni na njih uz uzvike „Obaraj proklete neznabožačke lupeže, hvataj pa ubijaj, vezuj kao zverove, bodi kao kurjake!“

Ovi uzvici bili su propraćeni kasapljenjem, koje je bilo u skladu sa rečima. Ali su begunci bili tako hitri, a zemljište tako nepovoljno za jahače zbog šibljaka i žbunja, da su samo dvojica bili oboreni i uhvaćeni; jedan od njih bio je onaj mladić sa sabljom, i on je isprva pokazao izvestan otpor. Kventina, na koga sudbina kao da se beše okomila, uhvatiše u istom trenutku vojnici i vezaše mu ruke užetom uprkos njegovih protesta. Pri tom su ona dvojica koji su ga uhvatili pokazali takvu brzinu i okretnost, da se iz toga videlo da nisu novajlije u policijskom zanatu.

Gledajući sa strepnjom u vođu konjanika, od koga se nadao da će dobiti slobodu, Kventin nije bio načisto da li treba da se raduje ili da se boji, jer u njemu poznade onog zlopoglednog i ćutljivog pratioca gazda Pjera. Istina, ma kakav da je bio zločin zbog koga su ovi nepoznati ljudi mogli da budu okrivljeni, ovaj službenik zacelo zna iz njihovog jutrošnjeg susreta da on, Dervard, nema s njima nikakve veze. Ali je bilo mnogo teže pitanje da li bi taj natmureni čovek mogao biti njemu naklonjen sudija i svedok u njegovu korist, te je zbog toga on bio u nedoumici da li će popraviti svoj sadašnji položaj ako mu se neposredno obrati.

Ali mu ne ostade mnogo vremena za kolebanje. — Vešaljko i Andrice! — reče zlopogledni policajac dvojici iz odreda. — Ova su drveta sasvim zgodna za naš posao. Hoću da pokažem ovim nevernicima, ovim lopužama i čarobnjacima da li treba da se mešaju u kraljevo pravo suđe, kad ono dosegne nekoga od njihovog prokletog roda. Sjašite, deco, i vršite brzo svoj posao.

Vešaljko i Andrica sjahaše za tren oka, i Kventin opazi da svaki od njih ima na zadnjem i prednjem delu sedla jedno ili dva umotana užeta, koja oni žurno odviše, te se jasno videlo da su to užeta za vešanje, sa spremljenom kobnom omčom. Kventinu se krv sledi u žilama kad vide da oni odabraše tri užeta, jer razumede da jedno treba da se obavije oko njegovog vrata. On se glasno obrati policajcu, potseti ga na njihov jutrošnji susret, pozva se na pravo slobodnog škotskog građanina u prijateljskoj i savezničkoj zemlji, i reče da on nema pojma o tim ljudima sa kojima je uhvaćen i o njihovim zločinima.

Policajac kome se Dervard beše ovako obratio, jedva htede da ga pogleda dok je govorio, i ne pokloni nimalo pažnje njegovom pozivanju na njihovo ranije poznanstvo. On se samo okrete jednome ili dvojici seljaka koji sad behu prišli bilo da dobrovoljno svedoče protiv zarobljenika, bilo iz proste radoznalosti, pa reče grubo:

— Je li ovaj mladić bio sa skitnicama?

— Dabome da je bio, i neka oprosti vaše gospodstvo, — odgovori jedan od seljaka — on je baš prvi drsko presekao uže i skinuo onog lupeža koga je pravosuđe njegovog veličanstva s pravom obesilo, kao što smo kazali vašoj preuzvišenosti.

— Ja bih se zakleo u boga i svetog Martina iz Tura da sam ga video u njihovoj družini — reče drugi seljak — kad su opljačkali naš salaš.

— Ali ne, oče! — reče jedan dečko. — Onaj bezbožnik đio je crnomanjast, a ovaj mladić je plav; onaj je imao kratku kovrdžavu kosu, a ovaj ima dugačku i plavu.

— Jes’, dete, — Seče seljak — i možda ćeš da kažeš da je onaj imao zelen kaput, a ovaj sivu dolamu. Ali njegova preuzvišenost, vrhovni istražnik, zna da oni umeju da promene boju svoga lica isto kao i svoje kapute, zato ja mislim da je to bio baš on.

— Dovoljno je što ste ga videli da se umešao u izvršavanje kraljeve presude, pokušavajući da spase jednog pogubljenog zločinca — reče policajac. — Vešaljko i Andrice, požurite!

— Stanite, gospodine zapovedniče! — uzviknu mladić u samrtnim mukama. — Saslušajte me, nemojte dopustiti da umrem nevin, jer ćete odgovarati za moju krv mojim zemljacima na ovom svetu, a nebeskoj pravdi na onom.

— Ja ću odgovarati za svoja dela i na ovom i na onom svetu — reče policajac hladno, pa dade dželatima nekakav znak levom rukom. Zatim, uz jedan pobednički i pakostan osmejak, dodirnu kažiprstom svoju desnu ruku koja je visila u zavoju, jer je verovatno bila povređena udarcem što mu ga je Dervard zadao toga jutra.

— Podli, osvetoljubivi bedniče! — odgovori Dervard, jer se iz toga beše uverio da je lična osveta bila jedina pobuda koja je gonila toga čoveka da tako strogo postupa s njim, i da od njega ne može očekivati nikakvu milost.

— Taj jadni mladić bunca — reče policajac. — Kaži mu neku utešnu reč pre nego što ode na drugi svet, Vešaljko! Ti umeš da obodriš ljude u ovakvim slučajevima, kad nema ispovednika. Pokloni mu jedan minut duhovnog savetovanja, a u narednom minutu požuri s poslom. Ja moram da nastavim patroliranje. Vojnici, za mnom!

Starešina policije odjaha u pratnji svojih stražara, izuzev dvojice ili trojice, koje ostavi da pomažu pri pogubljenju. Nesrećni mladić baci za njim jedan pogled pun očajanja, jer mu se činilo da i najmanja mogućnost da se spase iščezava sa svakim udarom kopite njegovoga konja koji se udaljavao. On pogleda oko sebe izbezumljeno i začudi se, čak i u tim trenucima, kad vide da su njegovi zarobljeni saputnici ostali nepokolebljivo mirni. Oni su pre toga pokazivali svakojake znake straha i pokušavali na sve načine da pobegnu; ali sada, kada su bili uhvaćeni i osuđeni očevidno na neizbežnu smrt, čekali su njen dolazak sa potpunom smirenošću. Možda su njihova mrka lica malo požutela zbog kobnih priprema koje su gledali, ali niti su se uzrujala, niti im je u očima potamneo blesak jogunaste oholosti. Oni su ličili na lisice koje, pošto propadnu svi njihovi lukavi i vešti pokušaji bekstva, umiru sa nemom i turobnom čvrstinom, koju ne pokazuju vuci i medvedi, ta besna divljač.

Nije ih zastrašilo ponašanje njihovih dželata, koji su vršili svoj posao sporije nego što im njihov gospodar beše naredio. Ovi su tako postupali verovatno stoga što su bili navikli da uživaju u vršenju svoga gnusnog posla. Zadržaćemo se za trenutak da ih opišemo, jer u doba tiranije, pa bila ona despotska ili narodna, dželatova ličnost postaje važna činjenica.

Ova dva službenika bila su sasvim različita u izgledu i držanju. Luj ih je obično zvao Demokrit i Heraklit, a njihov gospodar, starešina policije, nazivao je jednoga Žan-Plačko, a drugoga Žan-Smeško.

Vešaljko je bio visok, mršav i jeziv čovek, neobično ozbiljna lica Oko vrata nosio je krupne brojanice, koje je pobožno nudio na uslugu onim paćenicima nad kojima je izvršivao svoju dužnost. Uvek je imao spremnu neku latinsku izreku o ništavnosti i taštini čovečijeg života, i da je samo bilo dopušteno da vrši dvostruku službu, on bi mogao u isti mah biti i tamnički ispovednik i dželat. Andrica je, naprotiv, bio veseo, punačak i živahan čovečuljak, koji je tako čilo vršio svoju dužnost kao da je to najzabavniji posao na svetu. Izgledalo je da on oseća neku nežnu naklonost prema svojim žrtvama, i uvek je govorio o njima blago i prijateljski. Oni su bili njegovi jadni čestiti drugovi, njegove lepe ljubimice, njegove prije ili pak dobre čike, već prema njihovim godinama i polu. I dok se Vešaljko trudio da im ulije filozofske i verske poglede na budućnost, Andrica bi retko kad propustio da ih ne razveseli nekom pošalicom, kao da je hteo da im olakša da napuste ovaj život, koji je smešan, odvratan i nedostojan da mu čovek pridaje važnost

Ne mogu reći zašto, ali su ova dva izvrsna čoveka, i pored toga što su bili tako različito obdareni i što se takvi darovi retko nalaze kod ljudi njihovoga zanata, bili prezreniji nego možda ijedan njihov sabrat i pre njih i posle njih. Jedina nedoumica onih koji su nešto znali o njima bila je: da li se svet više bojao i dublje gnušao ozbiljnog i svečanog Vešaljka ili veselog šaljivog i živahnog Andrice. Nema sumnje da su u tom pogledu oni prevazilazili sve dželate u Francuskoj, izuzev možda njihovog zapovednika, Tristana Lermita, čuvenog starešine policije, ili njegovoga gospodara Luja XI.

Ne treba verovati da su ovo bile misli Kventina Dervarda. Život, smrt, vreme i večnost klizili su pred njegovim očima, i to je bio prizor koji svakoga zbunjuje i poražava, te ljudsko biće pred njim uzmiče natrag u svoje slabosti, mada bi ljudski ponos želeo da ne ustukne. On preporuči sebe bogu svojih predaka: a kad to učini, prosta kapelica bez krova, u kojoj su počivali skoro svi članovi njegove loze izuzev njega, sinu mu u sećanju. „Naši feudalni neprijatelji sahranili su moje srodnike u našoj zemlji, — mislio je on — a ja moram da budem hrana gavranima i jastrebima u tuđinskoj zemlji, kao kakav anatemisani zločinac!“ Suze mu linuše iz očiju i protiv njegove volje. Vešaljko ga dodirnu po ramenu i čestita mu što se pobožno pomirio sa smrću, pa svečano uzviknu Beat qui in Domino meriuntir{7} i napomenu da je srećna ona duša koja ostavlja telo dok je još suza u oku. Andrica, lupnuvši ga po drugom ramenu, pozva ga:

— Budi hrabar, lepi moj sinko! Pošto već moraš da započneš igru, neka igranka otpočne veselo, jer su sve violine udešene, — pa istovremeno čupnu uže za vešanje, da bi dopunio svoju šalu.

Kako je mladić pogledao užasnuto najpre u jednog pa u drugog, oni mu na prostiji način pokazaše šta misle, gurajući ga ka kobnom drvetu i pozivajući ga da bude hrabar, jer će to biti gotovo za tren oka.

U tome sudbonosnom trenutku mladić baci jedan izbezumljen pogled oko sebe.

— Ima li ovde ijednog dobrog hrišćanina da me čuje

— reče on — i da javi Ludoviku Lesliju, strelcu Škotske garde, koga ovde zovu Ožiljko, da ovde hoće sramno da umore njegovog sestrića?

Ovo je bilo rečeno u dobar čas, jer jedan strelac Škotske garde, privučen pripremama za pogubljenje, stojao je tu sa još nekoliko drugih slučajnih prolaznika, pošto je hteo da posmatra šta se događa.

— Pazite dobro šta radite! — reče on dželatima.

— Ako je ovaj mladić Škotlanđanin po rođenju, ja neću dopustiti da se s njim sramno postupa.

— Ne daj bože, gospodine viteže. Ali mi moramo da se pokoravamo naređenjima — reče Vešaljko vukući Dervarda za ruku.

— Najkraći postupak uvek je najbolji — reče Andrica gurajući ga napred i držeći ga za drugu ruku.

Ali Kventin beše čuo reči ohrabrenja, pa napregnuvši snagu, odgurnu naglo oba dželata i vezanih ruku potrča ka škotskom strelcu.

— Zaštiti me, zemljače, — reče na svom maternjem jeziku — tako ti Škotske i svetog Andreje! Ja sam nevin; ja sam tvoj zemljak po rođenju. Zaštiti me, tako ti sudnjega dana!

— Tako mi svetog Andreje! Oni će morati da pređu preko mog tela, ako hoće da dopru do tebe! — pa isuka svoj mač.

— Preseci mi veze, zemljače, — reče Kventin — pa ću se i ja sam braniti.

Strelac to učini jednim potezom mača. Tada oslobođeni zarobljenik skoči iznenada na jednoga od stražara i otrže mu nadžak kojim je ovaj bio naoružan.

— A sad, — reče — priđite mi, ako smete!

Dva dželata počeše da se dogovaraju šapatom.

— Uzjaši i potraži starešinu, — reče Vešaljko

— a ja ću ih zadržati ovde, ako uzmognem. A vi stražari, k oružju!

Andrica uzjaha svog konja i otide, a ostali stražari skupiše se na zapovest Vešaljkovu tako žurno, da time dadoše priliku onoj dvojici zarobljenika da pobegnu za vreme tog meteža. Možda se stražari i nisu mnogo trudili da ih zadrže, jer su se već bili zasitili krvi ovakvih jadnika, te im je, poput zverova, usled neprestanog ubijanja već bilo dosadilo prolivanje krvi. Ali im je izgovor bio to što su smatrali da treba da štite Vešaljka, jer je postojalo suparništvo, koje je ponekad dovodilo do otvorenih sukoba između škotskih strelaca i policijskih stražara, koji su izvršavali naređenja svoga starešine.

— Dovoljno smo jaki da potučemo ove ohole Škotlanđane ne jedared nego i dvared, ako samo vi to želite — reče jedan od ovih vojnika Vešaljku.

Ali ovaj oprezni policajac dade mu znak da ostane miran, pa se obrati škotskom strelcu veoma učtivo:

— Nema sumnje, gospodine, da je velika uvreda za starešinu policije što ste vi uzeli slobodu da sprečavate izvršenje kraljevskog pravosuđa, koje je njemu povereno saglasno zakonima i propisima. A isto tako vi ste nepravični i prema meni, jer sam ja na osnovu zakonskih propisa imao u svojim rukama toga krivca. Ali vaš postupak nije koristan ni za samog mladića, jer bi on dosad i pedeset puta mogao doći do vešala a da ne doživi ovako povoljno postupanje kao maločas, pre nego što ste se vi tako nepromišljeno umešali.

— Ako moj mladi zemljak — reče Škotlanđanin osmehujući se — smatra da sam mu učinio nepravdu, ja pristajem da ga vratim vama na dalji postupak, bez ijedne reči protesta.

— Ne, ne! Tako ti neba, ne! — uzviknu Kventin.

— Više bih voleo da mi odrubiš glavu svojim dugim mačem, jer bi to više odgovaralo mome plemićkom poreklu, nego da umrem od ruke ovakve hulje i grubijana.

— Čujte ga kako grdi! — reče dželat. — Ah! kako brzo iščezavaju i najbolje naše odluke! On je maločas bio u tako bogougodnom raspoloženju da pođe na onaj svet, a za ciglo dva minuta postao je odmetnik.

— Reci mi odmah šta je učinio ovaj mladić — reče strelac.

— Usudio se — odgovori dosta ozbiljno Vešaljko — da skine leš jednog zločinca, iako sam ja svojom rukom urezao krin, kraljev znak, u drvo o koje je ovaj bio obešen.

— Kako to, mladiću? — reče strelac. — Kako vam je palo na um da tako povredite kraljevske propise?

— Pošto tražim vašu zaštitu, — odgovori Dervard — hoću da vam kažem istinu kao da se ispovedam. Video sam kako se jedan čovek koprca na drvetu, pa sam presekao uže i skinuo ga iz čistog čovekoljublja. Ja tada nisam ni mislio ni o krinu ni o šeboju, i nisam imao nameru da uvredim francuskog kralja koliko ni našega oca papu.

— A šta ti je kog vraga trebao onda taj leš? — reče strelac. — Kad bi ti pošao za ovim gospodinom, video bi ih na svakom drvetu kao grozdove, pa bi imao pune ruke posla, ako ti je naspelo da pabirčiš za dželatom. Ipak, ja neću da napustim svog zemljaka u nevolji, ako mogu da mu pomognem. Slušajte vi, službeniče policijskog starešine, vi vidite da je ovo samo jedna slučajna pogreška. Trebalo bi da imate malo sažaljenja prema jednom tako mladom putniku. U našem zavičaju on nije navikao da vidi da neko tako revnosno deli pravdu kao vi i vaš zapovednik.

— Ali to ne znači da ovakvi postupci nisu tamo potrebni, gospodine strelče, — reče Andrica, koji se tog trenutka beše vratio. — Drži se još malo, Vešalžo, jer će sad doći starešina. Odmah ćemo videti da li on voli da mu se iz ruku otme posao koji on još nije završio.

— I to u dobar čas, — reče strelac — jer eno dolaze ovamo nekoliko mojih drugova.

I zaista, dok je starešina policije Tristan jahao sa svojim odredom uz jednu padinu brežuljka na kome se odigravala ova prepirka, drugom stranom brežuljka dolazilo je isto tako žurno nekoliko škotskih strelaca koje je predvodio sam Ožiljko.

Ova žurba je pokazivala da Lesli nije bio onako ravnodušan prema svome sestriću kao što ga je Kventin u svome srcu optužio. Jer on, čim ugleda svog druga i Dervarda kako stoje u stavu odbrane, uzviknu:

— Kaningeme, zahvaljujem ti. Plemići drugovi, pomozite mi. Ono je jedan mlad škotski plemić, moj sestrić. Lindsi, Gatri, Tajri, mačeve iz korica, pa juriš!

Po svemu je izgledalo da će doći do očajničkog sudara između protivničkih strana; istina, one brojno nisu bile sasvim jednake, ali je bolje oružje škotskih vitezova pružalo ovima podjednak izgled na pobedu. Ali starešina policije, bilo da je sumnjao u ishod borbe, ili što je znao da to ne bi bilo po volji kralju, dade znak svojim pratiocima da se uzdrže od sile. Zatim upita Ožiljka, koji istupi napred kao vođa suprotne strane, šta on, vitez kraljeve telesne garde, namerava, kad se suprotstavlja pogubljenju jednog zločinca.

— Nije istina da ja to činim — odgovori Ožiljko.

— Tako mi svetog Martina! Ja mislim da ima neke razlike između pogubljenja jednog zločinca i ubistva moga rođenog sestrića?

— Vaš sestrić može da bude prestupnik kao i svaki drugi, gospodine, — reče starešina policije. — Svaki stranac u Francuskoj podložan je francuskim zakonima.

— Jest, ali mi, škotski strelci, imamo povlastice — reče Ožiljko. — Zar ne, drugovi?

— Tako je, tako je! — uzviknuše oni jednoglasno.

— Povlastice, povlastice! Živeo kralj Luj! Živeo hrabri Ožiljko! Živela škotska garda! Smrt svakome ko bi hteo da pogazi naše povlastice!

— Budite razumni, gospodo vitezi, — reče starešina policije. — Imajte obzira prema dužnosti koja mi je poverena.

— Mi nećemo da nam vi delite pravdu! — reče Kaningem. — Nama će deliti pravdu naši oficiri. Mi hoćemo da nam sudi kraljeva milost, ili naš zapovednik, pošto sad vrhovni komandant vojske nije ovde.

— I mi nećemo da nas veša niko drugi osim Sandi Vilson, stari vojni islednik našeg odreda — reče Lindsi.

— To bi značilo izneveriti Sandija, koji je najpošteniji od svih onih koji su ikada pripremali uže za vešanje, ako bismo dopustili da nam drugi sudi — reče Ožiljko. — Ako bi trebalo da ja budem obešen, niko drugi ne bi bio dostojan da mi zaveže okovratnik.

— Ali, slušajte vi, — reče starešina policije — ovaj mladić nije iz vašeg odreda i ne može da se koristi onim što vi nazivate svojim povlasticama.

— Ono što mi nazivamo svojim povlasticama mora svako da uvažava — reče Kaningem.

— Mi nećemo da čujemo da neko u njih sumnja! — uzviknuše svi strelci složno.

— Vi niste razumni, gospodo, — reče Tristan Lermit. — Niko ne osporava vaše povlastice; ali ovaj mladić nije vaš drug.

— On je moj sestrić! — reče Ožiljko ponosito.

— Ali nije strelac kraljeve garde, mislim — odvrati Tristan Lermit.

Strelci se zgledaše pomalo u nedoumici.

— Ipak ne popuštaj, druže, — došapnu Kaningem Ožiljku. — Kaži da je on već stupio u naše redove.

— Tako mi svetog Martina, dobro veliš, dragi zemljače, — odgovori Lesli, pa se pojačanim glasom zakle da je toga dana upisao svog rođaka kao jednog od svojih pratilaca.

Ova izjava bila je odlučan dokaz.

— Onda je dobro, — reče policajac Tristan, jer je znao koliko se kralj plašio da izgubi odanost svoje garde. — Vi poznajete, kao što kažete, svoje povlastice i nije moja dužnost da se svađam sa kraljevim gardistima, ako se to može izbeći. Ali ja ću obavestiti kralja o ovome, pa neka on sam odluči. A želeo bih da znate da ja, radeći ovako, postupam mnogo umerenije nego što me možda moja dužnost ovlašćuje.

Rekavši to, on pođe sa svojom pratnjom, a strelci ostadoše da se žurno posavetuju šta sad treba da čine.

— Mi moramo pre svega da obavestimo o ovome lorda Kroforda, našeg zapovednika, i da unesemo mladićevo ime u spisak.

— Ali, gospodo i moji viteški prijatelji i spasioci, — reče Kventin sa izvesnim kolebanjem — ja se još nisam odlučio da li ću da stupim u službu s vama ili ne.

— Onda se odluči — reče njegov ujak — da li hoćeš da stupiš ili da budeš obešen. Jer, uveravam te, iako si ti moj sestrić, ja ne vidim drugog načina da izbegneš vešala.

To je bio dokaz bez pogovora, i on odmah primora Kventina da pristane na ono što bi inače smatrao kao ne mnogo prijatan predlog. Ali malopređašnje spasenje od užeta koje mu je stvarno već bilo na vratu, verovatno bi ga nagnalo da prihvati i gori predlog nego što je bio ovaj.

— On mora da pođe s nama u našu kasarnu, — reče Kaningem — jer samo u našem krugu može da bude bezbedan, dok ovi lovci na ljude tumaraju po okolini.

— Zar ne bih mogao da ostanem još ovu noć u gostionici gde sam doručkovao, dragi ujače? — reče mladić, misleći možda, kao mnogi novi regruti, da makar i jedna noć u slobodi znači dobit.

— Jest, dragi sestriću, — odgovori njegov ujak ironično — da bismo možda imali zadovoljstvo da te izvadimo iz nekog kanala ili jarka, ili možda iz nekog rukavca Loare, zašivenog u vreću da bi mogao lakše da plivaš, jer izgleda da bi se ovo tako završilo. Dvorski istražnik nasmehnuo se na nas kad je polazio, — nastavi on obraćajući se Kaningemu — a to je znak da su njegove namere opasne.

— Ne plašim se ja njegovih opasnih namera — reče Kaningem. — Ovakvu divljač kao što smo mi ne mogu da domaše njegove strele. Ali ja bih želeo da ti sve ovo ispričaš onome đavolu Oliviju, koji je uvek dobar prijatelj Škotske garde i koji će videti čika Luja pre starešine policije, jer će ga brijati sutra ujutru.

— Ali, znaš, — reče Ožiljko — nije dobro otići Oliviju praznih ruku, a ja sam ogoleo kao breza u decembru.

— A i mi ostali isto tako — reče Kaningem. — Ali Olivije se valjda neće ustezati da jedanput primi našu škotsku časnu reč. Mi možemo između sebe da skupimo lepu sumu onoga dana kad primimo narednu platu; a ako on računa da tada nešto dobije, ja vam kažem da će dan isplate doći i ranije nego obično.

— Sad pođimo u dvor, — reče Ožiljko — a moj sestrić će nam ispričati usput kako je navukao na sebe gnev starešine policije, pa da znamo kako da udesimo naš izveštaj za Kroforda i Olivija.

STUPANJE U VOJSKU

Mirovni sudija:

Dodaj mi pravilnik — pročitaj odredbe —

Zakuni se, poljubi knjigu — potpiši i junak budi;

Iz državne kase, za buduća junaštva,

Šest penija na dan hranu i ostatak.

„Oficir za regrutaciju“

Pošto narediše jednom svome pratiocu da sjaše, strelci dadoše njegovoga konja Kventinu Dervardu, pa on zajedno sa svojim ratobornim zemljacima odjaha trkom ka zamku Plesi da postane, iako bez svoje volje, stanovnik te sumorne tvrđave koja ga je svojim izgledom toliko iznenadila toga jutra.

Dok su jahali, ujak ga je neprestano pitao i on mu tačno ispriča događaj koji ga je toga jutra doveo u tako veliku opasnost. Iako je on smatrao da je njegovo pričanje uzbudljivo, ono izazva kod njegovih pratilaca mnogo smeha.

— Pa ipak, to nije nimalo zgodna šala, — reče njegov ujak — jer koji je vrag naterao ovog bezumnog dečka da dira leš jednog prokletog jevrejskog ili mavarskog neznabošca i nevernika?

— Da se on posvadio sa policajčevim vojnicima oko kakve zgodne ženice, kao Majkel od Mofata, onda bi šala bila mnogo duhovitija — reče Kaningem.

— Ali ja mislim da je uvreda za našu čast što Tristan i njegovi ljudi tobože ne razlikuju naše škotske kape od fesova i turbana onih lupeža i skitnica — reče Lindsi. — Ako oni neće da vide tu razliku, treba ih silom naučiti. Ali ja verujem da Tristan namerno greši, da bi mogao da zgrabi dobre Škotlanđane koji dolaze ovamo da posete svoje rođake.

— Smem li da zapitam ujače, — reče Kventin — kakvi su ti ljudi o kojima govorite?

— Dabome da možeš pitati, — reče njegov ujak — ali ja ne znam, dragi sestriću, ko bi umeo da ti odgovori. Ja zacelo ne, iako ja možda znam isto koliko i drugi. Ali oni su se pojavili u ovoj zemlji pri godinu-dve dana, kao roj skakavaca.

— Jest, — reče Lindsi — a Žak Dobričina (tako mi nazivamo seljake, mladiću, a i ti ćeš vremenom naučiti naš način govora), pošteni Žak, kažem ti, malo mari koji mu vetar donosi bilo njih bilo skakavce, nego bi više voleo da zna koja će ih oluja opet odneti.

— Zar su oni takve štetočine? — zapita mladić.

— Štetočine? Eh, dečko, pa to su bezbožnici, ili jevreji, ili u najmanju ruku muhamedanci, i oni ne poštuju ni Bogorodicu ni svece (tu se on prekrsti), kradu sve što im dođe pod ruku, pevaju i proriču sudbinu — dodade Kaningem.

— I priča se da ima lepih cura među tim ženama — reče Gatri. — Ali Kaningem to zna najbolje.

— Kako, brate! — reče Kaningem. — Nadam se da nemaš nameru da me koriš?

— Zacelo da nemam — odgovori Gatri.

— Ja tražim da mi sude moji drugovi — reče Kaningem. — Ti si kazao da sam ja, škotski plemić koji živi pod okriljem svete crkve, imao draganu među tom neznabožačkom žgadijom.

— Ne, ne! — reče Ožiljko. — On se samo šalio. Nećemo svađe među drugovima.

— Onda nam nisu potrebne ni takve šale — reče Kaningem mrmljajući kao da govori sebi u nedra.

— Ima li takvih skitnica i u drugim zemljama osim Francuske? — reče Lindsi.

— Dabome da ih ima. Čitava plemena pojavila su se u Nemačkoj, Španiji i Engleskoj — odgovori Ožiljko. — Ali ih milošću dobroga svetoga Andreje u Škotskoj još nema.

— Škotska je — reče Kaningem — odveć hladna zemlja za skakavce, a odveć siromašna za lopove.

— Ili možda Džon Brđanin neće da trpi da tamo uspevaju drugi lopovi osim njegovih domaćih — reče Gatri.

— Obaveštavam vas — reče Ožiljko — da sam ja iz Angaskih planina i da imam među brđanima plemiće rođake u Glen Ajlu, te neću da se klevetaju brđani.

— Nećeš valjda poricati da se tamo krade stoka? — reče Gatri.

— Poterati neko june ili tako što, nije nikakva krađa — reče Ožiljko, — i to ću ja braniti kad god i kako god hoćete.

— Stidi se, druže! — reče Kaningem. — Ko sad traži svađu? Ovaj mladić ne treba da gleda ovakvo izopačavanje istine. Hajde, evo smo već kod zamka. Ja častim burence vina da bi se pojačalo prijateljstvo i da pijemo u slavu Škotske, i Planinske i Dolinske, ako hoćete da dođete k meni na večeru.

— Prima se, prima se! — reče Ožiljko. — A ja ću častiti još jedno da speremo neljubazne reči i da pijemo u zdravlje moga sestrića pri njegovom stupanju u naš odred.

Kad se približiše, vratanca u gradskoj kapiji otvoriše se i pokretni most se spusti. Oni uđoše jedan po jedan, ali kad se Kventin pojavi, stražari ukrstiše koplja i narediše mu da stane, a zapete strele i puške uperiše se na njega sa bedema. Stražari su bili neumoljivi u vršenju svoje dužnosti, iako je mladi stranac bio u društvu jednog dela posade, pa čak i sa strelcima istog odreda koji je bio na straži.

Ožiljko, koji namerno beše ostao pored svog sestrića, dade im potrebna objašnjenja. Posle dosta dugog kolebanja i oklevanja, mladića odvedoše pod strogom stražom u stan lorda Kroforda.

Ovaj škotski plemić bio je jedan od poslednjih živih članova one hrabre družine škotskih lordova i vitezova koji su tako dugo i tako verno služili Karlu VI u krvavim ratovima kada je obezbeđena nezavisnost Francuske krune, a Englezi isterani iz Francuske. Još kao mladić borio se on pored Daglasa i Bjukna, jahao za zastavom Jovanke Orleanke i bio možda jedan od poslednjih škotskih vitezova koji su tako rado izvukli svoj mač da brane kraljevski znak krinovog cveta, i da se bore protiv svojih „drevnih neprijatelja Engleza“. Zbog promena koje se behu dogodile u kraljevini Škotskoj, a možda i stoga što se već bio navikao na francusko podneblje i način života, stari plemić nije više ni pomišljao da se vrati u svoj rodni kraj, utoliko više što je svojim visokim položajem koji je imao na dvoru Luja XI i svojim otvorenim i poštenim karakterom stekao znatan uticaj na kralja, koji mada nije mnogo verovao u ljudsku ispravnost i časnost, ipak je imao poverenja u ove osobine lorda Kroforda i davao mu utoliko veću vlast, što se on nije mešao ni u šta što bi bilo izvan delokruga njegove dužnosti.

Ožiljko i Kaningem pođoše za Dervardom i sprovodnicima u stan svoga oficira, koji svojim dostojanstvenim izgledom i zbog poštovanja što su mu ukazivali ovi ponositi vojnici, koji izgleda da nisu poštovali nikoga drugog, načini dubok utisak na mladića.

Lord Kroford bio je visoka rasta, a usled starosti beše prosto mršav i vitak. Ipak je on u svojim mišićima još imao barem snagu ako ne i mladićku gipkost, te je mogao da izdrži težinu oklopa za vreme marša isto kao i najmlađi vojnici koji su jahali u njegovoj trupi. Lice mu je bilo ružno, izbrazdano ožiljcima i mrko ot nepogoda, a njegove oči, koje su gledale smrti u oči u trideset velikih bitaka, ipak su izražavale više mirno preziranje opasnosti nego pomamnu hrabrost vojnika-najamnika. Visok i prav, imao je sad na sebi široku sobnu haljinu sa pojasom od bivolje kože, o kome je visio nož sa mnogo lepih urezanih šara na balčaku. Oko vrata imao je kolajnu i orden svetog Mihajla. Sedeo je na divanu zastrtom jelenskom kožom i sa naočarima na nosu (koje su tada bile tek skorašnji pronalazak) trudio se da pročita jedan vrlo veliki rukopis sa naslovom „Ratni Ružičnjak“, trebnik vojne i civilne politike koji je Luj sastavio za svoga sina, naslednika prestola, i o kome je želeo da čuje mišljenje iskusnoga škotskoga ratnika.

Lord Kroford ostavi knjigu malo mrzovoljno kad uđoše ovi neočekivani posetioci i zapita na svom prosto-narodnom narečju „koga vraga i đavola sad traže.“

Ožiljko, sa više poštovanja nego što bi ga možda ukazao i samom Luju, ispriča veoma opširno sve što se njegovom sestriću dogodilo i smerno zamoli da im njegovo gospodstvo pruži svoju zaštitu. Lord Kroford je slušao veoma pažljivo. On nije mogao da se ne nasmeje naivnosti sa kojom se mladić umešao da pomogne obešenom zločincu, ali zavrte glavom kad saznade za prepirku između škotskih strelaca i policajaca.

— Dokle ćete mi vi — reče — donositi ovakve zamršene kanure, da ih ja rasplićem? Koliko ću još puta morati da vam kažem, a naročito vama dvojici Ludoviče Lesli, i tebi, Arči Kaningeme, da se tuđinski vojnici moraju ponašati skromno i pristojno prema meštanima, ako ne žele da imaju sve varoške pse za svojim petama? Ipak, ako baš morate da se s kim dohvatite, meni je milije da to bude sa onim nevaljalcem policijskim starešinom nego ma s kim drugim, i ja se manje ljutim na vas zbog toga sukoba nego zbog drugih vaših zađevica, Ludoviče, jer je bila sasvim prirodna i plemenita dužnost da ukažeš pomoć svom rođaku. Ovaj bezazleni mladić ne treba više da ima neprilika, zato mi dodaj spisak našeg odreda sa one police da odmah dopišemo i njegovo ime, te da može da se koristi našim povlasticama.

— Ako bi vaše gospodstvo dopustilo... — poče Dervard.

— Da luda derana! — uzviknu njegov ujak. — Zar hoćeš da govoriš njegovom gospodstvu i kad nisi pitan?

— Budi strpljiv Ludoviče, — reče lord Kroford — i pusti da čujemo šta ovaj dečko želi da kaže.

— Samo to, ako dopusti vaše gospodstvo, — odgovori Kventin — da sam ranije kazao svome ujaku kako još nisam sasvim rešen da stupim u ovu službu; oli sad hoću da kažem da sam se čvrsto odlučio da stupim, otkako sam video plemenitog i iskusnog zapovednika pod kojim treba da služim, jer se u vašim očima vidi moć i pouzdanje.

— Dobro si rekao, mladiću, — reče stari lord, kome je godila ta pohvala. — Mi smo stekli izvesno iskustvo, a bog nam je poslao svoju milost da bismo se usavršili i u vojničkoj službi i u komandovanju. Od sada si, Kventine, član našega časnog odreda škotske telesne garde kao štitonoša svoga ujaka, i služićeš pod njegovim kopljem. Nadam se da ćeš dobro vršiti svoju dužnost, jer ćeš biti dobar ratnik, ako si hrabar koliko izgledaš, a potomak si jedne plemićke porodice. Ludoviče, ti ćeš paziti da se tvoj rođak marljivo vežba u vojničkoj službi, jer ćemo ovih dana imati da lomimo koplja.

— Tako mi moga balčaka, radujem se tome, vaša svetlosti, jer bi ovo zatišje načinilo od nas mekušce. Ja već osećam neku klonulost duha, zatvoren uvek u ovoj prokletoj tvrđavi.

— Vidiš, jedna ptica mi je cvrkutnula u uvo — nastavi lord Kroford — da će se stara ratna zastava uskoro opet zalepršati na bojištu.

— Popiću pehar više večeras u čast te lepe ptičije pesme — reče Ožiljko.

— Ti bi pio za svaku pesmu — reče lord Kroford.

— Bojim se, Ludoviče, da će ti piće doći glave jednoga dana.

Lesli, malo postiđen, odgovori da ga nije morila žeđ već nekoliko dana, ali da njegovo gospodstvo zna da je u njihovom odredu običaj da se popije koja čaša dobrodošlice za zdravlje novoga druga.

— To je istina, — reče stari vojskovođa. — Bio sam zaboravio taj slučaj. Poslaću vam nekoliko kondira vina da pomognem vašem veselju, ali neka se ono završi o sunčevu zalasku. I pazite da se pažljivo odaberu vojnici koji će biti na straži, i da nijedan od njih ne učestvuje nikako u vašoj terevenci.

— Naređenja vašeg gospodstva biće tačno izvršena, — reče Ludovik — i po običaju dići ćemo čaše u vaše zdravlje.

— Možda ću i sam navratiti — reče lord Kroford — da vidim vaše veselje i da pogledam da li je sve u redu.

— Poseta vašega gospodstva biće nam izvanredno prijatna — reče Ludovik, pa se zatim svi povukoše u najboljem raspoloženju da pripreme svoju vojničku gozbu, na koju Lesli pozva dvadesetak svojih drugova koji su već bili navikli da sede za istim stolom.

Vojnička gozba može se obično pripremiti brzo, samo ako se ima pod rukom dovoljno jela i pića. Ali za ovu priliku Ludovik pohita da nabavi malo bolje vino nego obično, napominjući da je stari lord onaj na koga se mora ponajpre misliti, i da on, iako njima preporučuje umerenost, nikad ne propusti nijednu priliku da, pošto za kraljevim stolom popije vina koliko god mu pristojnost dopušta, završi veče pored bokala s vinom. — Zato se pripremite, drugovi, — reče on — da slušate stare priče o bitkama kod Verneja i Božea.{8}

Gotska dvorana u kojoj su se obično sastajali, bila je stoga žurno uređena što se bolje moglo. Sluge su hitno poslane da naberu zelene rogozine da se njom zastre pod, a zastave pod kojima su škotski strelci išli u borbu ili koje su oteli od neprijatelja bile su razastrte po stolovima i zidovima odaje.

Odmah zatim snabdeše mladoga regruta što su brže mogli odelom i oružjem Škotske garde da bi u svakom pogledu mogao da uživa njihove znatne povlastice, na osnovu kojih je, uz pomoć svojih zemljaka, mogao slobodno da se odupre vlasti i gnevu policijskog starešine, iako je bilo poznato da mu je vlast bila isto toliko velika koliko i gnev nepopustljiv.

Gozba je bila neobično vesela i gosti su potpuno pustili na volju svojim narodnim sklonostima prilikom primanja u svoje redove jednog novajlije iz njihove drage otadžbine. Pevale su se stare škotske pesme, pričale stare priče o škotskim junacima, spominjala junaštva njihovih predaka i mesta gde su se odigravala, te je izgledalo da su plodne ravnice Turene privremeno preobraćene u brdovite i neplodne oblasti Kaledonije.

Kad je razdraganost bila na vrhuncu i kad se svaki trudio da kaže nešto što bi ulepšalo dragu uspomenu na Škotsku, veselje dobi nov podstrek dolaskom lorda Kroforda koji je, kao što Ožiljko beše dobro predskazao, sedeo kao na trnju za kraljevom trpezom, dok mu se nije ukazala prilika da se izvuče i dođe na svetkovinu svojih zemljaka. Počasno mesto bilo je određeno za njega uvrh stola, jer prema običaju toga doba i pravilniku njihovoga odreda, iako je on bio njihov vođ i zapovednik odmah posle kralja i vrhovnog komandanta, ipak, pošto su članovi toga odreda (ili kako bismo danas kazali — vojnici) bili smatrani kao plemići po rođenju, njihov starešina mogao je da sedi s njima za istim stolom bez štete po svoj ugled i da učestvuje u njihovim gozbama a da ne umanji svoje starešinsko dostojanstvo.

Isprva lord Kroford ipak odbi da sedne na mesto koje mu je bilo određeno i preporuči im „da se i dalje vesele“, a on je stojeći posmatrao njihovu pijanku, dok mu se na licu videlo da mnogo uživa u tome.

— Ostavi ga na miru, — došapnu Kaningem Lindseju, kad ovaj ponudi vino njihovom plemenitom starešini — ostavi ga na miru, ne treba ljude prisiljavati. Pusti ga neka pije kad njemu bude volja.

I zaista, stari lord, koji se isprva beše nasmejao, zavrteo glavom i spustio nenačet pehar vina ispred sebe, poče uskoro kao rasejano da srkuće iz pehara, pa se srećom seti da bi slutilo na zlo ako i on ne bi ispio pehar u zdravlje viteškog mladića koji je stupio u njihove redove toga dana. On održa zdravicu, koja je bila pozdravljena, kako se samo može zamisliti, mnogim veselim poklicima kad stari vojskovođa reče da je obavestio gospodina Olivija o onome što se dogodilo toga dana.

— I pošto — reče on — taj strugač brade ne voli bogzna koliko onog istezača vratova, on mi je pomogao da od kralja dobijem nalog kojim se naređuje starešini policije da obustavi svaki postupak, pod ma kojim izgovorom, protiv Kventina Dervarda, i da u svakoj prilici poštuje povlastice Škotske garde.

Novi poklici odjeknuše, pehari se ponovo ispuniše do vrha penušavim vinom i svi glasno napiše zdravicu plemenitom lordu Krofordu, hrabrom braniocu povlastica i prava svojih zemljaka. Čestiti stari lord nije mogao da ne uzvrati istom merom na ovu zdravicu, pa se kao nesvesno uvuče u naslonjaču koja je bila određena za njega i pozva Kventina da mu priđe. On ga obasu tolikim pitanjima o stanju u Škotskoj i o velikim tamošnjim porodicama, da Kventin već nije mogao na njih da se naodgovara. Za vreme ovog ispitivanja čestiti lord je s vremena na vreme prinosio pehar ustima, kao da ga celiva, napominjući da je društvenost lepa osobina škotskih plemića, ali da mladi ljudi, kao Kventin, treba u tome da budu obazrivi, inače se ona može da izvrgne u neumerenost. Ovom prilikom iskazao je mnoge pametne misli, sve dok njegov jezik, iako je veličao umerenost, nije počeo da izgovara reči malo tromije nego obično. Tada Kaningem, usled ratničkog oduševljenja koje se povećavalo posle svakog ispražnjenog kondira, pozva sve prisutne da nazdrave brzom razvijanju „oriflame“ — (ratne zastave francuskog kralja.)

— I povetarcu Burgonje, koji će je zalepršati! — dopuni Lindsej.

— Svom dušom svojom koja još živi u ovom istrošenom telu, prihvatam vašu zdravicu, mladići! — odazva se lord Kroford. — I ma koliko da sam star, nadam se da ću je još videti kako se leprša. Slušajte, drugovi, (jer ga vino beše učinilo malo poverljivijim), svi ste vi verni čuvari francuske krune, pa zašto onda da ne saznate da se ovde nalazi jedan izaslanik vojvode Karla Burgonjskog sa porukom u kojoj ima dosta srdžbe.

— Ja sam video kočije grofa Krevkera, konje i njegove pratioce — reče jedan od gostiju— u gostionici kod Dudovog Gaja. Kažu da mu kralj neće dopustiti da uđe u tvrđavu.

— Neka nebo pouči kralja da mu odgovori neljubazno! — reče Gatri. — Ali, na šta se vojvoda žali?

— Na mnogobrojne povrede granice, — reče lord Kroford — a sad i na to što je kralj primio pod svoju zaštitu jednu damu iz njegove države, jednu mladu groficu koja je pobegla iz Dižona, jer je vojvoda hteo da je, pošto je ona pod njegovim starateljstvom, uda za svog ljubimca Kampobasa.

— A je li ona zaista došla ovamo sama, poštovani gospodaru? — reče Lindsi.

— Ne, nije sasvim sama, već sa jednom starijom groficom, svojom rođakom, koja se odazvala željama svoje nećake u tom pogledu.

— A da li će se kralj, — reče Kaningem — pošto je on vojvodin feudalni gospodar, umešati u sukob između vojvode i njegove štićenice, nad kojom Karlo ima isto pravo koje bi kralj imao nad naslednicom burgonjskog prestola kad bi nešto vojvoda umro?

— Kralj će biti rukovođen, kao što uvek čini, načelima politike. A vi znate — nastavi Kroford — da on nije javno primio te vlastelinke niti ih stavio pod okrilje svojih kćeri, gospođe od Božea ili princeze Žane, te će se nesumnjivo upravljati prema prilikama. On je naš gospodar, ali nije nikakvo neverstvo ako kažem da će on „juriti s hrtovima, ili bežati sa zecom“ kad je u pitanju ma koji hrišćanski vladar.

— Ali vojvoda od Burgonje neće trpeti takvu dvoličnost — reče Kaningem.

— Neće, — odgovori stari lord — i zato izgleda da pe među njima doći do sukoba.

— Ah! neka bi sveti Andreja uskorio borbu! — reče Ožiljko. — Meni su predskazali već deset, dvadeset puta da ću ženidbom podići svoj dom do velike sreće. Ko zna šta se sve može dogoditi, ako jednom doživimo da se borimo za čast i ljubav plemenitih gospođa, kao što se opisuje u starim romanima?

— I ti spominješ ljubav plemenitih gospođa, ti, sa takvom brazdom na licu! — reče Gatri.

— Bolje nikako ne voleti, nego voleti neku neznabožačku Ciganku — odvrati mu Ožiljko.

— Prestanite, drugovi! — reče lord Kroford. — Ne bockajte se oštrim oružjem, ne peckajte se porugama, budite svi međusobno prijatelji! A što se tiče te plemenite gospe, ona je odveć bogata da bi pripala jednom siromašnom škotskom lordu, inače bih joj se i ja ponudio, zajedno sa mojih osamdeset godina, ili bar približno toliko. Ali ipak, ispijmo pehar u njeno zdravlje, jer kažu da ona blista lepotom kao buktinja.

— Čini mi se da sam je video — reče jedan strelac

— kad sam stražario na unutrašnjem bedemu. Ali je ona blistala pre kao slepi fenjer nego kao buktinja, jer su i nju i još jednu ženu odneli u dvor u zatvorenim nosiljkama.

— Stidi se! Stidi se, Arnote! — reče lord Kroford.

— Vojnik ne sme nikad pričati šta je video za vreme stražarenja. Uostalom, — dodade posle male počivke, jer lična radoznalost pobedi u šemu želju da pridikuje o disciplini koju je smatrao za potrebno da istakne — otkud znaš da je u jednoj od te dve nosiljke bila baš grofica Izabela od Kroa?

— Ne, vaše gospodstvo, — odgovori Arnot — ja ne znam o tome ništa drugo, osim da je moj nožar šetao moje konje putem što vodi u selo i naišao na mazgara Dogena, koji je baš vraćao nosiljke u gostionicu, jer one pripadaju gazdi od Dudovog Gaja, hoću reći onome što drži gostionicu „Kod krinovog cveta“. I tako je Dogen pozvao Sandersa Stida da popiju po čašu vina, pošto su se izranije poznavali, na što je ovaj, razume se, rado pristao...

— Razume se, razume se! — reče stari lord. — Želeo bih da vi, plemići, sprečite u buduće tako šta; jer te vaše sluge, nožari i prislužnici, kako bismo ih mi nazvali u Škotskoj, uvek su isuviše spremni da popiju čašu vina ma s kim, a to je opasno u ratu, i to se mora popraviti. Ali, Endru Arnote, tvoja je priča predugačka, i mi ćemo je preseći čašom vina, kao što kažu naši brđani. Nazdravimo grofici Izabeli od Kroa i poželimo joj boljeg muža nego što bi bio Kampobaso, koji je jedan bedan italijanski podlac! A sad, Endru Arnote, šta je mazgar kazao tvom sluzi?

— Pa eto, on mu je kazao u poverenju, ako dopušta vaše gospodstvo, — nastavi Arnot — da su te dve plemkinje, koje je on malo ranije odveo u dvor u zatvorenim nosiljkama, velike gospođe i da su potajno stanovale u gostionici njegovoga gazde nekoliko dana, gde ih je kralj nekoliko puta posetio u najvećoj tajnosti i ukazivao im veliku počast; i da su pobegle u dvor, kako on misli, iz straha od grofa Krevkera, izaslanika Burgonjskoga vojvode, o čijem je dolasku javio maločas jedan glasnik otposlan unapred.

— Zbilja, Endru, da li ti to misliš na mene? — reče Gatri. — Onda bih se zakleo da je to bio grofičin glas koji sam čuo kako peva uz gitaru kad sam maločas prolazio kroz unutrašnje dvorište. Glas je dolazio sa prozora Dofenove kule, a takvu melodiju nije još niko nikad čuo u dvorcu Plesi kod Parka. Vere mi, pomislio sam da to svira vila Meluzina. Stojao sam tamo, iako sam znao da je vaša trpeza postavljena i da ste svi već nestrpljivi, stojao sam tamo kao...

— Kao magarac, Džone Gatri, — reče njegov starešina. — Tvoj dugački nos udisao je miris gozbe, tvoje dugačke uši slušale su muziku, a tvoja kratka pamet nije ti davala mogućnost da se odlučiš šta ti je milije. Slušajte! Da li ovo zvona sa katedrale ne oglašavaju večernje? Zacelo da još nije vreme? To je onaj stari suludi crkvenjak odzvonio za večernje čitav sat ranije.

— Vere mi, zvona sasvim tačno označavaju čas — reče Kaningem. — Eno, sunce zalazi zapadno od vašarišta.

— Zbilja, — reče lord Kroford, — zar je baš tako? E, mladići, mi moramo da živimo u određenim granicama! Tiha voda breg roni. Na tihoj vatri — najslađe pivo. Veseli se, ali pametno! — to su mudre reči. Dignimo još jednom čaše za dobro naše stare Škotske, pa onda svak na svoju dužnost!

Ispiše oproštajni pehar, pa se gosti povukoše. Stasiti baron uze Ožiljka pod ruku, tobože da mu izda izvesna uputstva odnosno njegovog sestrića, ali možda uistinu da ne bi njegov dostojanstveni korak izgledao prisutnima manje čvrst nego što to dolikuje njegovom visokom zvanju i položaju glavnog zapovednika. Lice mu je bilo ozbiljno dok je prolazio kroz dva dvorišta koja su razdvajala njegov stan od svečane dvorane. Na rastanku, kad je zamolio Ludovika da pazi na postupke svoga sestrića, naročito u pogledu žena i vinskih pehara bio je tako svečan i ozbiljan kao kakav akov pun vina.

Međutim, nijedna izgovorena reč koja se odnosila na lepu groficu Izabelu, nije umakla mladome Dervardu, koga odvedoše u jednu sobicu da u njoj stanuje sa pažom svoga ujaka. U tome svom novom i skromnom stanu poče on mirno i duboko da sanjari i razmišlja. Čitalac će lako zamisliti da je mladi vojnik počeo da stvara divan roman na osnovu pretpostavljenog ili bolje reći prihvaćenog otkrića da je grofica od Kroa ona devojka iz kule čiju je pesmu tako predano slušao. Bio je to roman o plavokosom peharniku gazda Pjera i odbegloj grofici plemenita roda i veoma bogatoj: ona beži od mrskog verenika, ljubimca njenoga nasilničkog tutora, koji je zloupotrebio svoju feudalnu moć. Dok je tako razmišljao, Kventinu izađe pred oči slika gazda-Pjera, koji izgleda da je imao veliku vlast čak i nad onim užasnim policajcem iz čijih se ruku s velikom mukom izvukao. Naposletku mladićevo sanjarenje, koje njegov sobni drug, mali Vil Harper, nije nimalo ometao, prekide ujakov povratak. On naredi Kventinu da legne, da bi mogao sutra na porani i da pođe s njim u predvorje njegovoga veličanstva, kuda je prema rasporedu trebalo da ode na službu s petoricom svojih drugova.

IZASLANIK

Zaseni Francusku kao blesak munje;

Pre tvog izveštaja ja ću stići tamo,

I čuće se tada grmljava mog topa,

A sad idi! Budi glasnik gneva našeg.

„Kralj Džon“

Čak i da je Dervard bio nešto po prirodi sklon lenosti, larma od koje je kasarna strelaca odjekivala posle prvog zvona za ustajanje oterala bi zacelo i samu morsku vilu sa ležišta, a kamo li njega. Ali strogi red u zamku njegovoga oca i u manastiru Aberbrotika naučio ga je da ustaje u osvitak zore; te se on veselo obuče, dok je odjekivao zvuk truba i zveket oklopa, što je označavalo smenu stražara. Jedni su se vraćali u kasarnu posle noćne službe, drugi su odlazili na prepodnevno stražarenje, a treći, među kojima i njegov ujak, naoružavali su se da izbliza motre na Lujevu ličnu bezbednost. Kventin Dervard, sa osećanjima koja obuzimaju mladića u takvim prilikama, stavi na sebe sjajno odelo i oružje koje je odgovaralo njegovom novom položaju. Njegov ujak, koji je pažljivo i predano motrio da on bude opremljen propisno u svakom pogledu, nije mogao da prikrije svoje zadovoljstvo kad vide koliko sad njegov sestrić lepše izgleda. „Ako se pokažeš isto toliko pouzdan i hrabar koliko si lep, ja ću imati jednog od najuzornijih i najboljih štitonoša u gardi, što može samo da služi na čast porodici tvoje majke. Pođi sa mnom u dvoranu za prijem i pazi da uvek budeš iza mene.

Rekavši to, uze jedan veliki i težak nadžak, ukrašen divnim urezima i šarama, pa reče svom sestriću da i on uzme isto takvo oružje, samo lakše. Zatim otidoše u unutrašnje dvorište dvorca, gde su njihovi drugovi, koji su imali da stražare u unutrašnjim odajama, bili već postrojeni i pod oružjem. Štitonoše su stajale svaki iza svoga gospodara, te su tako obrazovali još jednu vrstu iza njih. Bilo je tu i dosta hajkača sa čistokrvnim konjima i rasnim psima, koje je Kventin posmatrao sa tako radoznalim uživanjem, da ga je njegov ujak morao nekoliko puta podsetiti da te životinje nisu tu radi njegovog ličnog zadovoljstva već radi kraljevog. Zaista, kralj je strasno voleo lov, koji je bio jedna od malobrojnih njegovih sklonosti, kojima je puštao na volju čak i kad bi to remetilo njegovu politiku, i bio je tako strog zaštitnik divljači u kraljevskim šumama, da se obično govorilo da će manje biti kažnjen onaj koji ubije čoveka nego onaj koji ubije jelena.

Na dati znak stražari se kretoše pod komandom Ožiljka, koji je toga dana vršio dužnost oficira, pa posle mnogih podrobnih zapovesti izdatih rečju i pokretom ruke, što svima dade priliku da pokažu krajnju i preteranu revnost u vršenju dužnosti, oni otidoše vojničkim korakom u dvoranu za prijeme, gde se kraljev dolazak očekivao svakog časa.

Kventin, koji dotada ne beše video sjaj i velelepnost dvorskog života, bio je u svom očekivanju skoro razočaran prizorom koji mu je bio pred očima, a koji je on drukčije zamišljao. Istina, bili su tu dvorski oficiri u raskošnim odelima, stražari sa sjajnim oružjem, kao i raznovrsna dvorska posluga; ali on ne vide nijednog od nekadašnjih kraljevskih savetnika, nijednog od krunskih velikodostojnika, ne ču nijedno od onih imena koja su potsticala na viteško vršenje dužnosti, ne vide nijednog od onih vojskovođa i starešina koji su, u punoj muškoj bujnosti, bili snaga Francuske, ili onih mlađih i vatrenih slavoljubivih plemića koji su bili njen ponos. Kraljeva podozrivost, njegovo nepoverljivo držanje i njegova potajna i lukava politika, udaljili su od prestola taj blistavi krug ljudi. Oni su sazivani da se okupe oko prestola samo u izvesnim utvrđenim i zvaničnim prilikama, kada su dolazili nerado a vraćali se radosno, kao što se u basnama priča da su životinje prilazile lavljoj pećini i odlazile iz nje.

Ono malo ličnosti koje izgleda da su bile tu u svojstvu savetnika, bili su ljudi prostačka izgleda. Njihova lica izražavala su ponekad oštroumnost, ali njihovo držanje pokazivalo je da su uvedeni u sredinu za koju ih njihovo prethodno vaspitanje i navike nisu bogzna kako pripremile. Ipak, Dervardu se učini da jedna ili dve ličnosti imaju malo plemenitiji izgled. Njegov ujak, pošto propisi za njihovu sadašnju službu nisu bili odveć strogi, kazivao mu je imena tih lica.

Lorda Kroforda, koji je bio na službi, obučen u raskošno odelo koje je odgovaralo njegovom zvanju i sa srebrnom komandantskom palicom u ruci, Kventin je, kao i čitalac, već poznavao. Među ostalima koji su ličili na plemiće, najviše se isticao grof Dinoa, sin onoga slavnog Dinoa, poznatog pod imenom Orleanski Kopilan, koji se borio pod zastavom Jovanke Orleanke i imao tako značajnog udela u oslobođenju Francuske od engleskog jarma. Njegov sin je dostojno čuvao visoki ugled koji je imao tako slavno poreklo. I pored svoga srodstva sa kraljevskom porodicom i glasa koji je po nasleđu uživao i kod plemića i kod naroda Dinoa je u svim prilikama pokazivao takvu iskrenost i poštenje, da je izgledalo da u njega niko nije sumnjao pa čak ni nepoverljivi Luj, koji je voleo da ga vidi u svojoj blizini a ponekad ga čak pozivao i na svoja savetodavna veća. Iako su ga svi smatrali za uzor u svakoj viteškoj igri, i mada je imao sve osobine koje su ga činile onim što se tada zvalo „savršeni vitez“ — sama grofova spoljašnjost nije nimalo odgovarala oličenju romantične lepote. Bio je omanjeg rasta, ali veoma snažan, a noge su mu bile pomalo krive, što je zgodnije za jahanje a manje lepo pri pešačenju. Ramena su mu bila široka, kosa crna, lice tamne boje, a ruke dosta dugačke i žilave. Crte lica bile su mu nepravilne i skoro ružne. Ipak, i pored svega toga, videlo se da je grof Dinoa svestan svoje vrednosti i dostojanstva, te se na prvi pogled moglo zaključiti da je to plemić visoka roda i neustrašiv ratnik. Lice mu je imalo odvažan i otvoren izgled, korak mu je bio pouzdan i muški, a grubost lica oplemenjivao je orlovski pogled i lavovska namrgođenost. Nosio je lovačko odelo, koje je bilo više raskošno nego kitnjasto, i on je mnogo puta vršio dužnost lovačkog čelnika, iako ne bismo rekli da je stvarno imao to zvanje.

Oslonjen potpuno na mišicu svoga rođaka Dinoa, koračao je polako i setno vojvoda Luj Orleanski, prvi princ kraljevske krvi (pozniji francuski kralj Luj XII), kome su stražari i ostali prisutni odavali počast kao takvom. Ovaj princ, na koga je Luj budno i podozrivo motrio, jer je on, u slučaju da kralj ostane bez potomstva, mogao postati naslednik prestola, nije se smeo udaljavati iz dvora, i dok je tu stanovao, bio je lišen zvanja i počasti. Obeshrabrenje, koje je bilo posledica njegovoga uniženog i skoro ropskog položaja i koje se jasno ogledalo u držanju nesrećnog princa, bilo je u ovom trenutku povećano saznanjem da mu kralj priprema najsvirepiju i najveću nepravdu koju jedan tiranin može učiniti primoravajući ga da se oženi princezom Žanom, mlađom Lujezom ćerkom s kojom je bio veren još u detinjstvu. Ali je princeza bila nakazno ružna, te je uporno zahtevanje da se takva obaveza ispuni bilo delo gnusne strogosti.

Spoljašnjost ovoga nesrećnog princa nije se isticala nikakvim naročitim odlikama. Bio je otmen, blag i ljubazan, što se videlo čak i kroz veo krajnje utučenosti koji je sada zamračivao njegovu prirodnu narav. Kventin zapazi da vojvoda brižljivo izbegava da čak i pogleda kraljeve strelce, i kada im je uzvratio pozdrav, gledao je u zemlju, kao da se bojao da će kralj, u svojoj podozrivosti, protumačiti taj sasvim obični znak učtivosti kao da ima za cilj da kod njih izazove naročitu naklonost prema njegovoj ličnosti.

Sasvim drukčije bilo je ponašanje oholog crkvenog velikodostojnika i kardinala Žana Labalia, omiljenog tadanjeg ministra Lujevog čije je napredovanje i karakter toliko podsećalo na Vulsija koliko je to dopuštala razlika između lukavog i opreznog Luja i plahovitog i nepromišljenog Henrija VIII, engleskog kralja. Luj je uzdigao svog ministra sa najnižeg položaja do dostojanstva, ili barem do prihoda Velikog Kraljevog Prvosveštenika, obasipao ga poklonima i izdejstvovao za njega kardinalski šešir. I mada je Luj bio odveć oprezan da bi slavoljubivom Labaliu poklonio neograničenu vlast i poverenje kao Henri Vulsiju, ipak je kardinal imao na njega veći uticaj nego ma koji od Lujevih priznatih savetnika. I tako se dogodilo da je kardinal pao u istu grešku kao svi oni koji se sa niskog položaja naglo uzdignu na vlast, jer je duboko verovao, pošto je jamačno bio zasenjen svojim naglim napredovanjem, da mu njegove sposobnosti omogućavaju da se meša u svakojake poslove, pa čak i u one koji nisu imali nikakve veze sa njegovim pozivom i obrazovanjem. Visok i nespretan, on je voleo da se udvara i da laska lepome polu, iako je samo njegovo ponašanje onemogućavalo te namere, koje su izgledale nedolične njegovom sveštenom zvanju. Neko mu je — da li muškarac ili žena? — a u zao čas po njega — ulio u glavu misao da su veoma lepa oblika njegove džinovske i snažne noge, koje mu je predao u nasleđe njegov otac, taljigaš iz Limoža, ili, kako drugi izvori tvrde, mlinar iz Verdena. On je zbog toga postao toliko uobražen, da je njegova kardinalska mantija uvek bila zadignuta s jedne strane kako snažni oblici njegovih nogu ne bi ostali nezapaženi. Kada bi kao vetar prolazio kroz svoje velelepne odaje, u svojoj grimiznoj mantiji i sa raskošno ukrašenom mitrom na glavi, zastajao bi svakog časa da zagleda oružje i opremu vitezova koji su bili na straži, zapitkivao ih nadmenim glasom i prisvajao pravo da im upućuje prekore zbog „neispravnosti u disciplini“ kako je on to nazivao, i to takvim rečima da na njih ovi iskusni vojnici nisu smeli da odgovore iako je bilo jasno da ga slušaju s nestrpljenjem i prezirom.

— Da li kralj zna — reče Dinoa kardinalu — da je burgonjski izaslanik drsko zatražio da bude odmah primljen u audijenciju?

— Zna, — odgovori kardinal — a evo, čini mi se, baš sad dolazi sveznajući Olivije Den.{9} On će nam kazati šta blagoizvoljeva kralj.

Dok je on govorio, jedna značajna ličnost, koja je tada delila kraljevu naklonost sa samim oholim kardinalom, uđe iz unutrašnjih odaja, ali ne onako gordo i važno kao naduti i dostojanstveni pop. Naprotiv, ovo je bio sitan, bled i mršav čovek, a njegovo odelo, jelek od crne svile i pletene pantalone bez kaputa, ogrtača ili kabanice, nije bilo nimalo pogodno da načini dostojanstvenim jednog sasvim običnog čoveka. On je nosio srebrn tas za brijanje, a ubrus prebačen preko ruke označavao je njegov prislužnički položaj. Lice mu je bilo oštroumno i živahno, ali se on trudio da to prikrije gledajući stalno u zemlju, dok je tihim mačijim korakom pre bi se reklo klizio nego li išao kroz odaju. Ali iako skromnost može lako da prikrije ličnu vrednost, ona ne može da sakrije nečiju omiljenost na dvoru. Zato svi njegovi pokušaji da promakne neopaženo kroz dvoranu za prijeme ostadoše uzaludni, jer su svi znali koliko poverenje uživa kod kralja taj njegov čuveni berberin i lični sobar Olivije Le Den, koga su ponekad nazivali Olivije Opaki, a ponekad Olivije Ðavo — zbog bezobzirne prepredenosti kojom je pomagao pri izvršavanju planova podmukle politike svoga gospodara. On porazgovara nekoliko trenutaka ozbiljno sa grofom Dinoa, koji odmah iziđe iz dvorane, a berberin tiho otkliznu natrag u kraljeve odaje otkuda beše došao. Svi su mu se sklanjali s puta, a on je na tu učtivost odgovarao najsmernijim klanjanjem, izuzev u svega nekoliko slučaja kad su dvojici ili trojici prisutnih pozavideli svi ostali dvorjani zbog toga što im je on došapnuo jednu jedinu reč na uvo. Ali on je u isti mah promrmljao nešto o dužnostima koje mu nameće njegova služba, pa je pobegao da ne čuje njihove odgovore i žudne molbe onih koji su želeli da privuku njegovu pažnju. Ludovik Lesli bio je jedan od onih srećnih pojedinaca koje je Olivije tom prilikom počastvovao jednom rečju. On ga uveri da je njegova stvar povoljno svršena.

Uskoro dobi on još jednu potvrdu te prijatne vesti, jer Kventinov stari poznanik Tristan Lermit, dvorski starešina policije, uđe u dvoranu i dođe pravo do mesta gde je stojao Ožiljko. Odelo ovog užasnog policajca, iako je bilo veoma raskošno, samo je još jače isticalo njegov jeziv i zloban lik, a onaj njegov glas, koji je on udešavao da izgleda pomirljiv, ličio je potpuno na mumlanje medveda. Ipak, značaj njegovih reči bio je prijatniji nego glas kojim su bile izgovorene. On žali zbog nesporazuma koji se dan ranije dogodio među njima, pa veli da je to bilo stoga što sestrić gospodina Ožiljka nije imao na sebi uniformu njihovoga odreda, a nije ni kazao da pripada odredu, i eto, to ga je navelo da učini grešku za koju sad traži oproštaj.

Ludovik Lesli odgovori kao što se pristoji, ali čim se Tristan udalji od njih, napomenu svome sestriću da su oni sad počastvovani tim što će taj strašni policajac odsada biti njihov smrtni neprijatelj.

— Ali, mi smo izvan njegovoga domašaja, — reče on — jer vojnik koji ispravno vrši svoju dužnost može da se smeje starešini policije.

Kventin je morao da se složi s mišljenjem svoga ujaka, jer je kad je Tristan polazio od njih, pogledao ga je sa besnim prkosom, kao što medved gleda lovca čije ga je koplje ranilo. Zaista, natmureni pogled ovog policajca, i kad nije bio mnogo ljutit, izražavao je takvu zlonamernost da bi čovek uzdrhtao kad bi mu pogledao u oči. A jeza koju oseti mladi Škotlanđanin bila je utoliko jača i užasnija, što mu se činilo da na svojim ramenima još oseća kandže dvojice dželata ovoga kobnog starešine.

Za to vreme Olivije, pošto se prošunjao oko dvorane kradomice, kao što smo pokušali da opišemo, kada su svi pa čak i najviši dostojanstvenici uzmicali da ga propuste i obasipali ga svojim ceremonijalnim znacima pažnje koje on kao da je želeo da izbegne, uđe ponovo u unutrašnje odaje. Uskoro se njihova vrata otvoriše, i kralj Luj uđe u dvoranu za prijeme.

Kventin, kao i ostali, okrete pogled ka njemu, ali se trže tako naglo da skoro ispusti oružje kad poznade u francuskom kralju onog svilarskog trgovca, gazda Pjera, koji mu je bio drug u jutarnjoj šetnji. Istina, u njemu se više puta javljala nekakva čudna nedoumica kad je razmišljao o društvenom položaju toga čoveka, ali je ova očigledna istina bila neobičnija i od najsmelije pretpostavke.

Strog pogled njegovog ujaka, koji je bio uvređen tim narušavanjem dostojanstvenosti njegove službe, osvesti ga. Ali nije malo bilo njegovo iznenađenje kad kralj, čiji ga hitri pogled odmah pronađe, pođe pravo ka mestu gde je on stojao, ne obraćajući nimalo pažnje na ostale prisutne.

„Tako dakle, mladiću, — reče on — čuo sam da ste bili nemirni pri svom prvom dolasku u Turenu. Ali ja vam praštam, pošto je to uglavnom bila krivica jednog luckastog starog trgovca, koji je mislio da treba vašu kaledonsku krv zagrejati ujutru bonskim vinom. Ako ga nađem pokazaću mu šta čeka one koji razvraćaju moje gardiste. Ožiljko, — dodade obraćajući se Lesliju — vaš rođak je vrstan mladić, iako malo neobuzdan. Mi rado štitimo takva bića i nameravamo da cenimo više nego što smo ikada cenili hrabre ljude koji su oko nas. Naredite da se ispiše godina, dan, čas i minut rođenja vašeg sestrića, pa predajte to Olivijeu Denu.“

Ožiljko se pokloni do zemlje, pa opet zauze svoj uspravan vojnički stav, kao onaj koji želi da svojim držanjem pokaže svoju spremnost da se za kralja bori i da ga brani. Kventin se za to vreme beše povratio od svog prvog iznenađenja, pa je sad pažljivije posmatrao kraljevu spoljašnjost i iznenadi se kad uvide koliko mu je sad jasnije i njegovo ponašanje i njegov izraz lica nego pri njihovom prvom susretu.

Spoljašnjost Lujeva nije bila mnogo izmenjena, jer je on uvek prezirao spoljni sjaj, te je u ovoj prilici imao na sebi staro plavo lovačko odelo, ne mnogo bolje od jednostavnog jučerašnjeg građanskog odela. Od ukrasa imao je vrlo krupne brojanice od abonosa, koje mu je poslao niko manji nego sam Veliki Padišah, sa potvrdom da su ranije pripadale jednom koptskom pustinjaku na gori Livanskoj, koji se posvetio od pobožnosti. Umesto svoje kape sa jednom jedinom ikonicom, on je sad nosio šešir, čiju je traku krasilo bar dvanaest sasvim prostih i sitnih svetačkih likova, izrađenih od olova. Ali one oči koje su, prema Kventinovom ranijem utisku, jedino svetlucale gramzivošću, sada kad je znao da su to oči jednog sposobnog i moćnog vladara, činilo mu se da gledaju prodorno i dostojanstveno. A one bore na čelu, za koje je mislio da su nastale tokom stalnih i sitnih ćiftinskih računa, sad mu se činilo da su bore koje je mudrost urezala tokom napornog razmišljanja o sudbini naroda.

Uskoro po kraljevom dolasku, kraljevske princeze, sa svojom pratnjom sastavljenom od plemkinja, uđoše u dvoranu. Sa starijom, kasnije udatom za Pjera Burbonskog i poznatom u Francuskoj istoriji pod imenom gospođe od Božea, ova naša priča nema mnogo veze. Ona je bila visoka, dosta lepa, bila je rečita, darovita i imala je mnogo od oštroumnosti svog oca, koji je imao veliko poverenje u nju i voleo je možda više nego ikoje drugo biće.

Mlađa sestra, nesrećna Žana, koja je trebalo da bude nevesta vojvode Orleanskog, išla je bojažljivoj pored svoje sestre, svesna da joj nedostaju sve one spoljne osobine koje žene najviše žele da imaju ili da se misli da ih imaju. Ona je bila bleda, mršava i bolešljiva lica, a u hodu se toliko naginjala na jednu stranu da se mogla nazvati hromom. Ali njeni lepi zubi, setne, blage i smerne oči, kao i jasno smeđa kovrdžava kosa bili su jedina naknada koju bi laskanje smelo istaći, kao neku vrstu naknade za ružnoću njenoga lica i stasa. Pored toga moglo se lako zapaziti na princezinom skromnom odelu i bojažljivom ponašanju da je neobično tužna što zna da nije lepa, i da se ne usuđuje da ponašanjem popravi svoje prirodne nedostatke ili da ma na koji način poveća svoju dopadljivost. Kralj (koji je nije voleo) pođe žurno k njoj čim je ušla, pa reče:

— Šta je to sad! Vi kćeri naša kaja prezirete ovaj svet, jeste li se vi jutros obukli za lov ili za manastir? Recite, odgovorite!

— Za ono što je po volji vašoj milosti, veličanstvo, — reče princeza jedva čujnim glasom.

— Zaista, vi biste zacelo hteli da me ubedite kako želite da napustite dvor, Žana, i da se odreknete sveta i njegovih taština. Eh, devojko! Zar si mogla i pomisliti da bismo mi, prvorođeni sin svete crkve, odbili da podarimo nebu svoju kćer? Da ne da bogorodica i Sveti Martin da mi uskratimo takvu žrtvu, kad bi ona bila dostojna oltara ili kad bi zaista bila predodređena za to!

Rekavši to, kralj se prekrsti pobožno. Kventinu se učini da on u tom času liči na lukavog vazala koji kudi nešto što bi želeo da zadrži za sebe, da mu se ne bi zamerilo što to ne poklanja svome gospodaru ili starešini. „Da li on sad hoće da prevari i samo nebo, — mislio je Dervard — i da nadmudri i boga i svece, kao što bez opasnosti obmanjuje ljude koji ne smeju mnogo da ispituju njegovu dušu?“

Luj međutim nastavi, posle jednog trenutka pobožnog ćutanja:

— Ne, draga kćeri, ja i još neko poznajemo bolje vašu istinsku želju. Zar ne, dragi rođače Orleanski? Priđite, dragi gospodine vojvodo, i odvedite ovu našu pobožnu vestalku do njenoga konja.

Vojvoda Orleanski se trže kad kralj progovori pa pohita da izvrši njegovu zapovest, ali tako žurno i zbunjeno da mu kralj doviknu:

— Ne, rođače, obuzdajte svoju ljubaznost i pazite kud idete! Kad je neko zaljubljen, gle kako može da bude nesmotren u svojoj žurbi! Vi zamalo što niste pružili ruku Ani umesto njenoj sestri. Vojvodo, zar treba da vam ja lično dam Žaninu ruku?

Nesrećni princ diže pogled i strese se kao dete kad ga primoraju da dodirne nešto čega se iz sve duše grozi, pa savladavši se prihvati ruku koju princeza niti je pružala niti povlačila. Gledajući ih kako stoje, dok je on u svojoj drhtavoj ruci držao njene hladne i vlažne prste, a oboje oborilo oči ka zemlji, teško bi se moglo reći koje se od ta dva mlada bića osećalo nesrećnijim, da li vojvoda, koji se osećao okovan za ono čega se grozio lancima koje nije smeo da raskine, ili nesrećna devojka, koja je odveć jasno uviđala da se on še gnuša, iako bi ona rado pošla u smrt samo da zadobije njegovu naklonost.

— A sad pojašimo konje, gospodo i gospođe. Mi ćemo lično otpratiti našu kćer, gospođu od Božea, — reče kralj. — Neka bi bog i sveti Hubert blagoslovili naš lovački uranak.

— Na moju veliku nesreću ja sam, veličanstvo, primoran da to sprečim — reče grof Dinoa. — Izaslanik Burgonje je pred kapijom dvorca i zahteva audijenciju.

— Zahteva audijenciju, Dinoa? — odvrati kralj. — Zar mu niste odgovorili, kao što smo vam po Oliviju poručili, da danas nemamo vremena da ga primimo; da je sutra praznik svetoga Martina koji mi, tako nam neba, ne bismo nipošto remetili zemaljskim mislima; a da prekosutra nameravamo da posetimo zamak Amboaz, ali da nećemo propustiti da mu zakažemo audijenciju po našem povratku, čim nam to dopuste naši hitni poslovi?

— Sve sam to rekao, — odgovori Dinoa — ali ipak, veličanstvo...

— Vaskrsa mi! Prijatelju, šta ti je to zapelo u grlu? — reče kralj. — Izgleda da su reči toga Burgonjca teške za varenje.

— Da me nije zadržavala moja dužnost, naređenja vaše milosti i njegova izaslanička neprikosnovenost, — reče Dinoa — on bi se potrudio da ih sam svari. Jer, tako mi naše Orleanske Bogorodice, ja bih ga radije naterao da on proguta svoje reči, nego da ih ja ponovim vašem veličanstvu.

— Života mi, Dinoa, — reče kralj — čudno mi je da ti, koji si jedan od najnestrpljivijih ljudi na svetu, sad tako malo ličiš, u pogledu te mane, na našega prekoga i neobuzdanog rođaka Karla Burgonjskog. Ja se, prijatelju, osvrćem na njegove olujne poruke koliko i kule ove tvrđave na zavijanje severoistočnog vetra, koji tako isto dolazi iz Flandrije kao i taj bučni izaslanik.

— Znajte onda, gospodaru, — odgovori Dinoa — da grof Krevker čeka dole sa svojim pratiocima i trubačima. On kaže, pošto mu vaše veličanstvo uskraćuje audijenciju koju traži prema uputstvu svoga gospodara radi veoma važnih i neodložnih poslova, da će čekati tamo do ponoći i da će pristupiti vašem veličanstvu u bilo kome času, kad budete izvoleli izići iz svoga dvorca bilo radi poslova, šetnje ili pobožnih dužnosti, i da ga nikakvi obziri, izuzev upotrebe grube sile, neće prisiliti da napusti tu odluku.

— On je glup — reče kralj veoma mirno. — Zar taj bandoglavi Enolac misli da je pametnom čoveku teško da ostane mirno dvadeset i četiri časa u svome dvorcu, kad ima da se bavi poslovima jedne kraljevine? Ti nestrpljivi ludaci misle da su svi ljudi, poput njih, nesrećni ako nisu u sedlu i na uzengijama. Naredi da se psi zatvore i da se na njih dobro pazi, plemeniti Dinoa, a mi ćemo danas održati savet umesto da lovimo.

— Gospodaru, — odgovori Dinoa — vi se nećete na taj način otresti Krevkera. Jer, ako ne dobije audijenciju koju traži, on će po nalogu ovoga gospodara prikovati svoju gvozdenu rukavicu za palisade pred tvrđavom u znak da vas njegov gospodar izaziva na borbu do smrti, otkazaće vam vojvodinu vazalsku vernost Francuskoj i objaviće vam rat istoga časa.

— Zbilja? — reče Luj bez ikakve osetne promene u glasu, ali se pri tom namršti toliko da se njegove oštre crne oči skoro nisu videle, ispod gustih obrva. — Zar je baš tako? Zar naš stari vazal hoće da se ponaša tako osiono, da naš dragi rođak bude prema nama tako neljubazan? E, onda, Dinoa, moramo da razvijemo našu zastavu i da uzviknemo: „Monžoa, Sen-Deni!“

— Amin, da bog da, i neka je stoput u dobri čas! — reče ratoborni Dinoa; a stražari u dvorani, ne mogući da savladaju isto osećanje, pomeriše se na svojim mestima, te se začu potmulo, ali ipak razgovetno zveketanje oružja. Kralj ponosito pogleda unaokolo. On je u tom trenutku osećao u sebi junačku dušu svoga oca i ličio je na njega.

Ali to trenutno oduševljenje brzo ustupi mesto mnogim političkim obzirima, zbog kojih bi otvoren sukob sa Burgonjom mogao biti veoma opasan. Eduard IV, taj hrabri i pobednički kralj, koji je lično učestvovao u trideset bitaka, sedeo je sad čvrsto na engleskom prestolu, a bio je rođeni brat vojvotkinje od Burgonje, te se moglo pretpostaviti da samo očekuje raskid između svoga zeta i Luja pa da uvede u Francusku, kroz uvek otvorena vrata Kalea, onu vojsku koja je pobeđivala u engleskim građanskim ratovima i da zbriše uspomenu na unutrašnje raspre, pružajući Englezima priliku da se bave svojim najomiljenijim poslom, najezdom na Francusku. Ovim obzirima trebalo je dodati i nepouzdanu vernost vojvode od Bretanje, kao i druge važne okolnosti o kojima je trebalo razmisliti.

Zato, kad Luj ponovo progovori posle dužeg ćutanja, glas mu je bio isti, ali se njegovo raspoloženje beše promenilo.

— Ne daj bože — reče on — da nas ma šta primora, izuzev krajnje nužde, nas najhrišćanskijeg kralja, da izazovemo prolivanje hrišćanske krvi, ako se bez povrede naše časti može da izbegne takva nesreća. Mi mislimo više na bezbednost naših podanika nego na povredu koju našem dostojanstvu može da nanese grub i zadihan govor jednog nepristojnog izaslanika, koji je možda prekoračio nalog koji mu je poveren. Neka se uvede izaslanik Burgonje pred nas.

— Beati pacifici!{10} — reče kardinal Labali.

— Zaista; i vaša preuzvišenost zna da „oni koji se ponize, uzvisiće se“ — dodade kralj.

Kardinal reče: „Amin!“ ali mu se malo njih pridružiše, jer su čak i bledi obrazi vojvode Orleanskog plamteli od stida, a Ožiljko ne uspe da savlada svoja osećanja, već pusti da njegov nadžak jako lupne donjim krajem o pod. Zbog ovog nestrpljivog pokreta morao je da izdrži ogorčen prekor od kardinala, a uz to i pridiku o tome kako se rukuje oružjem u vladaočevom prisustvu. I sam kralj izgledao je neobično zbunjen zbog tišine koja je vladala oko njega.

— Zamišljen si, Dinoa, — reče on. — Ti ne odobravaš što sam popustio tome plahovitom izaslaniku?

— Ne, ne, — reče Dinoa. — Ja se ne mešam u ono što ne spada u moju nadležnost. Ja sam samo mislio da zamolim vaše veličanstvo za jednu milost.

— Za jednu milost, Dinoa? A šta je to? Ti tako retko moliš ma za šta, pa možeš računati na moju naklonost.

— Onda, želeo bih da me vaše veličanstvo pošalje u Evre da naučim redu tamošnje sveštenike — reče Dinoa vojnički iskreno.

— To zaista ne bi spadalo u tvoju nadležnost — odgovori kralj osmehujući se.

— Ja bih mogao da učim redu sveštenike — odvrati grof — isto kao što njegova svetlost biskup od Evrea, ili njegova svetlost kardinal, ako on više voli ovaj drugi naziv, rado uči disciplini vojnike iz garde vašeg veličanstva.

Kralj se opet osmehnu, ali sad tajanstvenije, dok je šaptao Dinou: „Možda će doći vreme kad ćemo ti i ja zajedno učiti redu sveštenike. Ali ovaj biskup je sad dobronameran uobražen prostak. Ah, Dinoa! Rim. Rim nam je natovario na leđa i njega i druge terete. Ali, strpi se, rođače, i mešaj karte, dok ne dobijemo jače adute.

Jeka truba u dvorištu objavi sada dolazak burgonjskog plemića. Svi u dvorani pohitaše da zauzmu mesto po redu starešinstva. Kralj sa svojim kćerima ostade u sredini prisutnih.

Grof Krevker, čuven i neustrašiv ratnik, uđe u dvoranu. Protivno običaju koji je važio za izaslanike prijateljskih država, on se pojavi u oklopu, no bez šlema. Taj velelepni i sjajni oklop bio je izrađen u Milanu, od čelika, sa zlatnim urezanim i ispupčenim ukrasima i neobično kitnjastim šarama, zvanim arabeske. Oko vrata i preko blistavog mu oklopa visio mu je orden Zlatnog runa, koji je dodeljivao njegov gospodar, vojvoda Burgonjski, i koji je bio oznaka najuglednijeg viteškog reda u čitavom hrišćanskom svetu. Jedan lep paž nosio je za njim njegov šlem, a herald je išao ispred njega i nosio povelju o njegovom naimenovanju za izaslanika, koju klečeći podnese kralju. Izaslanik je zastao u sredini dvorane, kao da je hteo da svima prisutnima da vremena da se dive njegovom ponositom izgledu, zapovedničkom stasu i samopouzdanoj mirnoći njegova lica i držanja. Ostali deo njegove pratnje čekao je u predvorju i dvorištu.

— Priđite, gospodine grofe od Krevkera! — reče Luj, pošto je letimice bacio pogled na njegovo izaslaničko punomoćje. — Nama nisu potrebna pismena uverenja od našeg rođaka da bi nam predstavio tako čuvenog ratnika ili da bi nas ubedio da vi s najvećim pravom zaslužujete poverenje svoga gospodara. Nadamo se da je vaša lepa supruga, koja u sebi ima malo krvi i naših predaka, u dobrom zdravlju. Da ste je nešto doveli sa sobom, gospodine grofe, mogli bismo pomisliti da ste navukli svoj oklop — protivno običajima za ovakvu priliku — da biste branili njene izvanredne čari od udvaračkih podviga francuskih vitezova. Ali ovako, ne možemo naslutiti razlog za tu punu ratničku opremu.

— Gospodaru, — odgovori izaslanik — grof od Krevkera mora da žali svoj zao udes i da vas moli za oproštaj što u ovoj prilici ne može da odgovori sa onim smernim poštovanjem koje zahteva kraljevska ljubaznost kojom ga je vaše veličanstvo počastvovalo. Ali, iako ovo sad govori glas Filipa Krevkera od Kordesa, reči koje on izgovara treba da se smatraju kao reči njegovoga milostivog gospodara i vladara, vojvode Burgonjskog.

— A šta ima Krevker da kaže rečima vojvode Burgonjskog? — reče Luj zauzimajući dostojanstven stav. — Ipak, čekajte! Setite se da pred ovim odabranim skupom Filip Krevker od Kordesa govori onome koji je gospodar njegovoga gospodara.

Krevker se pokloni, pa odgovori zvonkim glasom: „Kralju Francuske, moćni vojvoda Burgonjski šalje vam još jedanput spisak povreda i nasilja koje su na njegovim granicama izvršile posade i oficiri vašega veličanstva. Pre svega postavlja se pitanje: da li vaše veličanstvo ima nameru da mu pruži odštetu za ove povrede?“

Kralj, pogledavši letimično u spisak koji je herald držao raširen pred njim na svome kolenu, reče:

— Ti slučajevi su već odavno razmatrani u našem savetodavnom veću. Od povreda na koje se odnosi žalba, jedne su izvršene kao odmazda za štetu nanesenu mojim podanicima; druge nisu potkrepljene nikakvim dokazima; a za treće su se osvetile vojvodine posade i vojnici. A ako ima još neka koja ne spada u ove, mi, kao hrišćanski vladar, nismo protivni da damo zadovoljenja za stvarne povrede nanesene našem susedu, a koje su izvršene ne samo bez naše saglasnosti, već i protivno našim izričitim naređenjima.

— Dostaviću odgovor vašeg veličanstva mome premilostivom gospodaru — reče izaslanik. — Ipak, dopustite mi da kažem ovo: pošto se ovaj odgovor nimalo ne razlikuje od onih okolišnih odgovora koji su i ranije davani na njegove opravdane žalbe, ne mogu se nadati da će doprineti ponovnom uspostavljanju mira i prijateljstva između Francuske i Burgonje.

— Neka bude volja božja! — reče kralj. — Ne iz straha od vojne sile tvoga gospodara, nego samo iz želje za mirom dao sam ovako umeren odgovor na njegove uvredljive zamerke. Nastavi sa saopštavanjem naloga koji ti je poveren.

— Drugi zahtev moga gospodara — reče izaslanik — jeste: da vaše veličanstvo prekine svoje potajne i podle veze sa njegovim gradovima Ganom, Liježom i Malinom. On traži da vaše veličanstvo opozove tajne agente koji potpiruju nezadovoljstvo njegovih dobrih podanika, i da progna iz svojih oblasti ili, još bolje, da preda zasluženoj kazni njihovoga kletvenoga gospodara one izdajničke begunce koji su, utekavši sa mesta gde su rovarili, našli odveć lako utočišta u Parizu, Orleanu, Turu i drugim francuskim gradovima.

— Kažite vojvodi Burgonjskom, — odvrati kralj, — da ja ništa ne znam o tom rovarenju za koje me on tako uvredljivo optužuje; da moji francuski podanici održavaju veze sa čestitim gradovima u Flandriji u cilju obostrane koristi koju imaju od slobodne trgovine, a da bi prekid tih veza bio isto toliko protivan vojvodinim interesima koliko i mojim, i da zbog toga mnogi Flamanci borave u mojoj kraljevini i uživaju zaštitu mojih zakona, ali nijedan, ukoliko mi znamo, u cilju izdajstva ili pobune protivu vojvode. Nastavite svoju poruku; a moj odgovor ste čuli.

— Da, ali sa žaljenjem, kao i maločas, gospodaru, — odgovori grof Krevker. — Jer taj odgovor nije dovoljno otvoren i jasan da bi ga vojvoda, moj gospodar, hteo primiti u naknadu za dugačak niz spletki koje vaše veličanstvo sad poriče, mada su one potpuno dokazane. Ali, nastavljam, saopštavajući nalog koji mi je dat. Burgonjski vojvoda traži dalje od francuskog kralja da odmah pošalje natrag na njegovu teritoriju, a sa pouzdanom zaštitnom pratnjom, dve ličnosti: Izabelu, groficu od Kroa i njenu rođaku i zaštitnicu, groficu Amelinu iz iste porodice, pošto je dotična grofica Izabela, koja je po zakonima svoje zemlje i feudalnoj zavisnosti svojih poseda, štićenica pomenutog vojvode Burgonjskog, pobegla iz njegove zemlje i tako izbegla zaštitu koju je on, kao brižan staralac, bio voljan da joj pruži, a koju sad ovde francuski kralj prikriva i podržava u njenom nepokornom stavu prema vojvodi, njenom prirodnom gospodaru i zaštitniku, nasuprot božjim i ljudskim zakonima, koji se oduvek poštuju u prosvećenoj Evropi. Još jednom prekidam svoj govor da čujem odgovor vašeg veličanstva.

— Dobro ste učinili, grofe od Krevkera, — reče Luj prezrivo — što ste svoju poruku započeli tako rano. Jer ako imate nameru da mi tražite račun za bekstvo svakog vazala koga je žestina vašega gospodara oterala iz njegove zemlje, onda bi to nabrajanje moglo trajati do sunčeva zalaska. Ko može tvrditi da su te plemkinje u mojoj zemlji? Ko bi smeo reći da sam ih ja, i kad bi to bila istina, nagovorio da pobegnu ovamo ili ih dočekao nudeći im zaštitu? I ko je taj koji bi tvrdio, i kad bi one bile u Francuskoj, da je meni poznato mesto gde su se sklonile?

— Gospodaru, — reče Krevker — neka oprosti vaše veličanstvo, ali ja sam imao jednog svedoka o tome, jednog čoveka koji je video te odbegle plemkinje u gostionici zvanoj „Kod krinovog cveta“, nedaleko od ovoga dvorca, čoveka koji je video u njihovom društvu vaše veličanstvo, iako nedostojno preobučeno u građanina iz Tura, čoveka koji je primio od njih, u vašem kraljevskom prisustvu, poruke i pisma za njihove prijatelje u Flandriji i koji je sve to predao i saopštio Burgonjskom vojvodi.

— Dovedi ga ovamo! — reče kralj. — Neka mi pogleda u lice čovek koji sme da podržava tako očigledne neistine!

— Vi govorite kao pobednik, gospodaru, jer dobro znate da taj svedok više ne postoji. Dok je bio živ zvao se Zamet Mograbin, po rođenju jedan od onih Cigana što skitaju svuda. Njega je juče, kao što sam saznao, pogubio jedan odred starešine policije vašeg veličanstva, da bi mu bez sumnje onemogućio da se pojavi ovde i potvrdi ono što je o tom pitanju rekao vojvodi Burgonjskom pred njegovim savetodavnim većem i preda mnom, Filipom Krevkerom od Kordesa.

— Tako nam Ambrenske Bogorodice! — reče kralj — ovo su tako grube optužbe, a ja sam tako daleko od svega što ima veze s njima da — tako mi kraljevske časti — ja im se radije smejem nego što se ljutim na njih. Stražari moga policijskog starešine kažnjavaju smrću, kao što im dužnost nalaže, lupeže i skitnice. I zar na moju krunu može da baci senku ma šta od onoga što su ti lopovi i skitnice možda kazali našem vatrenom rođaku iz Burgonje i njegovim mudrim savetnicima? Molim vas, recite mome ljubaznom rođaku, ako su njemu mili takvi drugovi, onda bolje neka ih čuva u svojoj državi, jer ovde ih čeka kratko saslušanje i zategnuto uže.

— Mome gospodaru nisu potrebni takvi podanici, gospodine kralju, — odgovori grof glasom u kome je bilo mnogo manje poštovanja nego što je sebi dotada bio dopustio, — jer plemeniti vojvoda ne pita vračare, Cigane čergare i druge kojekakve skitnice za sudbinu i udes njegovih suseda i saveznika.

— Mi smo dosad imali dovoljno strpljenja, pa čak i suviše, — reče kralj prekidajući mu reč, — i pošto izgleda da je jedini cilj tvoga govora ovde da nas vređaš, mi ćemo poslati nekoga u naše ime vojvodi Burgonjskom, jer smo uvereni da si ovakvim svojim ponašanjem prema nama prekoračio granice svoga zadatka, pa ma kakav da je bio.

— Naprotiv, — reče Krevker — ja ga još nisam do kraja izvršio. Čujte, Luju od Valoa, kralju Francuske; čujte, plemići i vitezi koji ste ovde; čujte svi čestiti i iskreni ljudi; a ti, Zlatno Runo, — reče obraćajući se heraldu — objavi glasno za mnom ovu obznanu: „Ja, Filip Krevker od Kordesa, grof i vitez časnoga i kneževskog ordena Zlatnog Runa, u ime premoćnoga gospodara i vladara Karla, po milosti božjoj vojvode Burgonje i Lorena, Brabanta i Limburga, Luksemburga i Geldrije; grofa od Flandrije i Artoa; izbornoga kneza Henoa, Holandije, Zelanda, Namira i Zutfena; markiza svetoga rimskoga carstva; gospodara Frizije, Salina i Malina, — stavljam vama, Luju, kralju Francuske, javno do znanja da, pošto ste vi odbili da date zadovoljenja za razne štete, nepravde i uvrede koje ste učinili vi ili su one izvršene uz vašu pomoć, nagovor ili potsticaj, a protivu rečenog vojvode i njegovih odanih mu podanika, to se on, kroz moja usta, odriče svake vernosti i kletveničke odanosti prema vašoj kruni i vašem dostojanstvu, proglašava vas za pretvornog i nevernog, i izaziva vas na borbu kao vladara i kao čoveka. Evo moje zaloge u potvrdu onoga što sam rekao“.

Rekavši to, on otrže gvozdenu rukavicu sa svoje desne ruke i baci je na pod dvorane.

Sve do ovog vrhunca drskosti, u kraljevskoj dvorani vladala je duboka tišina za vreme ovog neobičnog prizora. Ali čim se posle zveketa bačene gvozdene rukavice začu dubok glas Zlatnog Runa, burgonjskoga heralda, koji uzviknu: „Živela Burgonja!“ u dvorani nastade opšta graja. Dok su se Dinoa, vojvoda Orleanski, stari lord. Kroford i još nekolicina drugih kojima je njihov visoki društveni položaj davao pravo da se umešaju, utrkivali ko će dići bačenu rukavicu, ostali u dvorani vikali su: „Ubijte ga! Isecite ga na komade! Zar je došao ovamo da vređa francuskog kralja u njegovom sopstvenom Dvoru!“

Ali kralj utiša graju gromkim glasom, koji uli strah svima i ućutka svaki drugi zvuk, uzviknuvši:

— Mir, verni vazali moji! Neka niko ne dodirne rukom toga čoveka, niti prstom ovu zalogu! A vi, gospodine grofe, kakav li je taj vaš život, od čega je sazdan i čime je to obezbeđen kad ga tako opasno stavljate na kocku? Ili je možda vaš vojvoda drukčijega kova nego svi drugi vladari, kad svoj tobožnji spor podržava ovako neuobičajenim postupkom?

— On je zaista drukčijega i plemenitijega kova nego ostali evropski vladari — reče neustrašivi grof Krevker. — Jer onda kad nijedan od njih nije smeo da vam pruži utočište, vama, kralju Luju, onda kada ste bili samo naslednik prestola, izgnanik iz Francuske i kada se na vas bio okomio vaš otac svom svojom osvetoljubivošću i svom snagom svoje kraljevine, vas je prihvatio i zaštitio kao brata moj plemeniti gospodar, čiju ste velikodušnost tako grubo zloupotrebili. Zbogom, gospodaru„ moj zadatak je završen.

Rekavši to, grof Krevker iziđe iz dvorane naglo i bez ikakvog drugog oproštaja.

— Za njim, za njim! Neka se digne rukavica, pa za njim! — reče kralj. — Ali ne vi, Dinoa, ni vi, lorde Kroforde, jer mislim da ste vi odveć stari za tako žestoke borbe, ni vi, rođače Orleanski, jer ste odveć mladi za njih. Vaše preosveštenstvo, kardinale i biskupe Oksera, vaša je uzvišena dužnost da uspostavite mir među vladarima. Dignite vi rukavicu i ukorite grofa Krevkera zbog greha što ga je učinio kad je ovako uvredio jednog velikog vladara u njegovom dvoru i kad nas primorava da rasprostremo užase rata na njegovu državu i na državu njegovoga suseda.

Na ovaj poziv, upućen neposredno i lično njemu, kardinal Labali poče da diže rukavicu tako oprezno kao da dodiruje zmiju otrovnicu, toliko je očevidna bila njegova odvratnost prema tome znamenju rata. Odmah zatim napusti on kraljevsku dvoranu i pohita za izazivačem.

Luj je ćuteći prelazio pogledom preko svojih dvorana koji su stajali unaokolo. Većina od njih, izuzev onih koje smo ranije istakli, bili su ljudi niskoga porekla, i njih je kralj uzdigao na visoke dvorske položaje zbog izvesnih drugih njihovih sposobnosti a ne zbog hrabrosti ili junačkih dela. Oni su sad bili bledi i gledali jedan u drugoga, jer se jasno videlo da je na njih neprijatno uticao prizor što se maločas odigrao. Luj ih pogleda prezrivo, pa reče glasno:

— Iako je grof Krevker nadmen i uobražen, mora se priznati da vojvoda Burgonjski ima u njemu glasnika hrabrijeg od svih onih koji su ikada nosili vladarske poruke. Voleo bih da znam gde bih ja mogao naći toliko isto vernog izaslanika da odnese natrag moj odgovor.

— Vi ste nepravedni prema svojim francuskim plemićima, gospodaru, — reče Dinoa. — Nema nijednoga među njima koji ne bi odneo poziv na borbu Burgonji na vrhu svoga mača.

— Nepravedni ste isto tako, gospodaru, i prema škotskim plemićima koji vam služe — reče stari Kroford. — Ni ja ni ma koji od mojih plemića ne bi se ni za trenutak ustezali da od toga drskog vojvode zatražimo zadovoljenje za nanesenu uvredu. Moja je desnica još dovoljno snažna za to, samo kad bi mi vaše veličanstvo to dopustilo.

— Ali vaše veličanstvo — reče Dinoa — neće da nas upotrebi ni za kakvu službu u kojoj bismo mogli steći časti za sebe lično, za vaše veličanstvo ili za Francusku.

— Bolje reci, Dinoa, — odgovori kralj — da neću da pustim na volju onoj neobuzdanoj naglosti koja bi, radi zadovoljenja neke preterane viteške osetljivosti, dovela do propasti i vas, i presto, i Francusku, i sve ostalo. Nema među vama nijednoga koji ne bi znao koliko je u ovom trenutku dragocen svaki čas mira, sada kad treba lečiti rane jedne rastrojene zemlje. Pa ipak, svi biste vi jurnuli u rat povodom neke izmišljene priče nekakvog Ciganina čergara ili neke gospođice koja luta po svetu, a koja možda nije ništa bolja od njega. Evo dolazi kardinal, možda sa miroljubivijim vestima. Dakle, vaše preosveštenstvo, jeste li urazumili i utišali grofa?

— Gospodaru, — reče Labali — moj zadatak bio je težak. Ja sam upozorio onog nadmenog grofa da je on, zbog toga što se usudio da vašem veličanstvu uputi onako drzak prekor kojim je naglo prekinuta njegova audijencija, a koji se mora smatrati ne kao postupak njegovoga gospodara nego kao posledica njegove drskosti, stavio sebe na milost i nemilost vašeg veličanstva, da ga ono kazni kako smatra za shodno.

— To ste dobro rekli, — odgovori kralj. — A šta je on na to odgovorio?

— Grof je tog trenutka — nastavi kardinal — baš bio stavio nogu u uzengiju i spremao se da uzjaše, ali kad je čuo moju optužbu, samo je okrenuo glavu i rekao: „Kad bih bio i na pedeset milja daleko odavde i kad bih saznao da je kralj Francuske postavio neko pitanje koje bi vređalo čast moga gospodara, ja bih čak i sa te daljine odmah pojahao konja i vratio se da olakšam srcu onakvim odgovorom kakav sam mu maločas dao“.

— Kazao sam, gospodo, — reče kralj obzirući se oko sebe bez ijednog znaka ljutnje — da u grofu Filipu od Krevkera naš rođak vojvoda ima najdostojnijeg službenika koji je ikada jahao s desne strane jednoga vladara. Ali, vi ste ga valjda nagovarali da ostane ovde?

— Da ostane dvadeset i četiri časa, a da za to vreme primi natrag svoju zalogu izazivanja — reče kardinal.

— On je odseo u gostionici „Kod krinovog cveta“.

— Postarajte se da se s njim postupa kao s plemićem i da ima sve što treba, na naš trošak — reče kralj. — Takav službenik je dragi kamen u kruni jednoga vladara. Dvadeset i četiri časa? — dodade mrmljajući za sebe i naprežući pogled kao da hoće da prozre budućnost. — , Dvadeset i četiri časa? To je suviše kratko vreme. Pa ipak, dvadeset i četiri časa, ako se vešto i pametno iskoriste, mogu da vrede koliko godinu dana za trome i nesposobne ljude. A sad, u šumu, u šumu, moja hrabra gospodo! Vojvodo Orleanski, moj dragi rođače, ostavite sad na stranu svoju skromnost, iako vam ona priliči; ne obazirite se na Žaninu stidljivost. Pre bi Loara prestala da prima vodu iz Šera, nego što bi ona odbila vašu ponudu ili se vi odrekli nje — dodade on, dok je nesrećni princ koračao polako za svojom verenicom. — A sad uzmite svoja lovačka koplja, gospodo, jer je moj hajkač Alegr pronašao jednog divljeg vepra koji je kadar da se odupre i psima i ljudima. Dinoa, pozajmi mi svoje koplje, a ti uzmi moje, jer je ono odveć teško za mene. Kad si se t i još požalio da ti je koplje preteško? Na konje, na konje, gospodo!

I svi odjahaše u lov.

LOV NA DIVLJEG VEPRA

Za razgovor želim mladež bezobzirnu;

Ludak neotesan više meni godi

Nego onaj što me s podozrenjem gleda.

„Kralj Ričard“

Ma koliko da je kardinal poznavao narav svoga gospodara, to ga ipak nije sprečilo da u ovoj prilici ne načini jednu grubu političku grešku. Njegova taština navela ga je da misli kako je on, zbog toga što je uspeo da nagovori grofa od Krevkera da ostane u Turu, postigao mnogo veći uspeh nego što bi to mogao učiniti ma koji drugi posrednik kome bi kralj poverio tu dužnost. A kako je dobro znao koliko je za Luja bilo važno da odloži rat sa vojvodom Burgonjskim, nije se mogao uzdržati da ne pokaže kako smatra da je kralju učinio veliku i dobrodošlu uslugu. On se sad nametao kralju više nego obično i trudio se da povede razgovor o događajima toga jutra.

Ovo je bila višestruka nesmotrenost, jer vladari ne vole da vide da im njihovi podanici prilaze kao neko koji je svestan da ih je zadužio, pa stoga kao da želi za tu uslugu da iznudi priznanje i nagradu. A Luj, taj najnepoverljiviji od svih vladara koji su ikada živeli, naročito nije trpeo one koji bi čim bilo pokazali da ističu svoje zasluge ili da hoće da zagledaju u njegove tajne.

Ipak, gonjen trenutnim uživanjem zbog svog uspeha, što se ponekad događa i najopreznijim ljudima, kardinal je i dalje jahao s kraljeve desne strane i navodio razgovor, kad god je mogao, na Krevkera i njegov izaslanički zadatak. Ali, iako je možda kralj toga trenutka najviše razmišljao o tome, ipak je on upravo o tome najmanje želeo da govori Naposletku, pošto ga je pažljivo slušao ne dajući mu nikakva odgovora koji bi mogao da produži razgovor, Luj dade znak Dinou, koji je jahao nedaleko od njega, da priđe s druge strane njegovoga konja.

— Mi smo došli ovamo radi zabave i radi kretanja, — reče kralj — ali prečasni otac bi želeo da održimo ovde sednicu državnog veća.

— Nadam se da će mi vaša svetlost oprostiti što vam u tome ne mogu biti od pomoći, — reče Dinoa. — Ja sam rođen da se borim za Francusku, i moje srce i ruke pogodni su za to, ali moja glava nije stvorena za većanja.

— A preosvećeni kardinal je stvoren samo za to, Dinoa, — odgovori Luj. — On je ispovedio Krevkera na dvorskoj kapiji i saopštio nam celu ispovest. Zar niste rekli celu? — nastavi on naglašavajući tu reč i bacivši na kardinala pogled koji senu između njegovih dugih trepavica kao što blesne kama kad izlazi iz korica.

Kardinal uzdrhta, pa pokušavajući da odgovori na kraljevu šalu, reče da, iako sveštenici moraju da čuvaju tajne svojih pokajnika uopšte, ipak ne postoji sigilum confessionis, pečat ispovesti, koji se ne bi rastopio od daha njegovoga veličanstva.

— A pošto je njegova preuzvišenost kardinal spreman da nam saopšti tuđe tajne, — reče kralj — prirodno je što očekuje da i mi isto tako budemo poverljivi prema njemu. Zato, da bismo se izravnali, on sasvim opravdano želi da sazna da li su one dve plemkinje od Kroa zaista u našoj državi. Mi žalimo što ne možemo da zadovoljimo njegovu radoznalost, jer ni sami ne znamo gde su se tačno te dame lutalice, te prerušene princeze i ucveljene grofice možda ulogorile u našim oblastima, koje su, hvala bogu i našoj Ambrenskoj Bogorodici, odveć prostrane da bismo mogli lako odgovoriti na sasvim opravdana pitanja njegove preuzvišenosti. Ali, pod pretpostavkom da su one kod nas, šta misliš ti, Dinoa, o odlučnom zahtevu našega rođaka?

— Odgovoriću vam, gospodaru, ako mi kažete iskreno da li vi želite rat ili mir — odgovori Dinoa sa otvorenošću koja je poticala iz njegove urođene iskrenosti i neustrašivosti i zbog koje je on povremeno uživao Lujevu veliku naklonost, jer je ovaj, kao svaki lukav čovek, isto toliko želeo da zagleda u tuđu dušu koliko je želeo da prikrije svoju.

— Tako mi svega što mi je sveto, — reče on — ja bih isto toliko voleo koliko i ti, Dinoa, da ti kažem svoju nameru, kad bih je i ja sam tačno znao. Ali, recimo da sam ja za rat, šta bi trebalo da učinim sa tom lepom i bogatom mladom naslednicom, pod pretpostavkom da je ona u mojoj državi?

— Da je udate za nekog junaka iz vaše pratnje, koji bi imao nežno srce da je voli i snažnu desnicu da je štiti — reče Dinoa.

— Ha, za tebe! — reče kralj. — Vaskrsa mi! ti si lukaviji nego što sam mislio, i pored sve tvoje nezgrapnosti.

— Nikako, gospodaru! — odgovori Dinoa. — Ja sam sve drugo, samo ne lukav. Tako mi naše Orleanske Bogorodice, ja idem odmah ka cilju, kao što poteram svoga konja čim čujem obznanu. Vaše veličanstvo treba da se oduži Orleanskoj dinastiji barem jednim srećnim venčanjem.

— I odužiću se, grofe. — Vaskrsa mi, odužiću se! Zar ti ne vidiš onaj lepi par?

Kralj pokaza prstom na nesrećnog vojvodu Orleanskog i na princezu, koji niti su smeli da ostanu na velikom odstojanju od kralja niti na domaku njegovog pogleda da idu odvojeno, nego su jahali jedno pored drugoga, no ipak na dva do tri koraka rastojanja, koje zbog bojažljivosti jednoga i netrpeljivosti drugoga nisu smeli ni da smanje ni da povećaju.

Dinoa pogleda u pravcu kraljeve ruke, i pošto mu se učini da položaj u kome su se nalazili njegov nesrećni rođak i verenica podseća savršeno na dva psa čvrsto vezana zajedno, no koji se ipak udaljuju jedan od drugoga koliko god im dopušta dužina njihovih ogrlica, on se nije mogao uzdržati da ne zavrti glavom, mada ne smede ništa da odgovori ovom dvoličnom tiraninu. Luj kao da beše pogodio šta on misli.

— To će biti miran i tih brak, kome deca neće zadavati brige, kako ja slutim. Ali deca ne donose uvek sreću svojim roditeljima.

Ovde možda sećanje na njegovu sopstvenu sinovlju nezahvalnost nagna kralja da zaćuti posle ove poslednje napomene, koja pretvori podrugljivi osmejak što mu je lebdeo na usnama u skoro pokajnički izraz lica. Ali on odmah nastavi drukčijim glasom.

— Iskreno govoreći, dragi moj Dinoa, pošto ja mnogo poštujem svetu tajnu braka (tu se on prekrsti), ja bih više voleo da mi je Orleanska dinastija odgajila takve hrabre vojnike kao što ste tvoj otac i ti, u kojima teče i krv francuskih kraljeva, a vi ipak ne tražite svoja prava, nego da zemlja bude rasparčavana, kao Engleska, usled suparništva zakonitih kandidata za presto. Lav ne bi trebalo nikad da ima više od jednog mladunca.

Dinoa uzdahnu i ne reče ništa, jer je znao da ako bi protivrečio svome samovoljnom vladaru — mogao bi da naškodi svome rođaku, ali mu ne bi učinio nikakvu uslugu. Ipak, on se nije mogao uzdržati da odmah zatim doda:

— Kad je već vaše veličanstvo spomenulo poreklo moga oca, ja moram priznati — ostavljajući na stranu grehove njegovih roditelja — da je za njega bila mnogo veća sreća što je bio sin nezakonite ljubavi nego da je bio sin roditelja koji se mrze.

— Sramota, Dinoa, da tako govoriš o svetinji braka! — odgovori Luj šaleći se. — Ali, dođavola s razgovorom, jer je divlji vepar poteran sa legala. Pustite pse, u ime svetoga Huberta! Ha! ha! tra-la-la-lira-la! — I kraljev rog odjeknu veselo kroz šumu kad on pojuri u lov, a za njim nekoliko njegovih gardista, među kojima je bio i naš prijatelj Kventin Dervard. Ovde treba zapaziti da je kralj, puštajući na volju svojoj zajedljivoj naravi, našao vremena da čak i usred svoje najomiljenije zabave uživa peckajući kardinala Labalia.

Ovaj vešti državnik, kao što smo ranije spomenuli, imao je pored ostalih i tu slabost što je verovao da je sposoban, uprkos svoga niskog porekla i ograničenog obrazovanja, da izigrava dvoranina i ljubavnika. On, istina, nije stvarno učestvovao u viteškim ogledanjima kao Beket, niti vodio vojske u boj kao Volsej. Ali udvaranje ženama, u čemu su ova dvojica takođe biti veštaci, bilo je njegovo javno zanimanje. On se isto tako prikazivao kao veliki ljubitelj lova, te ratničke zabave. Ipak, iako je on možda i imao ponekad uspeha kod izvesnih dama, kojima je njegov visoki položaj, bogatstvo i državnički uticaj mogao da bude naknada za nedostatke u njegovom spoljašnjem izgledu i ponašanju, — rasni konji koje je on kupovao bez obzira na cenu, nisu se osećali nimalo ponosni što nose na sebi jednog kardinala i nisu ga poštovali više nego što bi poštovali njegovog oca, taljigaša, mlinara ili krojača, koga je on hteo da pretekne u jahačkoj veštini. Kralj je to znao, pa je čas razigravao a čas zadržavao svog konja, tako da je kardinalovog konja, pored koga je jahao sasvim blizu, toliko razdražio protiv njegovog jahača, da je postalo očevidno da će se oni uskoro morati da rastanu. I baš kad se konj najviše trzao, otimao, propinjao i bacakao, kralj mučitelj pakosno dovede do očajanja njegovog jahača, jer ga poče zapisivati o mnogim važnim poslovima i nagoveštavati mu da će iskoristiti ovu priliku i poveriti mu neke od onih državnih tajni koje je kardinal malo pre toga toliko želeo da sazna.

Teško se može zamisliti nezgodnija situacija za jednog dvorskog savetnika: primoran da sluša reči svoga vladara i da na njih odgovara, dok ga svaki nov poskok njegovoga neukrotivog konja dovodi u sve opasniji položaj. Njegova ljubičasta mantija razletela se na sve strane i ništa ga nije štitilo od naglog i opasnog pada osim dubina sedla i njegovo visoko prednje i zadnje ispupčenje. Dinoa se smejao na sav glas, dok je kralj, koji je umeo da u sebi uživa u svojim lakrdijama ne smejući se glasno, prekorevao blago svog ministra zbog njegove vatrene žudnje za lovom, koja mu nije dopuštala da posveti nekoliko trenutaka poslovima. „Neću vas više zadržavati da pojurite u hajku“ — nastavi on obraćajući se prestravljenom kardinalu, pa u isti mah i sam potera svog konja u trk.

Pre nego što je kardinal mogao da izgovori ma i jednu reč kojom bi odgovorio ili se izvinio, njegov konj uze đem u zube pa pojuri nezadrživim trkom, ostavljajući ubrzo za sobom kralja i Dinoa, koji su išli za njim nešto umerenije i uživali u državnikovoj nevolji. Ako se ikom od naših čitalaca dogodilo da mu se konj „otme“ i ponese ga ludim trkom (kao što se to nekada nama dogodilo), on će odmah pojmiti koliko je takav položaj mučan, opasan i glup. One četiri konjske noge kojima više ne gospodari ni jahač a ponekad ni sama životinja kojoj pripadaju, lete tako brzo kao da zadnje hoće da preteknu prednje; pa one dve grčevito stegnute dvonoščeve noge, koje tako često poželimo da bezopasno oslonimo na zelenu ledinu, — eto, one sad samo povećavaju našu nevolju, jer pritiskuju konju bokove; pa ruke, koje su pustile uzdu da bi se dočepale grive; telo, koje umesto da je uspravljeno na težištu, kao što je stari Andželo obično preporučivao, ili da je pognuto unapred kao u nekog džokeja na trkama u Njumarkitu, sad više leži nego što visi, zgureno na leđima životinje, sa isto toliko nade da se spase koliko i džak žita; — sve to stvara sliku koja je više nego smešna za gledaoca, koliko je god neugodna za onoga koji tu sliku stvara. A pri tom nesrećni jahač izgleda čudno zbog nekog neobičnog ruha, mantije, sjajne uniforme ili ma kakve neobične odeće, pa još zamislimo da se to događa na nekom trkalištu, paradi ili svečanoj povorci, ili na kome svečanom skupu, a onaj jadnik uz to želi da izbegne viku i gromki smeh gledalaca, on se mora dosetiti jadu pa bar slomiti ruku ili nogu, ili oboje, — a najbolje bi mu bilo da pogine na mestu, jer ako bi prošao s manje nesreće, njegov pad neće izazvati iole ozbiljno sažaljenje. U ovoj prilici kardinalova kratka ljubičasta mantija, koja mu je služila kao jahaće odelo (jer je njom zamenio svoju dugačku mantiju pre nego što je pošao iz dvora); njegove crvene čarape i crven šešir sa dugačkim vrpcama koje su visile, pored njegove krajnje nemoći da popravi svoj položaj, sve je to davalo bezgraničnu draž ovom njegovom prikazivanju jahačke veštine.

Konj, preuzevši na sebe dužnost da od sada on vodi poslove, više je leteo nego galopirao jednom širokom zelenom stazom. On sustiže čopor pasa koji su pomamno gonili divljeg vepra, pa pošto obori na zemlju dva do tri jahača, koji se nisu mnogo nadali da će ih ko napasti s leđa; i pošto pregazi nekoliko pasa te znatno poremeti gonjenje, a razdražen bučnim povicima i pretnjama čuvara lovačkih pasa, odnese užasnutog kardinala ispred divljeg vepra koji je jurio trkom, besan i sav isprskan penom što mu je izbijala oko očnjaka. Kardinal, videći se tako blizu divljeg vepra, kriknu užasnuto za pomoć. Ovaj uzvik, a možda i pojava divljeg vepra, toliko uplašiše konja, da on prekide svoj strmoglavi trk i naglo odskoči u stranu. Kardinal, koji se dotada beše održao u sedlu samo zato što je konj jurio pravo unapred, sad pade teško na zemlju. Završetak njegovog lova odigrao se tako blizu divljeg vepra, da zahvaljujući jedino tome što je zver bila i suviše zauzeta svojim poslovima, njena blizina nije bila kobna za kardinala, kao što se priča da je bila za Vizigota Faviliju, španskoga kralja. Moćni crkveni velikodostojnik spasao je ipak glavu, a kako se naplašio, to samo on zna. On odpuzi što je brže mogao s puta kojim je trebalo da prođu psi i hajkači, i vide kako svi lovci projuriše pored njega, a niko mu ne ukaza pomoć, jer su i u to doba lovci osećali isto tako malo sažaljenja prema takvim nezgodama kao i danas.

Kralj, u prolazu, reče Dinou: „Eno onamo njegove Preuzvišenosti: dosta je nisko pao! On nije veliki lovac, ali kao ribar (kad treba uloviti neku tajnu), mogao bi se takmičiti i sa samim svetim Petrom. Međutim, mislim da je ovog puta našao sebi ravnog.“

Kardinal nije mogao da čuje ove reči, ali prezrivi pogled kojim su bile propraćene omogući mu da nasluti njihov smisao. Kažu da đavo vreba ovakve prilike, kad je neko u iskušenju kao što je sad bio kardinal Labali, koga je duboko uvredio kraljev prezir. Trenutni strah prođe ga čim se uveri da se pri padu nije povredio; ali uvređena sujeta i ogorčenje koje je osećao prema svome vladaru imali su mnogo dužeg uticaja na njegova osećanja.

Pošto su svi lovci prošli pored njega, jedan usamljeni jahač, koji kao da je bio pre posmatrač nego učesnik ove zabave, dojaha s jednim ili dvojicom pratilaca i izrazi svoje veliko iznenađenje što nađe kardinala na zemlji, bez konja i pratilaca, i u takvom položaju da se jasno moglo videti kakav ga je nesrećan slučaj tu doveo. On sjaha i ponudi svoju pomoć u ovoj neprilici; naredi jednom od svojih pratilaca da ustupi kardinalu svog mirnog i krotkog konja; zatim izrazi svoje iznenađenje zbog običaja francuskog dvora, koji su dopuštali da se ovako izloži opasnostima lova i ostavi u nevolji najpametniji njihov državnik. Ova pomoć i uteha bilo je nešto sasvim prirodno u toj prilici, koju je tako čudan susret pružio grofu Krevkeru; jer je to burgonjski izaslanik pritekao u pomoć kardinalu posle njegovoga pada.

On je naišao na ministra u takvom času i raspoloženju koje je bilo pogodno da dovede u iskušenje njegovu vernost pomoću izvesnih predloga kojima se kardinal Labali, kao što je poznato, usled neke grešne slabosti nije mogao odupreti. Još toga jutra, kao što je nepoverljivi Luj nagovestio među njima se govorilo i o takvim stvarima koje kardinal nije smeo da saopšti svome gospodaru. Ali, mada mu je bilo veoma prijatno da čuje Krevkerova uveravanja koliko vojvoda Burgonjski visoko ceni njegovu ličnost i njegove sposobnosti i, mada je osećao izvesno iskušenje kad je grof spomenuo darežljivost njegovoga gospodara i velike svešteničke prihode u Flandriji, ipak se on sve do ovog neprijatnog događaja ne beše odlučio. Ali sad, strahovito razgnevljen usled događaja koji smo opisali i usled uvređenog samoljublja, on se u jednom kobnom času reši da pokaže Luju XI da nema opasnijeg neprijatelja od uvređenog prijatelja i poverenika.

On žurno zamoli Krevkera da se sad rastanu, jer bi ih neko mogao videti, ali mu zakaza da se sastanu te večeri u opatiji svetog Martina u Turu, posle večernje službe. Ovo je rekao glasom koji pokaza Burgonjcu da je njegov gospodar postigao uspeh kome se ne bi mogao ponadati, osim u ovako izuzetnom slučaju trenutne ozlojeđenosti.

Međutim je Luj, iako najveći političar među svim vladaocima svoga doba, ipak dopustio da mu strasti i u ovoj prilici utiču na opreznost, pa je sa zadovoljstvom učestvovao u gonjenju divljeg vepra, gde sad nastupi zanimljiv obrt. Dogodi se da jedan dvogodišnji vepar naiđe preko staze kojom su jurili lovci i povuče za sobom skoro sve pse (izuzev dva do tri para starih iskusnih pasa) i veći deo hajkača. Kralj se zaradova u sebi kad vide kako Dinoa i ostali pođoše pogrešnim tragom, i uživao je potajno pri pomisli da će toga savršenog viteza pobediti u lovačkoj veštini, koja se tada smatrala isto toliko slavnom koliko i rat. Luj je imao dobrog konja i jurio je odmah za psima, tako da kad se onaj prvi vepar okrete da im se suprotstavi na jednom glibovitom mestu, blizu njega se nalazio samo kralj.

Luj tada pokaza svu hrabrost i veštinu iskusnog lovca. Ne obzirući se na opasnost, on dojaha do strahovite životinje, koja se besno branila od pasa, i ubode je svojim lovačkim kopljem. Ali, kako je konj zazirao od divljeg vepra, ubod nije bio dovoljno jak da ga ubije ili onesposobi. Nikakva sila nije mogla naterati konja da juriša po drugi put. Onda kralj sjaha i pođe na pobesnelu životinju, držeći u ruci isukan kratak, oštar, prav i šiljat mač kakve lovci upotrebljavaju pri takvim sukobima. Divlji vepar odmah ostavi pse, pa jurnu na ovog drugog neprijatelja čoveka Kralj zauze stav za borbu i uperi mač ciljajući da ubode vepra u vrat ili, još bolje, u rame, te bi usled svoje težine i zaleta sama zver ubrzala svoju propast. Ali kako je zemlja bila mokra, kralju se noga okliznu baš onda kad je trebalo da izvrši taj vešti i opasni pokret, tako da vrh mača, naišavši na pravi oklop od čekinja na veprovim ramenima, skliznu i ne okrznuvši ga, a Luj pade na zemlju koliko je dug. To je bila prava sreća za kralja, jer životinja usled njegovog pada promaši takođe svoj cilj i u prolazu samo rascepi svojim oštrim zubima kraljev kratki lovački ogrtač, umesto da mu razdere bedro. Ali kada se divlji vepar, pošto je odjurio malo dalje u svome besnom trku, okrete da ponovo napadne kralja u trenutku kada se dizao sa zemlje, život Lujev bio je neposredno ugrožen. U tome odsudnom trenutku Kventin Dervard, koji beše zaostao iza gonilaca usled sporosti svoga konja, no koji je ipak srećom čuo zvuk kraljevog roga i pošao za njim, dojaha i probode životinju svojim kopljem.

A sada kralj, pošto je za to vreme stao na noge, priskoči da pomogne Dervardu, i svojim mačem preseče vrat vepru. Pre nego što je rekao i jednu reč Kventinu, on izmeri dužinu ogromne životinje ne samo koracima nego i stopama, obrisa znoj sa čela i krv s ruku, skide svoju lovačku kapu, okači je na jedan žbun, pa pobožno očita molitve pred malim olovnim ikonicama koje su bile na njoj, i tek posle toga pogleda Dervarda i reče mu:

— To si ti, moj mladi Škotlanđanine? Ti si lepo započeo svoju lovačku karijeru i gazda Pjer ti duguje isto onako dobar obed kao što ti ga je dao onamo „Kod krinovog cveta“. Zašto ne govoriš? Izgleda mi da si ti izgubio na dvoru svoju smelost i žestinu, dok se tamo baš te osobine pojačavaju kod drugih.

Kventin, oštrouman mladić nadahnut više nego iko škotskom obazrivošću, osećao je većma strah nego poverenje prema svom opasnom gospodaru i bio je odveć mudar da bi se koristio opasnim dopuštenjem da bude prisan s kraljem, koji kao da ga je na to navodio. On odgovori samo sa nekoliko odabranih reči da se on usuđuje da uopšte govori s njegovim veličanstvom samo radi toga da bi zamolio za oproštaj što se onako grubo i smelo ponašao onda kad nije znao da je on tako uzvišena ličnost.

— Hajd! Hajd! — reče kralj — opraštam ti drskost za ljubav tvoje hrabrosti i oštroumlja. Divim se kako si skoro tačno naslutio zanimanje moga druga Tristana. Ti posle toga umalo nisi osetio na sebi njegovu veštinu, kako sam čuo. Savetujem ti da ga izbegavaš. To je trgovac koji prodaje grube narukvice i tesne okovratnike. Pomozi mi da uzjašem. Ti mi se sviđaš i ja ću biti dobar prema tebi. Ne oslanjaj se ni na koga drugog, čak ni na svog ujaka ili lorda Kroforda, i ne pričaj ništa o pomoći koju si mi u zgodan čas ukazao protiv divljeg vepra. Jer čovek koji se hvali da je pomogao kralju u takvoj nevolji, neće dobiti druge nagrade osim zadovoljstva što se malo razmetao.

Kralj tada zatrubi u rog, te se uskoro pojaviše Dinoa i nekoliko ljudi iz kraljeve pratnje. Oni mu čestitaše što je ubio tako plemenitu zver, a on se nije ni najmanje ustručavao da prigrabi za sebe veći deo zasluge nego što mu je uistinu pripadala. Jer on spomenu Dervardovu pomoć samo uzgred, kao što neki plemić lovac, hvališući se brojem ptica koje je ulovio, ne priča uvek opširno o pomoći koju mu je ukazao čuvar lovišta. Zatim naredi Dinou, da se pobrine da se trup ubijenog vepra pošalje u Tur kaluđerima manastira svetog Martina, da bi im se poboljšala hrana o praznicima i da bi pominjali kralja svojim molitvama.

— A ko je — reče Luj — video njegovo preosveštenstvo gospodina kardinala? Izgleda mi da to znači pokazati nedovoljnu učtivost i malo poštovanja prema svetoj crkvi, kad je ostavljen da pešači kroz šumu.

— Oprostite, gospodaru, — reče Kventin kad vide da svi ćute — ja sam video njegovu svetlost kardinala kako na nekom pozajmljenom konju odlazi iz šume.

— Nebo se brine o svojim ljudima — odgovori kralj. — Sad pođimo ka dvoru, gospodo. Danas nećemo više loviti. A vi gospodine štitonošo, — reče obraćajući se Kventinu — dohvatite mi moj lovački nož koji je ispao iz korica onde, pored životinje. Pođi napred, Dinoa; ja ću odmah za tobom.

Luj, čiji su i najbeznačajniji postupci bili često unapred sračunati, dobi tako priliku da ispita Kventina nasamo.

— Moj čili Škotlanđanine, ja vidim da ti imaš oštro oko. Možeš li mi reći ko je pozajmio konja kardinalu? Verovatno neki tuđinac; jer pošto sam ja prošao bez zadržavanja, zacelo da se dvorani nisu nimalo žurili da mu ukažu takvu uslugu baš u pravi čas.

— Ja sam, gospodaru, samo za trenutak video one koji su pomogli njegovoj svetlosti — reče Kventin. — Bacio sam samo jedan žuran pogled, jer sam za nesreću bio zaostao, pa sam jahao brzo da bih ponovo zauzeo svoje mesto. Ali mislim da je to bio izaslanik Burgonje sa svojim ljudima...

— A, tako! — reče Luj. — E, pa lepo, neka im bude! Francuska će ipak umeti da im doskoči.

Ništa značajnije nije se više dogodilo, i kralj sa svojom pratnjom vrati se u dvorac.

STRAŽAR

Otkud zvuci ovi? S neba ili zemlje?

„Bura“

Napregnuto slušah

Melodije što bi i kosturu samom

Dušu udahnuli.

Komus

Kventin tek što beše ušao u svoju sobicu da malo promeni odelo, kad njegov vrli rođak zatraži da mu on podrobno ispriča sve što mu se dogodilo u lovu.

Mladić nije mogao izbeći pomisao da su u njegovog ujaka ruke mnogo jače nego pamet, pa je zato pazio da odgovori tako da sva čast pobede ostane kralju, koji je izgleda i želeo da je zadrži za sebe. Na to se Ožiljko poče hvalisati kako bi se on pokazao mnogo bolje u takvoj prilici. On je, istina blago, zamerio svome sestriću što je bio nešto labav pa nije kralju priskočio u pomoć kad je ovaj možda bio u velikoj opasnosti. Odgovarajući mu, mladić je bio toliko oprezan da nije branio svoje ponašanje, izuzev što je istakao da je on, prema lovačkim pravilima, smatrao za nedopušteno dirati u divljač koju je napao drugi lovac — osim u slučaju ako bi ga ovaj izrikom pozvao da mu pruži pomoć. Ovaj razgovor jedva da je bio završen, kada se Kventinu ukaza prilika da čestita sebi što nije sve ispričao svome rođaku. Neko zakuca tiho na vrata, koja se odmah zatim otvoriše, i u sobu uđe Olivije Den, zvani Opaki ili Ðavo, jer on je bio poznat pod svim ovim imenima.

Spoljašnjost ovoga sposobnog ali veoma bezobzirnog čoveka već smo ranije opisali. Svojim pokretima i držanjem možda je najviše podsećao na domaću mačku koja leži i pravi se da drema, ili se šunja kroz odaje laganim, nečujnim i bojažljivim koracima, pa čas vreba kraj rupe nekog zlosrećnog miša, a čas se umiljava tobože poverljivo i odano oko onih od kojih željno očekuje da je maze, a odmah zatim juri za svojim plenom ili grebe možda baš onoga kome se maločas umiljavala.

Olivije uđe, opuštenih ramena i smerna i krotka izgleda. On se obraćao gospodinu Ožiljku tako učtivo, da bi svaki onaj koji bi prisustvovao njihovom razgovoru morao pomisliti da je on došao da moli škotskog strelca za neku milost. On čestita Lesliju na odličnom držanju njegovoga mladog rođaka za vreme lova i dodade da je to kralj naročito zapazio. Zatim zastade očekujući neki odgovor, očiju oborenih ka zemlji, osim što je jedanput ili dvaput pogledao iskosa u Kventina. Tada Ožiljko napomenu da je šteta što njegovo veličanstvo nije imalo pored sebe njega umesto njegovog sestrića, jer bi se on i bez poziva umešao i probo kopljem divljeg vepra, što je Kventin, ukoliko je iz njegovog pričanja mogao razumeti, ostavio kralju da sam uradi.

— Ali, to treba da bude kralju pouka doklegod je živ — reče — da čoveku kao što sam ja da boljega konja. Jer kako može moj ogromni flamanski tegleći konj da ide naporedo s normandijskim trkačkim hatom njegovoga veličanstva? Verujte, ja sam ga toliko mamuzao da su mu bokovi bili sasvim izbrazdani. To nije zgodno, gospodine Olivije, i trebalo bi da to predočite njegovom veličanstvu.

Gospodin Olivije odgovori na ovu napomenu samo tako, što polako okrete prema tome smelom i odrešitom govorniku jedan od onih dvosmislenih pogleda koji, propraćeni lakim pokretom ruke i blagim naginjanjem glave na jednu stranu, mogu da se protumače ili kao nemo odobravanje onoga što je rečeno, ili kao oprezno odvraćanje da se i dalje govori o tome. Ali je pogled što ga upravi na mladića bio oštriji i pronicljiviji, kad reče osmehujući se dvosmisleno:

— Tako, dakle, mladiću! Znači da je kod vas u Škotskoj običaj da ostavite svog vladara u opasnosti zato što smatrate da ne treba da mu pomognete u takvoj prilici kao što je bila ona danas?

— Kod nas je običaj — odgovori Kventin, rešen da više ne rasvetljuje taj slučaj — da im ne smetamo nudeći im svoju pomoć pri njihovim časnim zabavama, kad oni mogu i bez nje da se sami pomognu. Mi smatramo da u lovu vladar mora da se izlaže istim opasnostima kao i ostali, i da on baš radi toga i ide u lov! Kakav bi to lov bio kad u njemu ne bi bilo ni napora ni opasnosti?

— Čujete li šta govori ovaj budalasti dečko? — reče njegov ujak. — Takav je on uvek. On ume svakome da odgovori i da kaže zašto je šta učinio. Čudim se otkud njemu ta sposobnost, jer ja ne bih umeo da kažem zašto sam ma šta učinio u svom životu, osim zašto sam jeo kad sam bio gladan, zašto sam sazivao zbor za smotru, i već tako meki slučajevi iz vojne službe.

— A molim vas, uvaženi gospodine, — reče kraljev brica gledajući ga ispod oka — zašto ste vi sazivali zborove za smotru u takvim slučajevima?

— Zato što mi je tako naređivao moj starešina — reče Ožiljko. — Tako mi svetoga Egidija, ja ne znam drugi razlog! Da je on tako što naredio Tajriu ili Kaningemu, i oni bi morali da učine isto.

— Zbilja, to je potpuno vojnički neumitni razlog! — reče Olivije. — Ali, gospodine Ožiljko, vi ćete se zacelo obradovati kad čujete da njegovo veličanstvo ne samo da se ne ljuti zbog ponašanja vašega sestrića, nego*ga je izabralo da vrši izvesnu dužnost danas posle podne.

— Izabralo njega? — reče Ožiljko veoma iznenađen. — Hoćete valjda da kažete da je izabralo mene?

— Hoću da kažem tačno ono što sam rekao — odgovori berberin blagim ali odlučnim glasom. — Kralj hoće da poveri jedan zadatak vašem sestriću.

— Ali zašto, iz kog razloga? — reče Ožiljko. — Zašto je izabrao dečka a ne mene?

— I za mene važi onaj isti nepobitni razlog što ste ga vi maločas naveli, gospodine Ožiljko: tako je naredilo njegovo veličanstvo. — Ali, — reče on — ako bih se usudio da nagađam, pretpostavio bih da njegovo veličanstvo ima možda neki posao koji više odgovara mladiću kao što je vaš sestrić nego iskusnom ratniku kao što ste vi, gospodine Ožiljko. Zato, mladi plemiću, uzmite svoje oružje i pođite sa mnom. Ponesite i arkebuzu,{11} jer ćete biti na straži.

— Na straži! — reče ujak. — Jeste li sigurni da se ne varate, gospodine Olivije? U unutrašnjosti dvorca uvek su stražarili samo oni strelci koji su (kao ja) služili dvanaest godina u našem časnom odredu.

— Ja tačno znam šta njegovo veličanstvo želi, — reče Olivije — i ne smem da odlažem izvršenje njegove volje.

— Ali — reče Ožiljko — moj sestrić čak nije ni pravi slobodni strelac, nego samo štitonoša, i služi pod mojom komandom.

— Izvinite, — odgovori Olivije — ali kralj je pre manje od pola sata naredio da mu se donese spisak i uvrstio ga u svoju gardu. Budite tako dobri pa pomozite svome sestriću da se opremi za službu.

Ožiljko nije bio pakostan niti mnogo zavidljiv čovek, te odmah poče da udešava odelo svoga sestrića i da mu daje uputstva kako da se drži pod oružjem, ali se nije mogao uzdržati da ih ne proprati uzvicima iznenađenja što je tolika sreća zadesila mladića tako rano.

To se dosad nikad nije dogodilo u Škotskoj gardi, reče on, pa čak ni njemu samom. Ali mladić će zacelo imati dužnost da pazi na papagaje i indijske paune koje je venecijanski poslanik nedavno poklonio kralju; drugo ništa ne može da bude. A pošto takva dužnost priliči jedino golobradom dečku (tu on uvrte svoje nakostrešene brkove), njemu je milo što je ta sreća zadesila njegovog dragog sestrića.

Dovitljiv i oštrouman, Kventin u svojoj isto tako bujnoj mašti nasluti da će za njega biti veoma značajno što ga je kralj prevremeno prizvao k sebi, i srce mu zakuca jače kad pomisli kako će se brzo izdići u počastima. On odluči da brižljivo motri na ponašanje i reči svoga vođe, jer mu se činilo da ih, bar u izvesnim slučajevima, treba uzeti u sasvim suprotnom značenju, kao što se priča da vrači-pogađači tumače snove. On je mogao samo da čestita sebi što je sačuvao tajnu o onome što se odigralo u lovu; i tada donese odluku, odveć opreznu za tako mlada čoveka, da doklegod bude disao vazduh ovog osamljenog i tajanstvenog dvora, čuva dobro u sebi svoje misli i da budno pazi na svoj jezik.

On se brzo opremi, pa s puškom na ramenu (jer iako su se škotski gardisti i dalje nazivali strelcima, oni su vrlo rano zamenili vatrenim oružjem svoje strele sa dugačkim lukovima, kojima nikad nisu umeli da se služe mnogo bolje nego drugi) pođe za gospodinom Olivijem iz kasarne.

Njegov ujak dugo je gledao za njim, a na licu mu se ocrtavalo istovremeno i čuđenje i radoznalost. Iako u njegovim poštenim mislima nije bilo ni zavisti ni zlobnih osećanja koja iz nje proističu, ipak je u njima bilo izvesnog osećanja povređenog i okrnjenog ponosa, pomešanog sa zadovoljstvom što je njegov sestrić tako uspešno započeo svoju vojnu službu.

On klimnu nekoliko puta ozbiljno glavom, otvori jedno tajno ormanče, izvadi veliku bocu jakog starog vina, zatrese je da vidi koliko se sadržina smanjila, pa napuni pehar i ispi ga sa zadovoljstvom. Zatim sede, upola zavaljen na naslon velike hrastove klupe, pa je opet lagano klimao glavom, i to klimanje mu je očevidno toliko godilo, da je poput onih igračaka zvanih „mandarin“ nastavio da se klati sve dok ga ne ophrva san, iz koga ga trže tek poziv na ručak.

Pošto je Kventin Dervard ostavio svog ujaka utonulog u ovako uzvišena sanjarenja, on pođe za svojim vođom. Izbegavajući da pređe preko ma koga glavnog dvorišta, gospodin Olivije vodio ga je ponekad kroz neslužbene prolaze pod vedrim nebom, ali uglavnom kroz čitav splet stepenica, svodova i hodnika, povezanih međusobno tajnim vratima kroz koja se ulazilo u neočekivane prostorije, dok ne dođoše u jedan prostran hodnik sa rešetkastim prozorima, koji bi se zbog svoje širine skoro mogao nazvati dvoranom. Zidovi su bili zastrti tepisima koji su bili značajni više zbog svoje starine nego zbog lepote, i na njima je bilo vrlo malo grubih, hladnih i sablasnih slika iz onih prvih dana umetnosti koji su prethodili njenom sjajnom procvatu. One su predstavljale vitezove Karla Velikog, koji je bio tako istaknuta ličnost u romantičnoj povesti Francuske; a kako je džinovski lik slavnog Rolanda zauzimao najuglednije mesto, ta odaja nazvana je po njemu Rolandova Dvorana ili Rolandova Galerija.

— Ovde ćete stražariti — reče Olivije sasvim tihim šapatom, kao da bi njegov jači glas mogao uvrediti Te grubo ocrtane likove vladara i ratnika, ili kao da se bojao da ne probudi odjeke koji su vrebali između krstastih svodova i gotskih ukrasa na tavanici te ogromne i sumorne odaje.

— Koji su ugovoreni znaci za slobodan prolaz za vreme mog stražarenja? — odgovori Kventin isto tako tihim glasom.

— Je li vaša puška napunjena? — odvrati Olivije ne odgovarajući na njegovo pitanje.

— To će odmah biti gotovo, — odgovori Kventin, pa napuni pušku i upali fitilj (kojim se u slučaju potrebe ispaljivala puška) na žaru vatre koja se već gasila u ogromnom kaminu, koji je bio tako velik da je ličio na gotsku ćeliju ili kapelu te dvorane.

Tek posle toga Olivije reče da Kventin ne zna za jednu veliku povlasticu svoga odreda, koji prima naređenja samo od kralja lično ili od vrhovnog zapovednika vojske, umesto od njihovih službenika.

— Vi ste, mladiću, ovde postavljeni po naređenju njegovog veličanstva, — dodade Olivije — i ubrzo ćete znati zašto ste ovamo pozvani. Za vreme stražarenja smete da se krećete od jednog do drugog kraja ovog hodnika. Dopušteno vam je da stojite na jednom mestu koliko hoćete, ali nikako da sednete ili odložite svoje oružje. Ne smete nipošto da pevate glasno ili da zviždite, ali možete, ako volite, da mrmljate neku crkvenu molitvu ili štogod drugo, samo da to bude pristojno i veoma tihim glasom. Zbogom, i motrite dobro!

„Da motrim dobro!“ pomisli mladi vojnik kad njegov vođa otklizi od njega onim svojim nečujnim korakom i iščeze u jednim bočnim vratima iza tepiha. „Da motrim dobro! Ali koga da čuvam, a kome da sprečavam prolaz? Jer s kim bih drugim mogao doći u sukob osim sa slepim miševima ili pacovima? Jedino ako bi ovi mrgodni stari predstavnici čovečanstva oživeli samo zato da poremete moje stražarenje. Ali, to mi je dužnost, mislim, i ja moram da je izvršim.“

Pošto donese čvrstu odluku da izvrši svoju dužnost do kraja, pa čak i da upotrebi silu ako zatreba, on pokuša da prekrati vreme nekom od onih pobožnih crkvenih pesama što ih je naučio u manastiru u kome je našao utočišta posle smrti svoga oca. I da nije svoju iskušeničku mantiju zamenio raskošnim vojničkim odelom koje je sad nosio, njegov vojnički hod gore dole po toj francuskoj kraljevskoj galeriji, mislio je on u sebi, ličio bi mnogo na one šetnje koje su ga toliko zamarale u manastirskoj samoći Aberbrotika.

Uskoro zatim, da bi možda uverio sam sebe kako više nije u manastirskoj ćeliji nego u svetu, poče da pevuši glasom koji nije prelazio dozvoljene granice nekoje od onih starinskih i krepkih junačkih pesama koje je naučio od njihovoga starog porodičnog harfiste, a koje su opevale poraz Danaca kod Aberlemna i Foresa, ubistvo kralja Dafesa kod Forfara i druge snažne sonete i balade iz povesnice njegove daleke otadžbine, a naročito njegovog užeg zavičaja. Ovako mu prođe dosta vremena, i sad je već bilo prošlo dva sata posle podne, kad ga glad potseti da su dobri kaluđeri u Aberbrotiku, iako strogi kad je trebalo da prisustvuje zajedničkim molitvama, bili ne manje tačni kad je trebalo da ga pozovu na obede. A ovde, u kraljevskom dvoru, posle prepodnevnih napora i popodnevnog zamornog stražarenja, izgledalo je da niko nije smatrao za prirodno da on nestrpljivo očekuje ručak.

Ali umilni tonovi mogu svojom čarolijom da utišaju čak i ono opravdano nestrpljenje kojim je Kventin bio obuzet. Na suprotnim krajevima te dugačke dvorane ili galerije bila su dvoja velika vrata, ukrašena teškim arhitravima, koja su verovatno vodila u čitav niz odaja kojima je ovaj hodnik služio kao spojna veza. Dok je stražar šetao usamljeno između ta dva ulaza, koji su bili granica njegove nadležnosti, odjednom se prenu kad ču muziku koja se razleže iza jednih vrata i koja je, bar u njegovoj mašti, bila spoj zvukova iste one gitare i glasa koji su ga očarali dan ranije. Svi snovi jučerašnjeg jutra, koje su njegovi burni pozniji doživljaji bili bacili u zasenak, iskrsoše sad još življe posle svoga kratkog mirovanja. Stojeći nepomično na mestu odakle je najbolje mogao da se napaja tim žuđenim zvucima, Kventin je, s puškom na ramenu, s poluotvorenim ustima i svim silama svoga sluha, vida i duše upravljenim na onu stranu, više ličio na kip stražara nego na živo biće. On je sad imao samo jednu želju: da čuje svaki zvuk te slatke melodije.

Ti čarobni zvuci mogli su se čuti samo delimično, jer su na mahove malaksavali, bivali sporiji ili sasvim prestajali, da se posle nekog vremena ponove. Ali, pored toga što muzika, kao i lepota, često puta više opčinjuje ili bar više draži maštu kad se njene čari otkrivaju samo delimice, te ostavlja uobrazilji da ona dopuni ono što je udaljenost od še samo nepotpuno ocrtala, Kventin je sad imao dovoljno gradiva kojim je mogao da dopuni svoje sanjarije za vreme dok se nije čula ta zanosna muzika. On je sad znao pouzdano, posle izveštaja ujakovih drugova i onoga što se toga jutra odigralo u dvorani za prijeme, da ona sirena koja ga je ovako očaravala, nije — kao što je on u svom bezazlenom neznanju mislio — ćerka ili rođaka jednog prostog krčmara, nego ona ista prerušena i ucveljena grofica radi koje su se sad kraljevi i vladari spremali da navuku oklop i upere koplja. Stotinu smelih snova kojima se sanjalačka i vatrena omladina naslađuje u jednom romantičnom i pustolovnom dobu beše mu odagnalo ispred očiju smelu sliku prave stvarnosti u kojoj se nalazio i zamenilo je svojim zavodljivim opsenama, kad ih odjednom grubo rastera nečija ruka koja surovo zgrabi njegovu pušku, i nečiji strog glas, koji viknu kraj samog njegovog uva:

— Ha! Vaskrsa mi, gospodine štitonošo, čini mi se da vi dremate na straži!

Ovo je bio rapav, oštar i podrugljiv glas gazda Pjera. Kventin, osvestivši se naglo, vide zastiđeno i uplašeno da je dopustio da mu se za vreme njegovog sanjarenja sam Luj, koji je verovatno ušao kroz neka tajna vrata i provukao se duž zida ili pozadi tepiha, približi toliko da mu skoro otme oružje.

Prvi njegov pokret usled iznenađenja bio je da oslobodi pušku jednim snažnim trzajem, od koga se kralj zatetura unazad. No odmah zatim njega obuze strepnja da je, pokoravajući se tome tako reći životinjskom nagonu koji tera hrabrog čoveka da se odupre pokušaju da bude razoružan, i hrvajući se sa samim kraljem, povećao njegovo nezadovoljstvo zbog nemarljivog vršenja stražarske dužnosti. Sa takvim osećanjem on privuče sebi pušku skoro nesvesno, stavi je ponovo na rame, pa je stojao nepomično pred vladarem, jer je morao verovati da ga je smrtno uvredio.

Luj, čije je tiransko držanje bilo posledica ne toliko urođene svireposti ili grubosti koliko hladnokrvnog lukavstva i podozrivog nepoverenja, imao je u sebi ipak i one zajedljive strogosti koju je često despotski ispoljavao u običnom razgovoru, te je uvek izgledalo da uživa u patnjama koje je zadavao drugima u ovakvim prilikama. Ali on sad nije hteo da likuje i dalje, te samo reče:

— Tvoja jutrošnja usluga je već naknadila izvesnu nemarnost tako mladog vojnika. Jesi li ručao?

Kventin, koji je pre očekivao da bude upućen dvorskom starešini policije nego da bude ovako pohvaljen, odgovori skrušeno da nije.

— Jadni dečko, — reče Luj blažim glasom nego obično — zadremao je od gladi. Ja znam da ti imaš vučji apetit — nastavi on — i hoću da te spasem od te zveri kao što si ti mene spasao od one. Bio si mudar i oprezan prilikom tog slučaja, i ja sam ti zahvalan na tome. Možeš li izdržati da ne jedeš još jedan sat?

— Još dvadeset i četiri, gospodaru — odgovori Dervard — inače ne bih bio pravi Škotlanđanin.

— Ni za još jedno kraljevstvo ne bih želeo da budem pita na koju ćeš jurišati posle ovakvog bdenja — reče kralj. — Ali sad nije u pitanju tvoj ručak, nego moj. Ja ću danas primiti za svoj sto, u najvećoj tajnosti, kardinala Labalia i onog Burgonjca, onog grofa Krevkera, pa ko zna šta se sve može dogoditi, jer đavo ima najviše posla kad se protivnici sastanu radi izmirenja.

Tu zastade i ućuta, a pogled mu je bio zamišljen i sumoran. Pošto se kralj nije nimalo žurio da nastavi govor, Kventin se naposletku usudi da zapita šta mu je dužnost da čini u toj prilici.

— Da stražariš iza ormana za posuđe, sa napunjenom puškom, — reče Luj — i ako se dogodi izdajstvo, da ubiješ izdajnika.

— Izdajstvo, gospodaru! Zar u ovoj tvrđavi sa tolikom stražom! — uzviknu Dervard.

— Ti misliš da je to nemogućno — reče kralj, koji izgleda da nije bio uvređen njegovom iskrenošću. — Ali je naša istorija pokazala da se izdajstvo može provući i kroz rupicu koju burgija izbuši. Da stražari otklone izdaju! O ti naivni dečko! Quis custodia ipsos custodes — ko će sačuvati stražare da ne postanu izdajnici?

— Njihova škotska čast! — odgovori Dervard smelo.

— Tako je, sasvim tačno! Takvog te volim! — reče kralj veselo. — Škotska čast je uvek bila pouzdana i ja se zato na nju oslanjam. Ali, izdaja! — Tu on ponovo pade u svoje ranije sumorno raspoloženje pa poče hodati po odaji nejednakim koracima. — Ona sedi pored nas na našim gozbama, ona se penuši u našim peharima, ona se krije iza brada naših savetnika, u osmehu naših dvorana, u ludačkom smehu naših dvorskih budala, a naročito iza prijateljskog lica neprijatelja s kojim smo se pomirili. Luj Orleanski verovao je Žanu Burgonjskom, pa je mučki ubijen u ulici Barbet. Žan Burgonjski verovao je Orleanskoj stranci, pa je ubijen na Montroskom mostu. Ja neću da verujem nikome, nikome. Slušaj dobro! Ja ću motriti na onog drskog grofa, a razume se i sveštenika jer mu ne verujem mnogo. Kad kažem „Škotska napred!“ ti odmah ubij Krevkera.

— To je moja dužnost — reče Kventin — kad je život vašeg veličanstva ugrožen.

— Pa razume se, ja i nemam neku drugu nameru — reče kralj. — Šta bih dobio ako bih ubio tog bezobraznog vojnika? Istina, kad bi to bio konetabl Sen-Pol... — Tu zastade, kao da se setio da je rekao više nego što treba, ali nastavi smejući se:

— Eto, naš šurak, Džejms Škotski, vaš Džejms, Kventine, ubio je nožem Daglasa kad mu je ovaj došao u prijateljsku posetu, i to u svom kraljevskom dvorcu Skirlingu.

— Stirlingu, — reče Kventin, — ako mi dozvoli vaše veličanstvo. To delo donelo je malo dobra.

— Kažeš da se taj dvorac zove Stirling? — reče kralj ne osvrćući se na ono što je Kventin rekao na kraju. — Dobro, neka bude Stirling, ime nije važno. Ja ne nameravam da učinim nikakvo zlo tim ljudima, nikakvo. To mi ne bi bilo ni od koristi. Ali oni možda nemaju isto tako čiste namere prema meni, i zato se ja oslanjam na tvoju ggušku.

— Odazvaću se hitro vašem pozivu — reče Kventin. — Ali, ipak...

— Ti se kolebaš, — reče kralj. — Govori otvoreno, ja ti dajem punu slobodu. Napomene od takvih kao što si ti mogu biti dragocene.

— Ja bih se samo usudio da kažem, — odgovori Kventin, — pošto je vaše veličanstvo imalo prilike da posumnja u toga Burgonjca, čudim se što dopuštate da vam se toliko približi, i to nasamo.

— O, budite bez brige, gospodine štitonošo, — reče kralj. — Ima opasnosti kojima ako prkosiš, one iščeznu; a ako pokažeš da ih se plašiš, one postanu neminovne i neizbežne. Kad priđem smelo zlom psu i pomilujem ga, skoro je sasvim izvesno da ću ga odobrovoljiti, a ako pokažem da ga se bojim, on će jurnuti na mene i uješće me. Biću još otvoreniji prema tebi i reći ću ti da mi je mnogo stalo da se taj čovek ne vrati ozlojeđen svome plahovitom gospodaru. Zato se i izlažem opasnosti... Ja nikad nisam izbegavao da izložim svoj život opasnostima radi dobra moje kraljevine. Pođi za mnom!

Luj povede svog mladog telohranitelja, prema kome kao da je osećao neku naročitu naklonost, kroz bočna vrata na koja je ranije on sam ušao, pa pokazujući na njih, reče:

— Ko hoće da ima uspeha na dvoru, mora poznavati tajne prolaze i skrivene stepenice, klopke i pokrivene jame u dvoru isto kao i glavne ulaze, dvokrilna vrata i kapije.

Pošto su prošli kroz više zavojitih prolaza, kralj uđe u jednu omanju zasvođenu prostoriju, gde je bio spremljen sto za obed za tri lica. Nameštaj u toj sobi bio je sasvim prost i neugledan. U jednom dvokrilnom ormanu za posuđe bilo je nekoliko zlatnih i srebrnih činija, i to je u toj sobi bila jedina stvar koja je donekle imala kraljevski izgled. Iza tog ormana, i potpuno zaklonjeno njim, bilo je stražarsko mesto koje Luj pokaza Kventinu Dervardu. Pošto mu je dokazao, prelazeći s jednog kraja sobe na drugi, da ga niko ni s koje strane ne može videti, izdade mu poslednju zapovest:

— Zapamti ove reči „Škotska napred!“ i čim ih ja izgovorim, gurni orman neka padne, da ti ne smeta, a nemoj štedeti kupe i pehare. Znaj da ćeš tada moći dobro da nanišaniš Krevkera. Ako puška slaže, jurni na njega i posluži se nožem. Olivije i ja možemo se obračunati s kardinalom.

Rekavši to, zviznu jako i pozva u odaju Olivija, koji je bio i prvi lični sobar isto kao i berberin, i koji je uistinu vršio sve službe neposredno vezane za kraljevu ličnost. On se pojavi, a za njim dva starija čoveka, koji su jedino imali da poslužuju oko kraljevog stola. Čim kralj sede za sto, uvedoše i goste. Kventin, iako nevidljiv, mogao je sa svoga mesta da zapazi sve pojedinosti toga sastanka.

Kralj dočeka svoje goste sa tolikom srdačnošću, da je Kventin teško mogao da dovede u sklad tu ljubaznost sa uputstvima koja je pre toga dobio i sa ciljem radi koga je stojao iza ormana sa svojim naperenim smrtonosnim oružjem. Ne samo da je Luj izgledao slobodan od svake strepnje, već se moglo pomisliti da su ti gosti, kojima je ukazao počast da ih primi za svoj sto, baš one ličnosti u koje je mogao imati najviše poverenja i kojima je najviše želeo da ukaže svaku čast. Njegovo ponašanje bilo je potpuno dostojanstveno, ali u isti mah i savršeno ljubazno. Iako sve oko njega, pa čak i njegovo odelo, nije ni približno bilo ravno raskoši kojom su se vlasteličići njegove kraljevine razmetali na svojim svečanostima, ipak i njegov govor i njegovo držanje bili su kao u moćnog i veoma milostivog vladara. Kventin je skoro bio u nedoumici da li sav onaj raniji razgovor s Lujem nije bio samo njegov san, ili je smerno ponašanje kardinala i iskreno i otvoreno držanje burgonjskog plemića možda odagnalo kraljevu sumnju.

Ali dok su gosti na kraljev poziv zauzimali svoja mesta za stolom, njegovo veličanstvo pogleda ih oštro, pa odmah zatim upravi pogled ka Kventinovom stražarskom mestu. Sve je to bilo učinjeno za tren oka; ali je u tom pogledu bilo toliko nepoverenja i mržnje prema njegovim gostima, i tako zapovednička opomena Kventinu da budno motri i brzo izvršuje naređenja, da nije moglo biti nimalo sumnje da su Lujeva osećanja ostala nepromenjena, a njegovo strahovanje nesmanjeno. Zato se on sad više nego ikad čudio kako taj vladar ume gustim velom da prikrije osećanja koja su proizilazila iz njegove nepoverljive naravi.

Pretvarajući se kao da je sasvim zaboravio kako mu je Krevker govorio pred njegovim dvorjanima, kralj je sad razgovarao s njim o starim vremenima, o događajima koji su se odigrali za vreme njegovog izgnaničkog života u Burgonji i raspitivao se o svim plemićima s kojima se tada bio sprijateljio, kao da je to vreme bilo najsrećnije u njegovom životu i kao da je sačuvao najnežnija i najzahvalnija osećanja prema svima koji su doprineli da se ublaže nezgode njegovog izgnaničkog života.

— Izaslaniku neke druge države — reče on — ja bih priredio svečaniji doček. Ali jednom starom prijatelju, koji je često sedeo za mojim stolom u zamku Ženapu, želim da se pokažem onakav kakav jesam, nekadašnji Luj od Valoa, skroman i prost kao ma koji od njegovih pariskih ..prodavaca zjala“. Ali sam ipak naredio da se za vas pripremi bolja gozba nego obično, gospodine grofe, jer ja znam vašu burgonjsku poslovicu „Više vredi dobar ručak nego lepo odelo“, pa sam stoga kazao da se malo više pobrinu za našu trpezu. A što se tiče našega vina, vi dobro znate da se u tome Francuska i Burgonja odavno takmiče. Ali, mi ćemo ih uskoro izmiriti, jer ću vam ja nazdravljati burgonjcem, a vi, gospodine grofe, meni šampanjcem. Hajde, Olivije, naspi mi pehar oserskoga vina! I on poče da pevuši veselu jednu pesmicu dobro poznatu u to vreme:

„Auxerre est la boisson des rois”...{12}

— Gospodine grofe, pijem u zdravlje plemenitog vojvode Burgonjskog, našeg dobrog i milog rođaka. Olivije, napuni onaj zlatni pehar renskim vinom i dodaj grofu klečeći na kolenima, jer on ovde predstavlja našeg dragog brata. Gospodine kardinale, mi ćemo svojom rukom napuniti vaš pehar.

— Vi ste ga već i prepunili, gospodaru, — reče kardinal sa onim pokornim izrazom lica kao što je u dvorjanina ljubimca kad se obraća svome blagonaklonom gospodaru.

— Zato što mi znamo da vaša preuzvišenost može da ga nosi pouzdanom rukom — reče Luj. — Ali, za koju se stranu opredeljujete u ovom velikom sporu, za Sijeri ili Oser, za Francusku ili Burgonju?

— Ostaću neutralan, gospodaru, — reče kardinal — i napuniću posle svoj pehar overnjskim vinom.

— Opasno je biti neutralan — reče kralj; no videvši da je kardinal malo pocrveneo, skrete razgovor na drugu stranu i dodade: — Ali vi više volite overnjsko zato što je to tako plemenito vino da ne podnosi vodu. A vi, gospodine grofe, ustežete se da sasvim ispijete svoj pehar. Nadam se da na njegovom dnu niste naišli ni na kakvu nacionalnu gorčinu?

— Želeo bih, gospodaru, — reče grof Krevker — da se sve nacionalne raspre mogu da okončaju na tako prijatan način kao što je suparništvo između naših vinograda.

— Za to ne treba mnogo vremena, gospodine grofe: taman toliko koliko vam je trebalo da ispraznite šampanjski pehar.{13} A sad, pošto je to svršeno, učinite mi zadovoljstvo da zadržite pehar kao dragu uspomenu i znak naše pažnje. To ne bismo svakom podarili. On je od davnih vremena pripadao onome od koga je drhtala cela Francuska, Henriju V, engleskom kralju, i zaplenjen je onda kad je Ruan oslobođen i kada su ti ostrvljani isterani iz Normandije ujedinjenim vojskama Francuske i Burgonje. Niko nije dostojniji da ga dobije na dar nego jedan plemenit i hrabar Burgonjac, koji dobro zna da od sloge ova dva naroda zavisi hoće li i dalje kontinent Evropski ostati slobodan od jarma Engleske.

Grof odgovori kao što se pristoji, i Luj pusti na volju peckavoj veselosti koja je ponekad razvedravala njegovu mračnu narav. Razume se da je on vodio prvu reč u razgovoru, a njegove napomene uvek oštroumne i zajedljive a često i istinski duhovite, bile su retko kad dobronamerne, a pričice kojima ih je on dopunjavao bile su često više šaljive nego otmene. Ali nijednom rečju, slogom ili slovom nije on odavao osećanja čoveka koji se plaši ubistva i koji je postavio u svojoj odaji jednog naoružanog vojnika s napunjenom puškom da spreči ili preduhitri napad na svoju ličnost.

Grof Krevker pridružio se iskreno kraljevoj razdraganosti a laskavi kardinal se ulagivački smejao glasno svakoj šali i raspirivao svaku smešnu dosetku, ne pokazujući nimalo stida zbog izraza od kojih je naivni Škotlanđanin crveneo čak i u svome skloništu. Posle otprilike jednog i po sata gozba je bila završena, i kralj se ljubazno pozdravi sa svojim gostima, pa dade znak posluzi da želi da ostane sam.

Čim se svi, pa čak i Olivije, povukoše, on pozva Kventina da iziđe iz svoga zaklona. Ali sad mu je glas bio tako malaksao, da je mladić jedva mogao verovati da je to onaj isti glas koji je malo čas pravio onako vesele šale i pričao onako začinjene priče. Prilazeći kralju, on zapazi istu takvu promenu i na njegovom licu. U kraljevim očima nije više bilo usiljene živahnosti, a osmeh beše iščezao sa njegovog lica. On je sad ličio na premorenog slavnog glumca koji je odigrao zamornu ulogu neke omiljene ličnosti, pri čemu je, dok je bio na pozornici, pokazao žar koji se ne može prevazići.

— Tvoje stražarenje još nije završeno — reče on Kventinu. — Potkrepi se brzo; na onom stolu imaš što ti treba; a posle toga ću ti kazati kakvu ti novu dužnost namenjujem. Ali nije lepo da sit čovek razgovara s gladnim.

On se zavali na svojoj stolici, pokri čelo rukom i ostade tako ćuteći.

ROLANDOVA DVORANA

Amora slikari k’o slepog slikaju.

Ali zar bog braka ima oči svoje?

Ili mu vid kvare naočare one

Što mu ih rođaci, tutor, savetnici

Nataknu da gleda zemlje i dvorove,

Nakit, zlato i sve bogate darove,

Te ih deset puta uvećane vidi?

— To pitanje, mislim, neumesno nije.

„Nevolje prisilnog braka“

Luj XI, francuski kralj, iako je od svih evropskih vladara najviše žudeo za vlašću i najljubomornije je čuvao, voleo je samo stvarna uživanja koja je ona mogla da mu pruži. Iako je dobro znao kakvo se poštovanje mora ukazivati njegovom dostojanstvu, pa je ponekad tražio strogo izvršavanje tih propisa, ipak je obično pokazivao čudnu nemarnost prema blesku i sjaju.

Neki drugi vladar, sa zdravijim moralnim osobinama, morao bi postati omiljen u narodu kad bi, kao Luj, prijateljski pozivao svoje podanike za svoj sto, pa ponekad sedao i za njihov. I ovakav kakav je bio, kralj je svojim neusiljenim ponašanjem nadoknađivao mnoge svoje mane u očima one klase njegovih podanika koji nisu imali mnogo da pate od posledica njegovog podozrenja i nepoverljivosti. Treći, ili građanski, stalež Francuske čije se bogatstvo povećalo i ugled porastao za vreme vladavine ovog oštroumnog vladara, poštovao ga je iako ga nije voleo. Oslanjajući se na njegovu podršku, mogao se on uspešno suprotstaviti mržnji plemića, koji su smatrali da on umanjuje dostojanstvo francuske krune i pomračuje sjaj njihovih povlastica tim zanemarivanjem dostojanstvenosti, a što je godilo građanima i prostom narodu.

Sa strpljenjem koje bi mnogi drugi vladari smatrali za nedostojno, i sa izvesnim uživanjem, francuski kralj je čekao da njegov lični čuvar utoli svoju jaku mladićku glad. Međutim, lako je zamisliti da je Kventin bio i suviše mudar i uviđavan da bi kraljevo strpljenje stavio na dugu i zamornu probu. I zaista, on nekoliko puta htede da prekine svoj obed, ali mu Luj ne dade.

— Vidim ti u očima — reče od dobroćudno — da imaš još dovoljno hrabrosti. Napred u ime boga i svetog Denia! Kidiši ponovo! Kažem ti, jelo i molitva (tu se on prekrsti) nikad ne ometaju rad dobrom hrišćaninu. Uzmi pehar vina, ali čuvaj se bokala, jer je to mana tvojih zemljaka isto kao i Engleza, koji su, kad nemaju tu glupu slabost, najbolji oklopnici na svetu. A sad se brzo umij, ne zaboravi obednu molitvu pa poći za mnom.

Kventin posluša, pa pođe za Lujem, koji ga odvede, kroz druge ali isto onako zamršene prolaze kao ranije, u Rolandovu dvoranu.

— Zapamti dobro — reče kralj zapovednički — da svome rođaku i drugovima imaš da odgovoriš da se nisi udaljavao sa svoga stražarskog mesta. I pazi! Da bi to bolje vezao za svoje pamćenje, poklanjam ti ovaj zlatan lanac (i baci mu preko mišice skupocen lanac). Iako ja nisam raskošno obučen, oni koji uživaju moje poverenje imaju uvek dovoljno sredstava da se odevaju raskošno. Ali kad ovakav lanac ne može da obuzda nečiji jezik da ne brblja suviše, onda moj drug Lermit ima jednu vratnu amajliju koja nikad ne propusti svoje lekovito dejstvo. A sad, pazi! Nijedan čovek, izuzev Olivija i mene, neće večeras ući ovamo; ali gospođe će naići ovuda, možda s jednoga kraja dvorane, možda sa drugoga, a možda po jedna sa svake strane. Ti možeš odgovoriti ako ti se obrate, no pošto si na službi, tvoji odgovori moraju biti kratki. Ali ti ne smeš ni da im se obratiš, ni da produžavaš razgovor, nego samo slušaj šta one govore. I tvoje uši i tvoje ruke sada su moje. Ja sam te kupio, i tvoje telo i tvoju dušu. Zato, ako čuješ ma šta od njihovog razgovora, moraš to da zadržiš u sećanju dok mi ne saopštiš a onda da to zaboraviš. Ali, kad bolje razmislim o tome, najbolje će biti da te smatraju za novog škotskog vojnika, koji je došao ovamo pravo sa svojih planina i nije još naučio naš najhrišćanskiji jezik. Tako je. Prema tome, ako te nešto zapitaju, ti nećeš odgovoriti. To će te osloboditi nezgoda, a njih će navesti da razgovaraju ne obzirući se na tvoje prisustvo. Razumeo si me? Zbogom! Budi oprezan, i znaj da imaš jednog prijatelja.

Tek što kralj izgovori ove reči, a već iščeze iza zastora, ostavljajući Kventina da razmišlja o onome što je video i čuo. Mladić je sad bio u jednom od onih položaja kada je prijatnije gledati unapred nego unazad. Jer pomisao da je bio postavljen na stražu, poput strelca koji u šibljaku vreba jelena, da oduzme život plemenitom grofu Krevkeru, nije imala u sebi ničega uzvišenog. Istina, ova kraljeva predostrožnost izgledala je u ovoj prilici čisto zaštitna i odbrambena. Ali kako je mladić mogao znati da mu uskoro neće biti naređeno da izvrši napad u sličnoj prilici? To bi bila neprijatna dvoumica, jer je — s obzirom na narav njegovoga gospodara — bilo jasno da bi za njega značilo propast ako bi odbio da to izvrši, a s druge strane mu je njegova čast govorila da bi bilo sramno ako bi takvo naređenje izvršio. On skrete svoje misli s tog predmeta, s mudrom utehom kojoj mladići tako često pribegavaju kad se buduće mogućne opasnosti nametnu njihovim mislima: da će biti dovoljno vremena za razmišljanje o tome šta treba činiti kad takav slučaj stvarno nastupi, a da mu je danas dovoljna ova sadašnja nevolja.

Kventinu je ova umirljiva misao godila utoliko više što su ga poslednja kraljeva naređenja nagnala da razmišlja o nečemu prijatnijem nego što je njegov trenutni položaj. Devojka sa gitarom je zacelo bila jedna od onih gospođa na koje je trebalo da obrati pažnju. I on se zareče da izvrši jedan deo kraljevog naloga, i da pažljivo sluša svaku reč koju bi izgovorile njene usne, te da vidi da li je njen govor isto toliko zanosan kao i njena pesma. Ali se on isto tako iskreno zareče da neće saopštiti kralju ništa iz njenoga govora što bi toj lepoj devojci moglo naškoditi.

Međutim, sad se više nije morao bojati da će zadremati na straži. Svaki povetarac koji bi se provukao kroz rešetke na prozoru i zanjihao stare tepihe na zidovima, proizvodio je šum sličan koracima onoga lepog stvorenja što ga je on očekivao. Jednom rečju, on je osećao svu onu tajanstvenu uznemirenost i žudnju iščekivanja koja uvek prati ljubav, a ponekad ima i znatnog udela u njenom stvaranju.

Naposletku jedna vrata stvarno zaškripaše jako (jer se vrata čak i u dvorovima, u petnaestom stoleću, nisu okretala na svojim šarkama tako nečujno kao naša), ali nažalost, ne na onom kraju dvorane otkuda se ranije čuo zvuk gitare. Ona se ipak otvoriše i kroz njih uđe jedna ženska prilika, a za njom dve druge, kojima ona dade znak da ostanu napolju, dok ona pođe napred kroz dvoranu. Po njenom nepravilnom i neujednačenom hodu, čiji se nedostatak naročito zapažao dok je prolazila kroz dugački hodnik, Kventin odmah poznade princezu Žanu. S poštovanjem koje mu je nalagala njegova dužnost, on se ispravi i zauze stav nemog stražarenja, pa obori pušku prema njoj kad je prolazila mimo njega. Ona mu odgovori pozdrav klimnuvši ljupko glavom, te mu se dade prilika da sagleda njeno lice jasnije nego toga jutra.

Bilo je malo čega u crtama lica ove zlosrećne princeze što bi moglo da nadoknadi nedostatke njenoga stasa i hoda. Lice joj, istina, nije bilo stvarno nimalo neprijatno, iako nije bilo lepo, i nekakav blag izraz paćeničkog strpljenja video se u njenim krupnim plavim očima, koje su obično bile oborene ka zemlji. Ali, osim što je bila neobično bleda u licu, koža joj je imala tamno žućkastu boju, koja je obično znak slaba zdravlja. I mada su joj zubi bili beli i pravilni, njene usne bile su tanke i blede. Princeza je imala bujnu zlatastu kosu, ali je ona bila toliko jasne boje da je izgledala plavičasta. Njena češljačica, koja je zacelo smatrala da bujnost kose njene gospodarice predstavlja naročitu lepotu, nije mnogo popravila stvar što je njeno bledo lice uokvirila mnogim uvojcima, te su mu oni davali skoro samrtnički i utvarni izraz. Da bi još pogoršala stvar, izabrala je dolamicu od bledo plave svile, koja joj je u celini davala mrtvački, pa čak i sablastan izgled.

Dok je Kventin pratio ovu neobičnu pojavu očima u kojima se radoznalost mešala sa sažaljenjem, jer je svaki princezin pogled i pokret izazivao ovo drugo osećanje, dve dame uđoše s drugoga kraja odaje.

Jedna od njih bila je ona devojka koja je Luja, na njegov poziv, poslužila voćem dok se Kventin častio onim nezaboravnim doručkom u gostionici kod „Krinovog cveta“. Okružena sada svom tajanstvenom dostojanstvenošću koja priliči vili sa velom i gitarom, a pored toga još i visokorodna naslednica jedne bogate grofovije (što je bar ) Kventin smatrao za dokazanu istinu), njena lepota učini sad na njega deset puta jači utisak nego onda kad ju je smatrao za kćer jednog prostog krčmara koja služi bogatog i ćudljivog građanina. On se sad pitao kakva je to opčinjenost mogla da sakrije od njega njenu pravu ličnost. Ipak, i sad je njeno odelo bilo skoro isto onako jednostavno kao i pre, jer je bila u dubokoj crnini, bez ikakvih ukrasa. Na glavi je imala samo veo od krepa, koji je bio potpuno zabačen tako da joj je ostavljao lice otkriveno. I samo zato što je sad znao da je ona ličnost visokoga roda, Kventinu se činilo da joj je stas još lepši, hod dostojanstveniji, što ranije ne beše zapazio, i da njene pravilne crte lica, divna boja kože i blistave oči izražavaju svest o plemenitom poreklu, što je povećavalo njihovu lepotu.

Kventin oseti da — makar ga to i života stalo — mora da oda toj lepotici i njenoj pratilji istu počast kao maločas kraljevskoj princezi. One to primiše kao ličnosti koje su naviknute da ih mlađi poštuju i odgovoriše učtivo na njegov pozdrav. Ali se njemu učini — a možda je to bila samo mladićka mašta — da je mlada plemkinja lako porumenela, gledala u zemlju i izgledala zbunjena, mada jedva primetno, kad mu je odgovorila na vojnički pozdrav. Mora biti da se setila smelog tuđinca u susednoj kuli kod „Krinovog cveta“. No, da nije možda ovo uzbuđenje bilo izraz nezadovoljstva? Ovo pitanje nije on mogao da reši.

Pratilja mlade grofice obučena isto tako jednostavno u duboku crninu, bila je u onim godinama kad je ženama mnogo stalo da održe slavu svoje lepote koja se usled godina smanjuje. Ostaci njene nekadašnje lepote bili su dovoljni da pokažu koliku su moć nekada imale njene čari. Po njenom držanju jasno se videlo da se ona seća svojih nekadašnjih uspeha i da se nije odrekla namere da i dalje osvaja. Bila je visoka i lepa stasa, iako donekle ohola držanja. Ona uzvrati pozdrav Kventinu sa ljupkim i blagonaklonim osmehom, a odmah zatim šapnu nešto na uvo svojoj drugarici koja se okrete ka vojniku kao da hoće da se odazove pozivu starije gospođe, ali odgovori ne dižući pogled. Kventin morade pomisliti da je starija dama svojom napomenom htela da obrati pažnju mlađe na njegov lep izgled. Njemu je bilo milo, (ne znam zašto), što se mlađa odluči da ga ne pogleda da bi svojim očima proverila istinitost te napomene. On je verovatno mislio da se među njima počinje da stvara neka tajanstvena veza, koja je i najmanjoj sitnici davala važnost.

Ali je ovo razmišljanje trajalo samo nekoliko trenutaka, jer svu njegovu pažnju privuče sada susret princeze Žane sa ovim stranim damama. Kad one uđoše, princeza ih je očekivala stojeći nepomično, jer je možda znala da joj kretanje ne stoji dobro. Pošto je ona dosta zbunjeno odgovorila na njihovo klanjanje, starija strankinja, ne znajući da je pred njom vrlo uzvišena ličnost, pozdravljala JU je kao da ona na ovom sastanku ne prima počast, nego je ukazuje drugom.

— Radujem se, gospođo, — reče ona sa osmehom koji je trebalo da u isti mah iskaže i blagonaklonost i ohrabrenje, — što nam je najzad dopušteno da budemo u društvu tako ugledne dame kao što izgleda da ste vi. Moram reći da smo se moja nećaka i ja samo malo mogle pohvaliti gostoprimstvom kralja Luja. Ne, nećako, nemoj me vući za rukav, jer znam pouzdano da sam u očima ove mlade gospođe videla da ona ima sažaljenja prema našem položaju. Otkako smo došle ovamo, plemenita gospođo, sa nama se postupalo skoro kao sa zarobljenicama. Pošto nas je hiljadu puta pozvao da svoje interese i svoje ličnosti stavimo pod zaštitu Francuske, najhrišćanskiji kralj nas je isprva smestio u jednu običnu krčmu, a sad u jedan kut ovog crvotočnog dvorca, iz koga nam je dopušteno da izmilimo tek oko sunčeva zalaska, kao da smo slepi miševi ili sove, čija bi pojava za videla mogla da se smatra za rđav predznak.

— Žalim — reče princeza mucajući zbog nelagodne zabune ovakvog susreta — što dosad nismo imali mogućnost da vam ukažemo pažnju koju zaslužujete. Vaša nećaka je, nadam se, zadovoljnija?

— Mnogo, mnogo više nego što mogu da iskažem — odgovori mlada grofica. — Tražila sam samo bezbednost, a našla sam povrh toga samoću i tajnost. Osamljenost našeg ranijeg boravišta, i još veća skrovitost ovoga koje nam je sada dodeljeno, povećava u mojim očima blagonaklonost koju je kralj izvoleo ukazati nama, nesrećnim beguncima.

— Ćutite, nerazumna rođako, — reče starija gospođa — i pustite da govorimo iz dna duše, pošto smo najzad same s jednom ženom. Kažem same, jer onaj lepi i mladi vojnik je pravi kip, pošto izgleda da ne može da kreće rukama i nogama, a čini mi se i jezikom, barem u kulturnom govoru. Dakle, pošto niko osim ove gospođe ne može da razume šta govorimo, moram priznati da neizmerno žalim što sam pošla na ovaj put u Francusku. Očekivala sam da ću naići na sjajan doček, na viteške utakmice, trke, parade i svečanosti, a umesto svega toga — osamljenost i povučenost! A najbolje društvo koje nam je kralj podario bio je jedan Ciganin skitnica, preko koga smo se, po njegovom naređenju, dopisivali sa svojim prijateljima u Flandriji. Možda je njegova lukava namera da nas drži ovde zatvorene do kraja života, da bi se dokopao naših poseda kad se bude ugasila stara loza grofova od Kroa. Burgonjski vojvoda nije bio tako svirep. On je nudio mojoj nećaki muža, doduše rđavog.

— Ja bih više volela da odem u manastir nego da dobijem rđavog muža — reče princeza, koja jedva ugrabi priliku da i ona kaže koju reč.

— Ali čovek bi barem želeo da može da bira, gospođo, — odvrati govorljiva dama. — Bog zna da ja ovo govorim radi moje nećake. A što se mene tiče, ja sam odavno napustila pomisao da menjam svoje sadašnje stanje. Vidim da se osmehujete, ali, tako mi službe božje, to je istina. Pa ipak, to ne može nimalo da opravda kralja, čije ponašanje, kao i sama njegova ličnost, više podsećaju na starog Mišoa, menjača iz Gana, nego na jednog poslednika Karla Velikog.

— Dosta! — reče princeza prilično oštrim glasom.

— Setite se da vi to govorite o mom ocu.

— O vašem ocu! — odgovori burgonjska plemkinja iznenađeno.

— Da, o mom ocu — reče princeza dostojanstveno. — Ja sam francuska princeza Žana. Ali ne bojte se, gospođo, — nastavi ona svojim prirodno blagim glasom. — Vi niste imali nameru da vređate i ja se ne osećam nimalo uvređena. Zatražite slobodno od mene da svojim uticajem olakšam izgnanički život vama i ovoj ljupkoj mladoj devojci. Nažalost, moja pomoć ne može da bude velika, ali je ja nudim od sveg srca.

Sa dubokim i poniznim poklonom primi grofica Amelina od Kroa — jer se tako zvala starija gospođa — ljubaznu ponudu princezinog pokroviteljstva. Ona je dugo živela na dvorovima, upoznala do tančina dvorske običaje i poštovala utvrđene propise kao što su ih poštovali dvorjani svih vremena. Ovi su, istina, u svom privatnom razgovoru često govorili o manama i ludorijama svojih gospodara, kao i o uvredama i zanemarivanju koje su oni lično pretrpeli, ali nikad nisu dopuštali da im se takve napomene izmaknu pred vladaocem ili pred članovima njegove porodice. Zato je starija gospođa bila sva postiđena što se prevarila i govorila onako neprilično pred Lujevom ćerkom. Ona je htela da iscrpe svu svoju rečitost kako bi se izvinila i izrazila svoje žaljenje, ali je princeza ućutka i uspokoji, rekavši joj na veoma ljubazan način — no koji je ipak važio kao zapovest, jer je to bila kraljevska princeza — da ne treba više da se govori ni o kakvom izvinjavanju ni objašnjavanju.

Princeza Žana zatim sede dostojanstveno kao što joj i priliči, pa pozva obe strankinje da sednu po jedna sa svake strane. Mlađa se odazva pozivu sa iskrenom i učtivom stidljivošću a starija sa izveštačenom dubokom poniznošću i strahopoštovanjem. One počeše da razgovaraju, ali tako tihim glasom da stražar nije mogao čuti šta govore. On je samo zapazio da princeza kao da je poklanjala mnogo veću pažnju mlađoj i zanimljivoj dami, a da grofica Amelina, iako je mnogo više govorila, ipak je manje privlačila princezinu pažnju čitavom bujicom reči i pohvala, nego njena rođaka svojim kratkim i skromnim odgovorima na ono o čemu je bila pitana.

Njihov razgovor nije potrajao ni četvrt časa, kad se vrata na donjem kraju dvorane otvoriše i uđe jedan čovek umotan u jahački ogrtač. Sećajući se dobro kraljevog naređenja i rešen da ga ne uhvate i po drugi put da drema, Kventin odmah pođe ka nezvanom gostu, ispreči se između šega i dama, pa zatraži od šega da odmah iziđe.

— Po čijem naređenju? — reče nepoznati čovek iznenađenim i prezrivom glasom.

— Po kraljevom, — reče Kventin odlučno — i ja sam ovde postavljen da ga silom izvršim.

— To ne važi za Luja Orleanskog — reče vojvoda skidajući ogrtač.

Mladić se za trenutak kolebao, jer kako da silom izvrši kraljeve zapovesti protiv prvog princa kraljevske krvi, koji je trebalo da se uskoro orodi sa kraljevom porodicom, kao što su svi govorili?

— Vaše visočanstvo je odveć uzvišena ličnost da bih se ja suprotstavio vašoj volji. Nadam se da će vaše visočanstvo posvedočiti da sam vršio svoju stražarsku dužnost ukoliko mu je to dopustila vaša volja.

— Vrati se na svoje mesto; niko ti neće ništa zameriti, mladi vojniče, — reče vojvoda Orleanski, pa pođe napred i pokloni se princezi, usiljavajući se da bude ljubazan kao uvek kad joj se obraćao.

On reče da je ručao s grofom od Dinoa, pa kad je saznao da ima društva u Rolandovoj dvorani, bio je tako slobodan da dođe da bi povećao njegov broj.

Rumenilo koje se razli po bledim obrazima nesrećne Žane, te je za trenutak izgledala donekle lepa, dokazivalo je da ona prema ovom povećavanju društva nije bila nimalo ravnodušna. Ona pohita da predstavi princa dvema plemkinjama od Kroa, koje ga dočekaše s poštovanjem koje odgovara njegovom visokom dostojanstvu. Zatim princeza pokaza na jednu naslonjaču i pozva ga da se pridruži njihovom razgovoru.

Vojvoda se izvini što ne može da uzme toliku slobodu da sedi u naslonjači u takvom društvu, ali uze jastučić s jedne klupe, namesti ga kraj nogu lepe mlade grofice od Kroa i sede tako da izgleda kao da ne zanemaruje princezu a da u isti mah može da pokloni veći deo pažnje njenoj divnoj susedi.

Isprva je izgledalo da se njegovoj verenici ovakav raspored više sviđa nego što je vređa. Ona je hrabrila vojvodu u njegovom udvaranju lepoj strankinji i činilo se da to smatra kao laskavo po nju lično. Ali vojvoda Orleanski, mada je bio naviknut da potčini svoju volju strogoj vlasti svoga ujaka, kralja, kad bi bio u njegovom prisustvu, ipak je imao dovoljno prinčevske naravi koja ga je gonila da pusti na volju svojim naklonostima kad god bi to skučavanje bilo otklonjeno. A kako mu je njegov visoki položaj davao pravo da prenebregne uobičajene ceremonije i da odmah pređe u prisnost, njegove pohvale lepoti grofice Izabele postadoše tako jake i nizale su se tako neobuzdano i slobodno — jer je možda bio popio malo više vina kod Dinoa koji je rado slavio Bahusa — da je naposletku izgledao skoro zaljubljen, a prisustvo princeze tako reći zaboravljeno.

Ove mnogobrojne pohvale godile su samo jednoj osobi u tome društvu, a to je bila grofica Amelina. Ona je već unapred zamišljala sve počasti koje bi joj donelo venčanje prvog princa kraljevske krvi s njenom nećakom. Ova smela zamisao, zbog plemićkog porekla, lepote i prostranih poseda njene rođake, nije bila nimalo nemogućna, čak i kad bi takav plan pravila neka opreznija ličnost, samo kad bi se iz proračuna mogle da izostave namere Luja XI. Mlađa grofica slušala je vojvodina laskanja uplašeno i zbunjeno, bacajući s vremena na vreme molećiv pogled ka princezi, kao da je poziva u pomoć. Ali uvređena osećanja i plašljivost princeze Žane onemogućavali su joj da se umeša u razgovor i da ga proširi. Naposletku je, izuzev nekoliko učtivih uzvika gospođe Ameline, jedino vojvoda govorio veličajući neiscrpnom rečitošću lepotu mlađe grofice od Kroa.

Ne treba zaboraviti da je tu bio i neko treći, zanemareni stražar, koji je video da se njegovi lepi snovi rasplinjuju kao vosak na suncu, dok je vojvoda nastavljao oduševljenim glasom svoju strasnu besedu. Naposletku grofica Izabela od Kroa odlučno ga prekide, jer joj je počelo bivati veoma nelagodno, naročito zbog princezine patnje, koja je očevidno bila posledica vojvodinog ponašanja.

Obraćajući se princezi, ona reče skromno ali dosta odlučno da je prva usluga za koju moli na osnovu obećanog pokroviteljstva da njeno visočanstvo izvoli uzeti na sebe da ubedi vojvodu Orleanskog da burgonjske dame, iako se u duhovitosti i lepom ophođenju ne mogu meriti s francuskim damama, ipak nisu toliko praznoglave da ne bi mogle uživati u kakvom drugom razgovoru osim u preteranim pohvalama.

— Veoma mi je žao, gospođo, — reče vojvoda preduhitrujući princezin odgovor — što pokušavate da u istoj rečenici ismejete i lepotu burgonjskih dama, i iskrenost francuskih vitezova. Ako smo nagli i neumereni u iskazivanju svoga divljenja, to je stoga što mi i volimo i borimo se na isti način, ne dopuštajući da nam se hladna razboritost uvuče u grudi, i mi se predajemo lepoj ženi isto onako brzo kao što pobeđujemo hrabrog čoveka.

— Lepota naših sunarodnica — reče mlada grofica sa više prekora nego što ga je dotada smela da pokaže prema tome uzvišenom obožavaocu — isto je toliko nepodobna da zahteva takve trijumfe, koliko je i hrabrost burgonjskih ljudi nesposobna da ih se odrekne.

— Ja poštujem vaše rodoljublje, grofice, — reče vojvoda — i neću pobijati poslednji deo vašeg tvrđenja, sve dok se neki burgonjski vitez ne ponudi da ga brani uperenim kopljem. Ali što se tiče nepravde koju ste naneli lepoticama vaše otadžbine, pozivam se, dokaza radi, na vas lično. Pogledajte onamo, — reče ukazujući rukom na jedno veliko ogledalo, poklon Venecijanske republike, koje je u to vreme bilo velika retkost i dragocenost, — i recite mi koje bi srce moglo da se odupre čarima koje se tamo vide?

Princeza, ne mogući dalje da izdrži da je njen verenik toliko zanemaruje, klonu na naslon svoje stolice, uzdahnuvši. To namah povrati vojvodu iz zemlje snova i nagna gospođu Amelinu da zapita da li njenom visočanstvu nije možda pozlilo.

— Iznenadan bol senuo mi je kroz čelo, — reče princeza pokušavajući da se osmehne — ali će mi to ubrzo preći.

Njeno sve veće bledilo pobijalo je njene reči, te se grofica Amelina oseti pobuđena da dozove pomoć, pošto princeza samo što nije pala u nesvest.

Vojvoda, stežući zubima usne i proklinjući svoju ludost zbog koje nije umeo da pazi šta govori, otrča da pozove princezine pratilje, koje su bile u susednoj odaji. Kad one dođoše sa uobičajenim lekovima, on nije mogao, kao otmen čovek i plemić, da ne pomogne da je pridrže i osveste. Njegov glas, koji je usled sažaljenja i samoprekorevanja sad postao skoro nežan, bio je najmoćnije sredstvo da joj se svest povrati. I baš kad je počela da se osvešćuje, kralj uđe u dvoranu.

POLITIČAR

U politici je savršen majstor.

Ne potcenjujući lukavstvo sotone,

Mogao bi samog đavola da vodi,

I iskušenjima novim da nauči

Zavodnika starog.

Stari pozorišni komad

Kad Luj uđe u dvoranu, namršti se na onaj njemu svojstven način koji smo ranije opisali i baci ispod skupljenih i mračnih obrva jedan oštar pogled na sve unaokolo. Kventin je kasnije pričao da su mu se pri tom oči toliko smanjile i postale tako divljačne i prodorne, da su ličile na oči uzbuđene zmije koja gleda iz vresovog žbuna u kome leži uvijena.

Kad kralj ovim trenutnim i oštrim pogledom razaznade uzrok meteža u dvorani, on se najpre obrati vojvodi Orleanskom.

— Vi ovde, dragi rođače? — reče, pa se okrete Kventinu i dodade strogo: — Zar nisi znao šta ti je dužnost?

— Oprostite ovom mladiću, gospodaru, — reče vojvoda. — On nije zanemario svoju dužnost. Ali ja sam bio obavešten da je princeza u ovoj dvorani.

— I ubeđen sam da vam nije bilo prijatno da vas neko zadržava kad ste pošli da joj se udvarate — reče kralj, koji je u svojoj odvratnoj dvoličnosti i dalje hteo da prikaže kao da i vojvoda oseća istu ljubav koju je osećala samo njegova nesrećna ćerka. — Tako vi kvarite stražare iz moje garde, mladiću? Ali, šta se sve ne bi moglo oprostiti jednom udvaraču koji živi samo par amours!{14}

Vojvoda Orleanski diže glavu, kao da je hteo da odgovori i da na neki način ispravi mišljenje izraženo u kraljevoj napomeni; ali nagonsko poštovanje, da ne kažemo strah prema Luju u kome je odgajen od detinjstva, sputa mu jezik.

— Žani je pozlilo? — reče kralj. — Ali, nemojte se žalostiti, vojvodo. To će brzo proći. Dajte joj ruku i odvedite je u njene odaje, a ja ću ispratiti ove strane gospođe u njihov stan.

Ova preporuka bila je izdata glasom koji je skoro zvučao kao zapovest, te vojvoda iziđe s princezom na jednom kraju hodnika, a kralj, pošto je skinuo rukavicu s desne ruke, odvede s puno poštovanja groficu Izabelu i njenu rođaku u njihove odaje, u koje se ulazilo kroz suprotna vrata. On se duboko pokloni kad one uđoše i ostade na pragu još za trenutak pošto one iščezoše, pa zatim vrlo mirno zatvori vrata kroz koja su se povukle, okrete veliki ključ, izvadi ga iz brave, pa ga stavi u pojas. Zbog ovoga je još više ličio na nekog starog tvrdicu, koji ne može da putuje spokojno ako ne ponese sa sobom ključ od riznice u kojoj je njegovo blago.

Laganim korakom, zamišljen i gledajući u zemlju, Luj sad pođe ka Kventinu Dervardu, koji je očekivao svoj deo kraljeve zlovolje, te je sa strepnjom gledao njegovo približavanje.

— Ti si zgrešio — reče kralj dižući oči i upravljajući ih čvrsto u njega, kad dođe na korak pred njega. — Teško si zgrešio i zaslužuješ da umreš. Ne govori ni reči u svoju odbranu! Šta se tebe tiče ko je vojvoda a ko princeza? Zar išta drugo sme za tebe da postoji osim zapovesti moje?

— Neka mi oprosti vaše veličanstvo — reče mladi vojnik. — Ali, šta sam mogao da činim?

— Šta si mogao da činiš kad neko silom pređe tvoje stražarsko mesto? — odgovori kralj prezrivo. — A čemu služi to oružje na tvom ramenu? Trebalo je da uperiš pušku, pa ako se drski buntovnik smesta ne povuče, trebalo je da pogine u samoj ovoj dvorani! Hajde, pređi u ove druge odaje. U prvoj ćeš naići na velike stepenice koje vode u unutrašnje dvorište. Tamo ćeš naći Olivija Dena. Kaži mu da dođe k meni, a ti se gubi u kasarnu! Ako ti je život mio, pazi da ti jezik ne bude odvezan kao što ti je danas ruka bila mlitava.

Zadovoljan što se izvukao tako olako, a ipak buneći se u duši što je kralj onako hladnokrvno zahtevao od njega da svirepo izvrši svoju dužnost, Dervard pođe označenim putem, požuri niz stepenice i saopšti kraljev zahtev Oliviju koji je čekao u donjem dvorištu. Prepredeni berberin klimnu glavom, uzdahnu i osmehnu se kad glasom čak blažim nego obično požele mladiću laku noć. Potom se rastadoše, pa Kventin pođe u svoju kasarnu, a Olivije da se stavi na uslugu kralju.

Na ovom mestu Memoari, prema kojima smo uglavnom sastavili ovu istinitu povest, bili su nažalost nepotpuni. Jer, oslanjajući se većinom na obaveštenja koja je davao Kventin, u njima nije naveden sadržaj razgovora koji je za vreme njegovog odsustva održan između kralja i njegovog tajnog savetnika. Srećom, u biblioteci u Oljeu nalazi se jedan rukopisni prepis „Skandalozne Hronike“ od Žana Detroa, mnogo potpuniji nego onaj koji je odštampan, sa nekoliko zanimljivih zabeležaka koje je verovatno sam Olivije dopisao posle smrti svoga gospodara, a pre nego što je imao sreću da bude nagrađen užetom, koje je već odavno bio zaslužio. Iz toga prepisa mogli smo da izvučemo potpun izveštaj o tajnom razgovoru između toga dvorskog štićenika i Luja u ovoj prilici, te je tako rasvetljena politika ovoga vladara, što bi inače ostao uzaludan pokušaj.

Kad omiljeni sluga uđe u Rolandovu dvoranu, zateče kralja kako zamišljen sedi na stolici koju je njegova ćerka napustila nekoliko minuta ranije. Poznavajući dobro njegovu narav, on se došunja nečujnim korakom toliko da je kralj mogao da zapazi njegovo prisustvo, a zatim uzmače smerno izvan njegovog dogleda, očekujući poziv da govori ili sluša. Prve reči koje mu kralj uputi bile su neprijatne:

— Tako dakle, Olivije! Tvoji vešti planovi rasplinjuju se kao sneg na južnom vetru! Molim se Ambrenskoj Bogorodici da ne liče na one ledene krševe o kojima pripovedaju švajcarski seljaci, i da nam se ne sruče na glavu.

— Zabrinut sam, gospodaru, jer sam čuo da ne ide dobro — reče Olivije.

— Ne ide dobro! — uzviknu kralj, pa ustade i poče da šeta gore dole po dvorani. — Sve ide rđavo, čoveče, da ne može gore biti. I to sve zbog divnog romantičnog saveta da od svih ljudi na svetu baš ja treba da postanem zaštitnik unesrećenih gospođica! Kažem ti, Burgonja se naoružava i tek što nije zaključila savez s Engleskom. A Edvard, koji nema šta drugo da radi, sručiće na nas svoje hiljade vojnika kroz onaj nesrećni prolaz kod Kalea. Pojedinačno ja bih mogao da ih mazim ili da im prkosim, ali kad su ujedinjeni, ujedinjeni! A uz to još i nezadovoljstvo i podmuklost onoga nitkova Sen-Pola! Svemu si ti kriv, Olivije, jer si mi ti savetovao da primim te žene i da se koristim uslugama onog prokletog Ciganina da odnese poruke njihovim klevetnicima.

— Gospodaru, — reče Olivije — vama su poznati moji razlozi. Grofičini posedi leže između Burgonje i Flandrije, njen zamak je skoro neosvojiv, a njena prava na susedne oblasti su takva, da kad bi ih neko snažno podržao, to bi zadalo mnogo muka Burgonji, — samo kad bi grofica bila udata za nekoga koji bi bio prijatelj Francuske.

— To jeste, to jeste primamljiv mamac, — reče kralj — i da smo mogli da prikrijemo njen boravak ovde, mogli bismo udesiti da udamo tu bogatu naslednicu tako da to ispadne veoma korisno po Francusku. Ali onaj prokleti Ciganin! Kako si mogao da mi preporučiš takvog bezbožničkog psa za posao koji zahteva poverenje?

— Neka se izvoli setiti vaša milost — reče Olivije — da je ona njemu suviše verovala, više nego što sam ja preporučivao. Njemu se još i moglo poveriti da odnese jedno pismo grofičinom rođaku, u kome mu se preporučuje da brani njen zamak i obećava mu se brza pomoć. Ali je vaše veličanstvo smatralo da treba da isproba njegovu proročku sposobnost, te je tako on saznao tajne koje mu je bilo korisno da oda vojvodi Karlu.

— Stidim se, stidim se! — reče Luj. — Pa ipak, Olivije, priča se da je taj bezbožnički narod potomak mudrih Haldejaca, koji su umeli da čitaju tajne zvezda u dolinama Šinarskim.

Znajući dobro da je njegov gospodar, i pored sve svoje oštroumnosti i pameti, bio tim više sklon da ga obmanjuju razni gatari, zvezdočatci, vrači-pogađači i sva ona gomila tobožnjih poznavalaca tajnih nauka, i da je čak i on sam uobražavao da se u tome donekle razume, Olivije se nije usuđivao da i dalje to naglašava, nego samo napomenu da je onaj Ciganin bio rđav prorok na svoju štetu, inače bi dobro pazio da se ne vrati u Tur, te bi se spasao vešala koja je i zaslužio.

— Događa se često da baš oni koji su obdareni proročkim znanjem — odgovori Luj veoma ozbiljno — nemaju moći da predvide događaje koji se njih lično tiču.

— Vaše veličanstvo dopušta mogućnost — odgovori poverenik — da čovek ne vidi svoju sopstvenu ruku, iako u njoj drži sveću koja mu osvetljuje svaku drugu stvar u sobi.

— On ne može da vidi svoj lik pri svetlosti koja mu osvetljuje lica drugih, — odgovori Luj — i to je utoliko pouzdaniji dokaz. Ali to za mene nije važno u ovom trenutku. Ciganin je dobio ono što je zaslužio, i neka počiva mirno. Ali ove plemkinje... Ne samo da nam Burgonja preti ratom ako im damo utočište, nego njihovo prisustvo ovde izgleda da može da se uplete u planove koji se tiču moje porodice. Mome budalastom rođaku Orleanskom dovoljno je bilo da samo vidi tu gospođicu, i već bih smeo da proreknem da će ga njena pojava učiniti manje savitljivim u pogledu njegovog venčanja sa Žanom.

— Vaše veličanstvo — odgovori savetnik — može da pošalje grofice od Kroa natrag u Burgonju, pa da se na taj način izmiri s vojvodom. Možda će poneko mrmljati kako to nije časno; ali kad nužda zahteva žrtve...

— Ako dobit zahteva žrtvu, Olivije, žrtva treba da se prinese bez kolebanja — odgovori kralj. — Ja sam stari i iskusni losos, te nemam običaj da progutam pecačevu udicu zato što je zakićena jednim perom koje se zove čast. Ali ako bismo vratili te plemkinje u Burgonju, to bi bilo gore nego izgubiti čast, jer bismo onda izgubili one izglede na dobitak koji su nas podstakli da im damo utočišta. Bilo bi očajno odreći se prilike da namestimo jednog našeg prijatelja, a neprijatelja Burgonje, usred njenih oblasti i tako blizu nezadovoljnih gradova Flandrije. Olivije., ja se ne mogu odreći koristi koje izgleda da bi nam doneo naš plan da udamo tu devojku za nekog prijatelja naše dinastije.

— Vaše veličanstvo — reče Olivije posle kratkog razmišljanja — moglo bi je udati za nekog sasvim pouzdanog prijatelja koji bi primio na sebe svu krivicu i služio potajno vašem veličanstvu, dok biste ga se vi mogli javno odreći.

— A gde da nađem takvog prijatelja? — reče Luj. — Ako bih je dao ma kome od naših buntovnih i neposlušnih plemića, zar ne bi to značilo učiniti ga nezavisnim? A zar nije bila moja politika kroz tolike godine da im to nikako ne dopustim? Zbilja, u Dinoa, i samo u njega možda bih se mogao pouzdati. On bi branio francusku krunu, pa ma kakav položaj zauzimao. Ali počasti i bogatstvo mešaju ljudsku prirodu. Ne, ni u Dinoa ne bih imao poverenja.

— Vaše veličanstvo moglo bi da nađe druge ljude, — reče Olivije sladunjavim i umiljatijim glasom nego što je obično govorio s kraljem, koji mu je dopuštao veliku slobodu — ljude koji bi potpuno zavisili od vaše milosti i naklonosti, i koji ne bi mogli opstati bez vaše potpore koliko ni bez sunca i vazduha, ljude većma misaone nego li preduzimljive, ljude koji...

— Ljude koji liče na tebe, zar ne! — reče kralj Luj. — Ne, Olivije, vere mi, tu si strelu prerano pustio! Šta! Zar zato što sam ti poklonio svoje poverenje i dopustio ti da u naknadu za to ponekad očerupaš moje vazale, ti smeš i da pomisliš da te to čini dostojnim da budeš muž te divne vile i još povrh toga grof vrhovnoga reda? Ti, ti, kažem, koji si niskog porekla i još nižeg vaspitanja, čija je pamet u najboljem slučaju neka vrsta lukavstva, a hrabrost više nego sumnjiva?

— Vaše mi veličanstvo pripisuje sujetnu nameru za koju ja nisam kriv, kad pretpostavlja da ja ciljam tako visoko — reče Olivije.

— Milo mi je što to čujem, prijatelju, — odgovori kralj. — Zaista, ja sad više cenim tvoju pamet, pošto se odričeš takvih snova. Ali čini mi se da je tvoj govor nekako čudno izazivao tu pomisao. No, da se vratimo na glavnu stvar. Ja ne smem da udam tu lepoticu za nekog mog podanika; ne smem da je vratim u Burgonju; ne smem da je pošaljem u Englesku ili u Nemačku, gde bi mogao da je dobije neko koji bi bio više sklon da se udruži s Burgonjom nego s Francuskom, i koji bi pre voleo da obeshrabri one čestite nezadovoljnike u Ganu i Liježu nego da im pruži snažnu podršku, jer bi to moglo da naljuti Karla Smelog, te da oproba svoju hrabrost na njima i ne izlazeći izvan svojih oblasti. A oni su bili tako sazreli za pobunu, naročito građani Liježa, da bi i sami — kad bi bili dobro raspaljeni i podržavani, i imali za sobom jednog ratobornog grofa od Kroa — zadali mome dragom rođaku posla za više od dvanaest meseci. Oh! Olivije, taj plan je suviše lep da bi se održao bez borbe. Zar tvoj plodni mozak ne bi mogao da izmisli nešto?

Olivije poćuta dosta dugo, pa najzad odgovori: — Kako bi bilo da se sklopi brak između Izabele od Kroa i mladog Adolfa, vojvode od Geldrije?

— Šta! — reče kralj iznenađeno — žrtvovati je, nju, tako divno stvorenje, onom mahnitom bedniku, koji je zbacio i uhapsio svog rođenog oca, pa mu još pretio da će ga ubiti! Ne, Olivije, ne! To bi bilo preterano svirepo, čak i od tebe i mene, koji tako nepokolebljivo idemo ka svome odličnom cilju: miru i blagostanju Francuske, ne osvrćući se mnogo na sredstva kojima ćemo to postići. Uostalom, njegova zemlja je daleko od naše, a stanovnici Gana i Liježa mrze ga. Ne, ne, neću ni da čujem za Adolfa od Geldrije. Pronađi koga drugog.

— Moja mašta je iscrpena, gospodaru, — reče savetnik. — Ne mogu da se setim nikoga koji bi, kao muž grofice od Kroa, mogao da odgovara namerama vašeg veličanstva. On bi morao da ima mnoge i raznovrsne osobine: da bude prijatelj vašeg veličanstva, a neprijatelj Burgonje; da bude dovoljno vešt da izmiri građane Gana i Liježa, a dovoljno hrabar da brani svoju malu oblast od moćnog vojvode Karla; uz to treba da je plemić po rođenju, jer vaše veličanstvo to naročito zahteva; a povrh svega da je odličnog i besprekornog karaktera.

— Ne, Olivije, — reče kralj — ja ne polažem toliko, hoću reći toliko mnogo na karakter. Ali, po mom mišljenju, Izabelin muž bi trebalo da bude manje omrznut od sviju i svakoga nego Adolf od Geldrije. Eto, kad već moram ja da predložim nekoga, onda zašto ne Viljem od Lamarka.

— Tako mi svega što mi je sveto, gospodaru, — reče Olivije — ne mogu da se požalim da ste odveć strogi u pogledu moralne čistote koju treba da ima srećni izabranik, kad Ardenski Divlji Vepar može da odgovara vašim planovima, Lamark! Pa on je najčuveniji pljačkaš na svetu, koga je papa isključio iz vere zbog hiljadu zločina.

— Mi ćemo izdejstvovati da bude oslobođen te osude, prijatelju Olivije. Sveta crkva je milostiva.

— On je proglašen za odmetnika, — nastavi Olivije — on je stavljen van zakona carevine jednim proglasom Regensburškog sabora.

— Mi ćemo udesiti da se opozove taj proglas, prijatelju Olivije, — nastavi kralj istim glasom. — Carevinski će sabor dati već svoj pristanak.

— Ako je i plemić, — reče Olivije — ali on ima ponašanje, lice, spoljašnjost i dušu kakvog flamanskog kasapina. Ona neće nikad pristati da se uda za njega.

— Njegov način udvaranja, ako se ne varam, — reče Luj — neće joj ostaviti mnogo mogućnosti da bira.

— Zaista, mnogo sam se prevario kad sam smatrao da vaše veličanstvo gleda na svaku sitnicu, — reče savetnik. — Života mi, Adolfovi zločini su prave vrline u poređenju s Lamarkovim! A zatim, kako bi on mogao da se sastane sa svojom zaručnicom? Vaše veličanstvo zna da on ne sme da se makne iz svoje Ardenske šume.

— O tome bi se valjalo pobrinuti, — reče kralj. — ali najpre treba potajno obavestiti te dve dame da one ne mogu da ostanu i dalje na ovom dvoru a da ne izazovu rat između Francuske i Burgonje, i da bih, ne želeći da ih predam mome dragom burgonjskom rođaku, voleo da otputuju potajno iz moje zemlje.

— One će tražiti da ih otpratimo u Englesku, — reče Olivije — pa će nam se ona posle vratiti u Flandriju s nekim lordom sa ostrva, koji će imati okruglo rumeno lice, dugačku smeđu kosu i tri hiljade strelaca za sobom.

— Ne, ne, — odgovori kralj, — mi ne smemo, razumeš li, da nanesemo takvu uvredu našem dragom burgonjskom rođaku, pa da dopustimo toj devojci da pređe u Englesku. To bi ga naljutilo isto kao i kad bismo je zadržali ovde. Ne, ne, jedino ćemo pokušati da njenu bezbednost poverimo crkvi. A najviše što možemo učiniti, to je da gledamo kroz prste kad grofice Amelina i Izabela od Kroa otputuju prerušene i sa malom pratnjom i da se sklone kod biskupa u Liježu, koji će lepu Izabelu smestiti za izvesno vreme u neki manastir, gde će biti zaštićena.

— Ako je taj manastir zaštiti od Viljema Lamarka kad on bude saznao da mu je vaše veličanstvo naklonjeno, onda znači da ga ja ne poznajem dobro.

— Jest, — odgovori kralj — zahvaljujući našoj potajnoj novčanoj pomoći, Lamark je sakupio priličan broj najbezobraznijih odmetnika, s kojima uspeva da se održi u šumama, tako da predstavlja veliku opasnost i za vojvodu Burgonjskog i za liješkog biskupa. Njemu je potrebno da ima samo malo zemljišta koje bi mogao nazvati svojim. A pošto je ovo tako lepa prilika da pomoću venčanja to postigne, mislim, vaskrsa mi! da će naći načina i da pobedi i da se oženi, a za to će biti dovoljno da mu damo samo jedan mig. Onda će vojvoda Burgonjski imati takav trn u slabini, da mu ga ni najbolji vidar neće moći lako izvaditi. Kad se Ardenski Divlji Pepar, koga je on već proglasio za odmetnika, bude ojačao, — jer će od te lepe plemkinje dobiti zemlje, zamkove i velikaško dostojanstvo — i kad povrh svega bude imao za sobom nezadovoljne stanovnike Liježa koji se tada, vere mi, neće ustezati da ga izaberu za svog zapovednika i vođu, — da vidimo da li će onda Karlo pomisliti da ratuje s Francuskom kad je njemu volja, ili će možda blagosiljati sudbinu ako Francuska ne zarati s njim. Kako ti se sviđa ovaj plan, Olivije, a?

— Izvanredno — reče Olivije. — Jedino je mučno što se poklanja ta gospa Ardenskom Divljem Vepru. Tako mi svega što mi je sveto, izuzev što mu spoljašnjost nije baš najzgodnija za ljubavne podvige, ali Tristan, starešina policije, bio bi mnogo bolji mladoženja kad bi imalo da se bira između njih dvojice.

— Malopre si predložio majstor Olivija, berberina, — reče Luj. — Ali prika Olivije i kumašin Tristan, iako umeju odlično da dadu savet i da izvrše naređenje, ipak nisu zgodni da se od njih načine grofovi. Zar ti ne znaš da građani Flandrije cene plemstvo baš zato što ga oni sami nemaju? Svetina uvek želi da je predvodi aristokrata. Eto, onaj Ked, ili Kejd, ili kako li ga ono zovu? On je onamo u Engleskoj morao da mami za sobom svoju lupešku rulju na taj način što je tvrdio da vodi poreklo od Mortimera. Viljem od Lamarka ima u sebi krvi Sedanskih kneževa, koja je isto toliko plemenita kao i moja. A sad, na posao! Moram da privolim grofice od Kroa da brzo i u tajnosti pobegnu sa pouzdanim vođom. To će biti lako, jer treba samo da nagovestim mogućnost da budu predate Burgonji. Ti moraš naći načina da javiš Viljemu od Lamarka kuda će ona proći, a ostaviti da on sam izabere vreme i mesto za svoje udvaranje. Ja znam jednu pogodnu ličnost koja bi putovala s njima.

— Smem li pitati kome vaše veličanstvo poverava tako važan zadatak? — zapita berberin,

— Jednom tuđincu, razume se, — odgovori kralj — jednome koji nema ni srodnika ni veza u Francuskoj, jer bi to moglo da ometa izvršenje moje volje, a koji odveć malo poznaje ovu zemlju i njene protivničke stranke da bi mogao da prozre moj plan više nego što ja želim da mu kažem. Jednom reči, nameravam da zato upotrebim onog mladog Škotlanđanina koji te je maločas poslao ovamo.

Olivije poćuta tako kao da je hteo da pokaže izvesnu sumnju u opravdanost toga izbora, pa zatim dodade:

— Vaše veličanstvo je poklonilo svoje poverenje tome mladom tuđincu ranije nego što ima običaj da čini.

— Imam razloga za to — odgovori kralj. — Ti znaš (tu se on prekrsti) koliko sam pobožno odan blaženom svetom Julijanu. Preksinoć, kasno uveče, čitao sam molitve tome svecu; a pošto je on zaštitnik putnika, zamolih ga smerno da poveća broj mojih službenika i da mi uputi one tuđince lutalice koji bi mogli najuspešnije da učvrste u našoj državi neograničeno poštovanje moje volje. U naknadu ‘ zato, zavetovah se dobrom svetitelju da ću ih, u njegovo ime, prihvatati, pomagati i štititi.

— I onda je sveti Julijan — reče Olivije — uslišio vaše molitve i poslao vašem veličanstvu onog dugonogog došljaka iz Škotske?

Mada je berberin dobro znao da je njegov gospodar veoma sujeveran zato što nema u sebi prave vere i da ga je tu čovek mogao najlakše uvrediti, pa je zbog te kraljeve slabosti postavio ovo pitanje najmekšim i najnevinijim glasom, ipak Luj oseti žaoku, te ga pogleda sa krajnjom zlovoljom.

— Huljo! — reče on. — Imaju pravo što te zovu Olivije Ðavo, kad smeš ovako da se podsmevaš svome gospodaru i blaženim svecima. Kažem ti, samo da mi nisi tako potreban, obesio bih te o onaj hrast pred dvorcem, da služiš kao primer svakome koji se ruga svetinjama! Znaj, neverni slugo, da tek što sklopih oči, a već se blaženi sveti Julijan pojavi preda mnom, vodeći jednog mladića, koga mi predstavi, rekavši da mu je suđeno da se spase i od mača, od užeta i od vode, i da donese sreću onoj strani kojoj se bude privoleo, kao i da uspešno izvrši zadatke koji mu budu dodeljeni. Sutradan iziđoh da se šetam, i tada sretoh mladića čiji sam lik video u snu. U svojoj otadžbini on je izbegao maču usred pokolja u kome je izginula cela njegova porodica, a ovde, u kratkom roku od dva dana, čudesno se spasao davljenja i vešala, i već mi je u jednoj naročitoj prilici, kao što sam ti tek nedavno nagovestio, učinio jednu veoma važnu uslugu. Primio sam ga kao izaslanika svetog Julijana, da mi posluži u najtežim, najopasnijim i čak najsmelijim pothvatima.

Pošto je sve ovo rekao, kralj skide šešir, izabra između mnogih olovnih likova kojima je bila okićena traka na njegovom šeširu lik svetog Julijana, stavi ga na sto, kao što je često imao običaj da čini kad bi mu neka naročita nada ili možda kajanje potresli dušu, pa kleknuvši pred njim, promrmlja s dubokim strahopoštovanjem: „Sancte Juliane, adsis precibus nostris! Ora, ora pro nobis!”{15}

Ovo je bio jedan od onih grozničavih nastupa sujeverne pobožnosti koji su često spopadali Luja u neobičnim trenucima i na neobičnim mestima. Zbog njih je ovaj vladar — koji je spadao u najoštroumnije koji su ikad vladali — ponekad ličio na ludaka ili bar na čoveka čiji je um potresen dubokom svešću o sopstvenoj grešnosti.

Dok je on bio ovim zauzet, njegov štićenik gledao ga je sa izrazom podrugljivog prezira koji skoro nije ni pokušao da prikrije. Jer je bila jedna od neobičnih osobina ovoga čoveka da uvek kad bi se našao nasamo sa svojim gospodarem, ostavlja na stranu ono ulagivačko glumljenje uslužnosti i poniznosti kojim se odlikovalo njegovo ponašanje prema drugima. On je i sad donekle ličio na mačku, ali na mačku koja vreba oprezno i uzrujano, spremna da iznenadno skoči.

Olivije je ovako menjao ponašanje verovatno stoga što je znao da je i njegov gospodar odveć prepreden licemer da ne bi prozreo licemernost drugih ljudi.

— Znači da je taj mladić, ako bih smeo da kažem, — reče Olivije — ličio na onoga koga ste videli u snu

— Savršeno i potpuno — reče kralj, čija je uobrazilja, kao što se to obično događa sujevernim ljudima, obmanjivala samu sebe. — Uostalom, naredio sam te mi je Galeoti Martivale sastavio njegov horoskop,{16} i ja sam se potpuno uverio, pomoću njegove veštine i svog ličnog posmatranja, da je sudbina toga samohranog mladića skoro pod istim sazvežđem kao i moja.

Makar šta da je Olivije mislio o razlozima koje je kralj tako smelo navodio u korist toga neiskusnog mladića, on nije smeo da stavlja nikakve dalje primedbe, jer je dobro znao da Luj, koji je za vreme svoga izgnanstva poklonio mnogo pažnje tobožnjoj nauci o proročanskoj astrologiji,{17} neće trpeti nikakvo ismevanje koje bi omalovažavalo njegovu veštinu. On stoga jedino odgovori da se nada da će mladić verno izvršiti taj tako težak zadatak.

— Postaraćemo se da bude lišen mogućnosti da postupi drukčije, — reče Luj — jer neće biti obavešten ni o čem drugom izuzev da je poslan da otprati grofice od Kroa u dvorac biskupa u Liježu. O prepadu što će ga možda Viljem od Lamarka na njih izvršiti, on ne treba ništa da zna, kaogod ni one. Niko ne sme da zna tu tajnu, izuzev vođe; a Tristan ili ti treba da nađete čoveka pogodnog za to.

— Ali u tom slučaju, — reče Olivije — sudeći po njegovoj narodnosti i spoljašnjosti, mladić će potrgnuti oružje čim im Divlji Vepar priđe, i možda neće tako lako izbeći njegove zube kao ono jutros.

— Ako mu zubima raskine srce u grudima, — reče Luj mirno — sveti Julijan, neka je blagosloveno ime njegovo! može mi poslati nekog drugog umesto njega. Jer je isto toliko malo važno ako glasnik bude ubijen pošto je izvršio svoju dužnost koliko i ako se boca razbije pošto ]e vino popiveno. Ali sad treba da ubrzamo odlazak tih gospi, a zatim da uverimo grofa Krevkera da se to dogodilo bez našeg učešća, a da smo mi želeli da ih vratimo pod okrilje našeg dragog rođaka, što je nažalost onemogućio njihov iznenadni odlazak.

— Grof je možda odveć oštrouman, a njegov gospodar odveć predubeđen da bi u to poverovao.

— Majko sveta! — reče Luj — pa to bi bilo nepoverenje kakvog nema među hrišćanima! Ali, Olivije, verovaće nam oni, i te kako. Mi ćemo u čitavo naše držanje prema našem dragom rođaku, vojvodi Karlu, uneti toliko potpune i bezgranične uverljivosti, da, ako on i tad ne poveruje u našu potpunu iskrenost prema njemu, onda će to značiti da je gori od bezbožnika. Kažem ti, toliko sam ubeđen da mogu naterati Karla Burgonjskog da o meni misli u svakom pogledu onako kako ja želim, da ću, ako to bude potrebno da bi se ugušile njegove sumnje, otići nenaoružan, jašući na krotkom konjiću da ta posetim u njegovom šatoru, a ti da mi budeš jedina lična zaštita, prijatelju Olivije.

— A ja, — reče Olivije — iako se mogu pohvaliti da od svih čeličnih oruđa rukujem jedino brijačem, radije bih jurišao na bataljon švajcarskih kopljanika nego što bio pratio vaše veličanstvo pri takvoj prijateljskoj poseti Karlu Burgonjskom, kad on ima toliko razloga da bude ubeđen u neprijateljska osećanja koja prema njemu gaji vaše veličanstvo.

— Ti si glup, Olivije, — reče kralj — iako misliš da si mudar, i ti ne znaš da duboka politika često puta mora da uzme na sebe lik krajnje jednostavnosti, kao što se ponekad hrabrost zaogrće plaštom smerne bojažljivosti. Ako zatreba, budi uveren da ću ja učiniti ovo što kažem, pošto sveci uvek blagosiljaju naše zamisli, a nebeska sazvežđa svojim kretanjem stvaraju pogodne okolnosti za takav podvig.

Ovim je rečima kralj Luj XI prvi put nagovestio svoju neobičnu odluku, koju je kasnije i priveo u delo sa ciljem da obmane svog velikog suparnika. Kasnije izvršenje te odluke umalo ga nije stalo glave.

On se rastade sa svojim savetnikom i ubrzo zatim uđe u odaje dveju grofica od Kroa. Nije morao mnogo da ih nagovara da napuste francuski dvor; dovoljno je bilo da im to prosto dopusti, naročito posle prvog nagoveštaja da ih možda ne bi mogao zaštititi od vojvode Burgonjskog. Ali nije bilo isto tako lako privoleti ih da izaberu Lijež za svoje sklonište. One su preklinjale i tražile da budu premeštene u Bretanju ili Kale, gde bi pod zaštitom bretanjskog vojvode ili engleskog kralja mogle živeti bezbedno sve dok burgonjski vladar ne bi malo ublažio stoj strogi stav prema njima. Ali nijedno od ovih skloništa nije bilo nimalo povoljno da pristanu na ono što je godilo njegovim namerama.

Nije trebalo ni sumnjati da će ih moćni liješki biskup moći da brani, pošto mu je njegovo crkveno dostojanstvo davalo mogućnost da ih zaštiti od svakog hrišćanskog vladara. S druge strane, njegove oružane snage, iako ne mnogobrojne, zacelo bi bile dovoljne da odbrane i njega i sve njegove štićenike od svakog iznenadnog nasilja. Jedino je bilo teško stići bez nezgoda u biskupov mali dvor, ali tu Luj obeća da će preduzeti potrebne mere: razglasiće da su grofice od Kroa pobegle iz Tura noću bojeći se da ne budu predate burgonjskom izaslaniku, i da su umakle u pravcu Bretanje. On takođe obeća da će im dati malu ali vernu pratnju, kao i pisma za vojne zapovednike onih varoši i tvrđava kroz koje će proći, s nalogom da upotrebe sva sredstva da bi ih na njihovom putu zaštitili i pružili im svaku pomoć.

Vlastelinke od Kroa, iako su u sebi osećale koliko je neplemenit i nedoličan način na koji ih je Luj sad lišavao obećanog utočišta na svom dvoru, nisu ni pomišljale da mu šta zamere zbog toga žurnog odlaska, nego su čak preduhitrile njegovu nameru moleći ga za dopuštenje da pođu još iste noći. Grofici Amelini već je bilo postalo dosadno to mesto gde nije bilo ni dvorjana koji bi joj se divili, ni svečanosti kojima bi prisustvovala. A grofici Izabeli činilo se, po svemu što je videla, da kad bi ona makar malo naljutila Luja XI, on se ne bi zadovoljio samo tim što bi ih oterao sa svoga dvora, nego se ne bi ustezao i da je preda njenom razgnevljenom gospodaru, vojvodi Burgonjskom. Najzad, i sam Luj odmah pristade da one žurno otputuju, jer je žudeo da sačuva mir s vojvodom Karlom, a bojao se da Izabelina lepota ne poremeti i ne omete njegovu omiljenu nameru da uda svoju kćer Žanu za svog rođaka vojvodu Orleanskog.

ASTROLOG

Ne spominji kraljeve — prezirem to

Poređenje bedno. Mudrac sam ja i mogu

I stihijama da vladam — bar to ljudi misle;

Bezgraničnu na tom zasnivam vlast svoju.

Albumazar.

Moglo bi se reći da su poslovi i nepredviđeni događaji bili navalili na mladog Škotlanđanina kao velika plima, jer ga hitno pozvaše u stan njegovog starešine, lorda Kroforda. Na svoje veliko iznenađenje on tu ponovo ugleda kralja. Posle nekoliko reči o počasti i poverenju koje će mu uskoro biti ukazano, Kventina obuze strepnja da se oni možda spremaju da mu predlože neko stražarenje slično onom nad grofom Krevkerom, ili možda neku dužnost još mrskiju njegovim osećanjima. Ali njemu ne samo da odlaknu nego ga i veoma obradova kad ču da su ga izabrali da sa četvoricom drugih, kojima će on biti starešina i od kojih će jedan biti vođa, otprate grofice od Kroa do malog dvora njihovoga rođaka, biskupa u Liježu, i to što bezbednije, ugodnije, a u isti mah u što većoj tajnosti. Dadoše mu svitak hartije u kome su bila uputstva šta treba da čini; tu su bili označeni konaci i odmorišta (obično zabačena sela, usamljeni manastiri i mesta udaljena od gradova), i iznete opšte mere predostrožnosti koje treba da preduzme, naročito kad se približe granici Burgonje. Dobio je dovoljno uputstava šta treba da govori i čini da bi izgledalo da je on upravnik dvora dveju engleskih uglednih plemkinja, koje su išle u Tur na hodočašće svetom Martinu, a sad putuju u sveti grad Keln da se poklone moštima mudraca sa istoka, koji su došli u Vitlejem da pozdrave rođenje Hristovo; trebalo je da izgleda da je to cilj putovanja dveju grofica od Kroa.

Ne znajući tačno šta je uzrok njegove veselosti, Kventin Dervard oseti kako mu srce igra od radosti pri pomisli da će biti tako blizu one lepotice iz kule, i da će mu njegovo zvanje davati pravo da uživa njeno poverenje, pošto je njena bezbednost u mnogom zavisila od njegovog držanja i njegove hrabrosti. U duši on ne oseti nikakve sumnje da će je provesti uspešno kroz opasnosti putovanja. Mladost retko kad misli na opasnosti, a naročito Kventin, odgajen u slobodi, a neustrašiv i samopouzdan, mislio je samo kako da im prkosi. On je sad jedva čekao da se oslobodi neugodnog kraljevog prisustva, te da pusti na volju potajnoj razdraganosti koju je osećao zbog tako neočekivanih vesti. Došlo mu je da klikće od radosti — što u ovakvom društvu nije bilo nimalo podesno.

Ali kralj još nije bio svršio s njim. Ovaj oprezni vladar hteo je da pita za mišljenje jednog savetnika drukčijega kova nego što je bio Olivije Ðavo. Veština toga savetnika pripisivala se njegovom višem poznavanju zvezda, kao što su ljudi sudeći po posledicama, bili skloni da veruju da Olivijevi saveti potiču od samoga đavola.

Luj stoga odvede sa sobom nestrpljivog Kventina u jednu izdvojenu kulu dvorca Plesija, u kojoj je stanovao veoma ugodno i raskošno slavni astrolog, pesnik i filozof Galeoti Marti, zvani Marcius ili Martivale, rodom iz Narnija u Italiji, pisac čuvene rasprave De Vulgo Incognitis,{18} čovek kome se divilo njegovo stoleće i kome je pisao pohvale Paulus Jovius. On je dugo vremena blistao na dvoru čuvenog mađarskog kralja Matije Korvina, odakle ga je Luj tako reći odmamio, jer je zavideo mađarskom vladaru što ima kraj sebe toga mudrog savetnika za koga se mislilo da veoma vešto ume da čita odluke neba.

Martivale nije bio jedan od onih izmučenih, uvelih i bledih učenih pripadnika tadanje mistične nauke, kojima u ponoć suze oči nad užarenim pećima i koji muče svoje telo zureći u sazvežđe Medveda. On je učestvovao u svim dvorskim zabavama, i sve dok nije odebljao, isticao se u svim viteškim igrama i telesnim vežbama, a tako isto i u rukovanju oružjem, i to tako uspešno, da je Janus Panonius ostavio latinski epigram o hrvačkoj utakmici između Galeotija i jednog čuvenog prvaka te veštine, a u prisustvu mađarskog kralja i dvora, — utakmici u kojoj je astrolog odneo punu pobedu.

Odaje ovog dvorskog i ratobornog mudraca bile su mnogo raskošnije nameštene nego ijedna od onih koje je Kventin dotada video u kraljevskom dvorcu. Duborezi i ukrasi izrađeni u drvetu u njegovoj knjižnici, kao i velelepni zastori na podovima i zidovima, bili su dokaz otmenog ukusa toga učenog Italijana. Iz sobe za rad jedna vrata vodila su u njegovu ložnicu, a druga u kulu, koja mu je služila kao osmatračnica neba. Veliki hrastov sto u sredini sobe bio je pokriven skupocenim turskim ćilimom, koji je zaplenjen u šatoru jednog paše posle velike bitke kod Jajca, gde se astrolog borio naporedo s hrabrim braniocem hrišćanstva Matijom Korvinom. Na stolu su ležale razne matematičke i astrološke sprave divno izrađene od najskupocenijeg materijala. Srebrni zvezdomer dobio je na poklon od nemačkog cara, a Jakovljeva palica od abonosa, sa zlatnim zglobovima i neobično lepim umetcima, bila je znak uvažavanja tadanjeg pape.

Bilo je tu i drugih raznovrsnih predmeta, koji su ležali na stolu ili visili svud unaokolo po zidovima, između ostalog dva potpuna oklopa, jedan u obliku pancirne košulje, drugi od oklopnih ploča, a oba tako velika da su podsećala na džinovski stas astrologa, njihovoga vlasnika; zatim jedan španski toleđanski mač, jedna škotska široka i jedna turska kriva sablja. Bile su tu i razne strele, tobolci i drugo ubojno oružje. Bilo je tu i raznovrsnih muzičkih instrumenata; zatim jedno srebrno raspeće, nadgrobna antička vazna i nekoliko bakarnih malih kipova domaćih božanstava iz mnogobožačke prošlosti, pored drugih neobičnih i čudnih predmeta, od kojih su nekoji, u tome sujevernom dobu, izgleda služili za mađijske poslove. Knjižnica toga neobičnog čoveka bila je isto tako raznolika kao i ostali predmeti. Retki rukopisi iz starog klasičnog doba ležali su zajedno sa debelim raspravama hrišćanskih crkvenih pisaca i onih neumornih mudraca koji su propovedali hemijsku nauku i nudili svojim učenicima da ih vode u najtajnije kutove prirode pomoću hermesovske alhemijske filozofije. Jedni su bili ispisani istočnjačkim slovima, a drugi su krili svoj smisao ili svoje besmislice pod velom hijeroglifa i kabalističkih znakova. Čitav taj stan, sa svojim raznovrsnim stvarima i nameštajem, činio je dubok utisak na uobrazilju, jer su tada svi čvrsto verovali u istinitost tajnih nauka. Taj utisak pojačavalo je držanje i izgled samog domaćina, koji je sedeo u jednoj ogromnoj naslonjači i radoznalo razgledao jedan primerak tek pronađene veštine štampanja, otisnut nedavno u štampariji u Frankfurtu.

Galeoti Martivale bio je visok i krupan, no ipak dostojanstven čovek, već u zrelijim godinama. Iako se on ponekad vraćao svojim navikama iz mladosti da se bavi telesnim vežbama, ipak to nije moglo da spreči njegovu urođenu sklonost ka gojaznosti, koju je još pojačavao njegov miran istraživački rad i preterano uživanje u jelu i piću. Njegove crte lica, iako dosta krupne, bile su dostojanstvene i otmene, a i neki Santonac{19} bi mu mogao pozavideti na crnoj, širokoj i dugoj bradi. Bio je obučen u domaću haljinu od najskupocenije đenovske kadife, sa širokim rukavima, zapučenu zlatnim kopčama i opšivenu samurovinom. Bio je opasan širokim pojasom od čistog pergamenta, na kome su svud unaokolo bili grimizom nacrtani znaci zodijaka. On ustade i pokloni se kralju, no ipak kao neko koji je navikao na tako visoko društvo, i koji čak ni pred kraljem nije bio sklon da umanji dostojanstvo kojim su se u to doba naročito rado kitili sledbenici nauke.

— Vi ste zauzeti, oče, — reče kralj — i to, čini mi se, ispitivanjem te nove veštine umnožavanja rukopisa pomoću mašina. Zar mogu tako mehaničke i zemaljske stvari da zanimaju duh onoga pred kojim je samo nebo rasklopilo svoje nebeske knjige?

— Brate moj, — odgovori Martivale — jer je tako stanovnik ove ćelije morao da nazove čak i francuskog kralja, kad bi ga on udostojio da ga poseti kao učenik — verujte mi da razmatrajući posledice ovog pronalaska mogu da predskažem, pouzdanije nego na osnovu ma kakvog rasporeda nebeskih tela, najstrašnije i najkobnije promene. Kad pomislim kako je sporo i skučeno potok znanja tekao k nama, kako su teško mogli doći do njega oni koji su najrevnosnije tragali za njim; kako je bilo nesumnjivo da će ga prenebregnuti svi koji se brinu samo o svojoj ugodnosti; kako su najezde varvarstva mogle da mu skrenu tok ili da ga sasvim isuše, — zar mogu onda gledati u budućnost bez čuđenja i iznenađenja, na niz naraštaja na koje će znanje padati kao neprekidna kiša koja neće slabiti niti biti ograničena, i koja će jedna tla oplođavati a druga plaviti. Znanje će tada izmeniti čitav izgled društvenog života, stvarajući nove religije i rušeći stare, uzdižući jedne kraljevine a uništavajući druge...

— Čekaj, Galeoti! — reče Luj. — Da li će te promene nastati za našega života?

— Ne, moj kraljevski brate, — odgovori Martivale. — Ovaj pronalazak može se uporediti s mladim drvetom koje mi sad samo zasadimo, a koje će tek budućim naraštajima doneti isto toliko koban i isto tako dragocen plod kao što je bio plod zemaljskog raja, a to je poznavanje dobra i zla.

Luj odgovori posle kraćeg ćutanja:

— Ostavimo budućnosti neka se ona brine o njima. Mi smo ljudi ovoga veka, pa ćemo se brinuti samo o ovom veku. Svaki dan ima svojih nevolja. Reci mi, jesi li proučio još dalje onaj horoskop što sam ti ga poslao i o kome si mi sastavio izveštaj? Doveo sam to lice, da bi mogao da mu pročitaš sudbinu iz dlana, bilo pomoću palmistrije, bilo hiromantije, ako to želiš. Stvar je hitna.

Glomazni mudrac diže se sa svog sedišta, priđe mladom vojniku i uperi u njega svoje prodorne i krupne crne oči, kao da u sebi razlaže i pojedinačno ispituje svaku crtu njegovog lica. Postiđen ovakvim ispitivanjem izbliza što ga je nad njim vršio čovek tako dostojanstvena no u isti mah i stroga izgleda, Kventin obori oči k zemlji i ne podiže ih sve dok ga na to ne primora zvonka zapovest astrologa:

— Gledaj gore i ne boj se ništa, nego ispruži ruku!

Pošto je Martivale razgledao njegov dlan prema propisima te svoje tajanstvene veštine, on odvede kralja nekoliko koraka u stranu, pa reče:

— Moj kraljevski brate, crte lica ovoga mladića, kao i linije na njegovoj ruci, potvrđuju neverovatno tačno izveštaj koji sam sastavio na osnovu njegovog horoskopa, a isto tako i vaše mišljenje o njemu koje ste odmah stvorili zahvaljujući vašem dubokom prodiranju u našu uzvišenu nauku. Sve obećava da će ovaj mladić biti hrabar i srećan.

— I veran? — zapita kralj. — Jer hrabrost i sreća ne idu uvek zajedno sa vernošću.

— I veran takođe, — reče astrolog — jer u njegovom liku i očima ima muške čvrstine, a njegova linea vitae, linija života, duboko je urezana i jasna, što pokazuje vernu i poštenu odanost prema onima koji mu ukazuju dobročinstvo ili mu poklanjaju svoje poverenje. Ali ipak...

— Ali, šta? — reče kralj. — Oče Galeoti, zašto sad ćutiš?

— Uši kraljeva — reče mudrac — slične su nepcima onih osetljivih bolesnika koji ne mogu da podnesu gorčinu lekova neophodnih za njihovo ozdravljenje.

— Moje uši i nepca nisu tako osetljivi, — reče Luj. — Daj da čujem koristan savet i da progutam spasonosni lek. Ja se neću ljutiti ako je savet grub, a lek opor. Ja nisam raznežen raskalašnim uživanjima, jer sam svoju mladost proveo u izgnanstvu i patnjama. Moje uši naviknute su na neprijatne savete, i oni ih nimalo ne vređaju.

— Onda da rečem otvoreno, gospodaru, — odgovori Galeoti — ako u tome zadatku ima čega što bi... što bi jednom rečju moglo da uznemiri poštenu savest, ne poveravajte to ovom mladiću, barem dok za nekoliko godina vežbanja u vašoj službi ne postane isto toliko bezobziran kao i drugi.

— I ti si se ustezao da mi to kažeš, dobri moj Galeoti? Zar si mislio da će me tvoj govor uvrediti? — reče kralj. — Nažalost, ja znam da si ti potpuno svestan da se politika jednoga kralja ne može uvek prilagoditi apstraktnim načelima vere i morala. Pa zašto mi, zemaljski vladari, osnivamo crkve i manastire, odlazimo na poklonjenje svecima, izdržavamo verske kazne i vršimo verske dužnosti koje ne moraju da čine drugi ljudi, ako ne radi opšteg dobra i blagostanja naših država, zbog čega moramo da preduzimamo i takve postupke koji opterećuju našu hrišćansku savest? Ali nebo je milosrdno, a crkva raspolaže neiscrpnim zaslugama; pa i posredovanje naše Ambrenske Bogorodice i blaženih svetaca uvek je hitno, trajno i svemoćno. — On stavi svoj šešir na sto, pa kleknuvši pred ikonicama prikačenim za traku šešira, ponavljaše ozbiljnim glasom: — Sancte Huberte, Sancte Juliane, Sancte Martine, Sancta Rosalia, Sancta quotquot adestis, orate pro me peccatore!{20} — Zatim se lupi rukom po grudima, ustade, uze šešir, pa nastavi: — Budi uveren, dobri oče, da, ako u tome našem nalogu ima makar i trunke onoga što si maločas spomenuo, to neće biti povereno ovome mladiću da izvrši, niti će on biti upoznat s tim delom našega plana.

— U tome, moj kraljevski brate, — reče astrolog — vi ćete postupiti mudro, jer bi se tako nešto moglo očekivati od toga vašeg mladog i nepromišljenog poverenika, pošto je to mana svih vatrenih ljudi. Ali smatram, na osnovu pravila naše nauke, da se ta mogućnost ne može meriti sa ostalim njegovim osobinama koje nam je otkrio njegov horoskop ili koje su utvrđene na neki drugi način.

— Da li će dvanaesti čas ove noći biti pogodan za početak jednog opasnog putovanja? — reče kralj. — Evo, pogledajte samo efemeride,{21} pazite kakav je položaj meseca prema Saturnu i uspon Jupitera. To bi po mom mišljenju, koje se naravno ne može ni uporediti s vašim znanjem, značilo uspeh za onoga koji šalje izaslanstvo u taj čas.

— Onome koji odašilje izaslanstvo — reče astrolog posle kraćeg ćutanja — takav raspored planeta zaista obećava uspeh. Ali, pošto je Saturn zažaren, ja mislim da preti opasnost odaslanoj strani, te otuda zaključujem da to putovanje može da bude opasno, pa čak i kobno za one koji polaze na put. Ovakav nepovoljan položaj zvezda, po mom mišljenju, nagoveštava nasilje i ropstvo.

— Nasilje i ropstvo za one koji su odaslani, — odgovori kralj — ali uspeh za onoga koji odašilje. Zar nije to smisao tvojih reči, učeni oče?

— Sasvim tako — odgovori astrolog.

Kralj malo poćuta, ne dajući više nikakvo objašnjenje o tome koliko se to predviđanje (koje je astrolog nasumce izrekao, jer je naslućivao da taj zadatak mora da je u vezi s nekom opasnom namerom) podudara s njegovim stvarnim ciljem, koji je, kao što čitalac zna, bio da na prevaru preda groficu Izabelu od Kroa u ruke Viljema od Lamarka, koji je istina bio plemić visoka roda, ali je usled svojih zločina spao na to da bude vođ razbojnika, i bio poznat zbog svoje buntovne naravi i divljačne odvažnosti.

Kralj tada izvuče iz džepa jednu hartiju, pa pre nego što je predade Martivalu, reče glasom koji je ličio na izvinjavanje:

— Učeni Galeoti, nemoj se čuditi što, imajući u tebi pretskazivačko blago kakvo se ne nalazi ni u jednom čoveku sadašnjice, pa čak ni u samom Nostradamusu, ja često puta želim da se koristim tvojom veštinom u onim slučajevima neizvesnosti i teškoća što saleću svakog vladara koji ima da se bori protiv pobune u svojoj zemlji i protiv spoljnih neprijatelja, a to su dva moćna i uporna protivnika.

— Kad sam bio počastvovan vašim pozivom, gospodaru, — reče filozof — i kad sam napustio dvor u Budimu da bih došao u dvorac Plesi, bio sam rešen da stavim na raspoloženje svome kraljevskom gospodaru sve svoje znanje, ukoliko bi mu ono moglo koristiti.

— Dosta, dobri Martivale. Molim te, obrati pažnju na ovo važno pitanje, — pa nastavi da čita sa hartije koju je držao u ruci: „Jedna ličnost, nalazeći se pred jednim teškim sporom, koji izgleda da će morati da se rešava bilo putem zakona ili silom oružja, želi zasad da postigne sporazum na ličnom sastanku sa svojim protivnikom. Ta ličnost želi da zna koji bi dan bio pogodan za izvršenje te namere, kao i kakvi su izgledi za uspeh tih pregovora, a isto tako da li će njegov protivnik biti voljan da na tako ukazano mu poverenje odgovori zahvalnošću i ljubaznošću, ili će možda zloupotrebiti i iskoristiti priliku koju mu taj sastanak pruža?

— To je značajno pitanje, — reče Martivale kad kralj završi čitanje. — Ono zahteva da sastavim planetarnu sliku pa da je pažljivo i duboko proučim.

— Učini to, dobri moj oče naučniče, pa ćeš videti šta znači zadužiti francuskog kralja. Mi smo rešeni — ako sazvežđa to ne zabranjuju, a naše skromno znanje nagoveštava nam da ona odobravaju našu nameru — da izložimo opasnostima čak i našu ličnost, samo da jednom učinimo kraj ovim protivhrišćanskim ratovima.

— Neka bi sveci potpomagali pobožne namere vašeg veličanstva — reče astrolog — i sačuvali vašu svetu ličnost!

— Hvala ti, učeni oče. A zasad evo nečega čime ćete povećati svoju divnu knjižnicu.

On stavi ispod jedne knjige malu kesu zlatnika. Jer Luj je bio štedljiv čak i u svom sujeverju, i smatrao je da je astrolog dovoljno obavezan da mu služi za platu koju mu je bio dodelio, a da on ima prava da iskorišćuje njegovu veštinu za jevtinu cenu, čak i kad mnogo zahteva od njega.

Luj, pošto je tako, da se izrazimo pravničkim jezikom, povećao honorar svome plaćenom glavnom službeniku, okrete se od njega i obrati se Dervardu:

— Pođi za mnom, — reče on — moj mili Škotlanđanine, jer su te sudbina i jedan vladar izabrali da izvršiš jedan smeo podvig. Sve mora da bude spremno da možeš staviti nogu u uzengiju onoga trenutka kad zvono na svetom Martinu otkuca dvanaest. Ako bi to učinio minut ranije ili minut kasnije, mogao bi da promašiš povoljni izgled sazvežđa koja se osmehuju tvom podvigu.

Rekavši to, kralj iziđe iz odaje, a za njim njegov mladi gardist. No tek što oni odoše, astrolog pusti na volju osećanjima koja su bila sasvim različita od onih kojima je izgleda bio prožet za vreme kraljevog prisustva.

— Huljo cicijaška! — reče, odmeravajući rukom težinu kesice, jer je on trošio nemilice, te mu je novac uvek bio potreban. — Podli pogani gade! Žena jednog krmanoša dala bi više da sazna da li je njen muž prošao bez opasnosti kroz moreuze. On da ima ma i truni humanističkog znanja! Jest, kad se šunjave lisice i urlikavi vuci prometnu u muzičare. On da čita velelepna znamenja nebeskoga svoda! Jest, kad gadne krtice postanu risovi! Post tot promissa (posle tolikih obećanja) kojima me je odmamio sa dvora veličanstvenog Matije, gde su se Hun i Turčin, hrišćanin i nevernik, pa i sam moskovski car i tatarski han utrkivali ko će više da me obaspe poklonima, zar on misli da ću ostati da čamim u ovom starom zamku kao zimovka u kavezu, spremna da mu zapeva kad god mu se prohte da mi zvizne, a za sve to kao nagrada — zrnevlje i voda! Neću to! Aut inveniam viam aut facim — ili ću pronaći izlaz, ili ću ga stvoriti. Kardinal Labali je i mudar i darežljiv, te će ovo pitanje otići pravo njemu u ruke pa prema tome ako zvezde ne budu prorekle onako kako godi njegovoj preosvećenosti, biće on sam za to kriv.

On ponovo uze prezrenu nagradu i odmeri joj težinu rukom. — Možda ima neki dragi kamen ili skupoceni biser u ovoj bednoj kesici, jer sam čuo da on može da bude i rasipnički darežljiv kad nešto godi njegovoj ćudi ili njegovim interesima.

On isprazni kesu, ali je u njoj bilo ni više ni manje od deset zlatnika. Astrolog nije mogao da obuzda svoje gnušanje. — Misli li on da ću ja za ovakvu tričavu nadnicu primenjivati nebesku nauku koju sam izučavao kod jermenskog igumana u Istrahovskom manastiru, kod njega koji nije video sunca za punih četrdeset godina; pa kod Grka Dubraviusa, za koga se priča da je dizao mrtve iz groba; radi koje sam čak pohodio šeika Ibn Alija u njegovoj pećini u pustinjama Tebaide? Ne, tako mi neba! Onoga koji prezre tajnu nauku treba da uništi njegovo sopstveno neznanje. Deset zlatnika! Pa ja bih se skoro stideo da dam takav darak Toaneti da kupi sebi nov steznik.

Rekavši to ogorčeni mudrac ipak strpa prezrene zlatnike u veliki ćemer koji je nosio o pojasu i koji su Toaneta i drugi podstrekači rasipništva umeli vešto da isprazne, i to brže nego što je filozof, pored sve svoje tajne veštine, uspevao da ga napuni.

PUTOVANJE

K’o da te još gledam, ti divna Francusko!

Tebe, umetnosti i prirode čedo,

I tvoje sinove što veselo rade.

Jer ih tle zahvalno obilno daruje;

Tvoje preplanule kćeri, oka čila,

I sa kovrčavom i blistavom kosom.

Al’ i ti bi mogla, ti srećna Francusko,

O jadima svojim da nam priče pričaš

Iz starih vremena i današnjih dana.

Nepoznati pisac

Izbegavajući da razgovara ma s kim (jer mu je tako bilo naređeno), Kventin Dervard žurno navuče jak ali prost oklop, sa bedrenicama i rukavnjačama, pa stavi na glavu gvozden šlem bez vizira. Preko toga stavi lep ogrtač od divokozine kože, divno ukrašen i opšiven vezom, kao što bi priličilo višem oficiru nekog plemićkog doma.

Sve ovo doneo mu je Olivije, koji mu mirno i sa umiljatim osmejkom saopšti da je njegov ujak poslan na stražu namerno, da ne bi mogao da se raspituje o ovim tajanstvenim pripremama.

— Izvinićemo vas kod vašeg rođaka — reče Olivije osmehujući se opet. — A kad se, premili sinko, budete vratili zdravi i čitavi po izvršenju toga prijatnog zadatka, ja ne sumnjam da ćete biti smatrani dostojnim takvog unapređenja da posle toga nećete morati nikome da dajete računa o svom kretanju jer ćete tada vi biti pretpostavljeni, a potčinjeni će imati vama da podnese izveštaj o svom radu.

Tako je govorio Olivije Ðavo, računajući verovatno u sebi koliko ima mnogo izgleda da će jadni mladić, čiju je ruku srdačno stezao za vreme svoga govora, zacelo naći smrt ili pasti u ropstvo prilikom izvršenja poverenog mu zadatka. On dodade ovim lepim rečima jednu kesicu zlatnika kao kraljev dar za neophodne troškove prilikom putovanja.

Na nekoliko minuta pre ponoći, Kventin, prema dobivenim uputstvima, otide u drugo dvorište i zaustavi se ispod Dofenove kule koja je, kao što je čitaocu poznato, bila određena za privremeno boravište grofica od Kroa. On nađe na tome zakazanom mestu konje i ljude određene da učestvuju u pratnji. Ovi su vodili dve tovarne mazge, već natovarene prtljagom, i držali tri mirna konja za obe grofice i jednu vernu dvorkinju, a pored toga i jednog divnog bojnog konja za njega, čije je sedlo, oklopljeno čeličnim pločama, blistalo na bledoj mesečini. Niko ne izgovori ni jednu reč raspoznavanja. Vojnici su sedeli mirno u svojim sedlima kao da su bili skamenjeni. Kventinu bi milo kad pri toj slaboj svetlosti vide da su svi naoružani i da drže dugačka koplja. Bilo ih je svega trojica, ali jedan od njih došanu Kventinu, sa jakim gaskonjskim naglaskom, da će im se određeni vođa pridružiti iza Tura.

Međutim, na rešetkastim prozorima kule blesnula bi ovde onde svetlost, kao da su se njeni stanovnici žurno spremali. Naposletku se otvoriše jedna vratanca, koja su iz prizemlja kule vodila u dvorište, i tri ženske prilike iziđoše, a za njima čovek uvijen ogrtačem. One ćuteći pojahaše konje spremljene za njih, pa ih njihov pratilac, koji je išao pešice, povede i ugovorenim rečima i znacima odgovori na pitanja opreznih stražara na kapijama, te tako prođoše kroz njih i naposletku iziđoše izvan tih strahovitih bedema. Tu se onaj pešak što ih je dotad vodio, zaustavi i reče nešto tihim i ozbiljnim glasom dvema ženama što su išle napred.

— Neka vas bog blagoslovi, gospodaru, — reče jedan glas od koga Kventin Dervard uzdrhta — i neka vam oprosti čak i ako su vaše namere gostoljubivije nego što vaše reči kažu! Da budem pod zaštitom dobroga biskupa u Liježu, to je moja najtoplija želja.

Ličnost kojoj je ona ovo rekla prošapta neki nečujan odgovor, pa se povuče kroz bedemsku kapiju. Kventinu se učini, kad mesec jedanput jače zasija, da je u tom čoveku poznavao samoga kralja, koga je žarka želja da njegovi gosti što pre otputuju verovatno naterala da ih on lično otprati, jer se bojao da se one slučajno ne predomisle, ili da im dvorska straža ne pravi smetnje.

Kad se jahači nađoše izvan tvrđave, morali su neko vreme da se kreću veoma oprezno da bi izbegli vučje jame, klopke i slične sprave koje su bile postavljene da spreče pristup tuđincima. Ali je Gaskonjac savršeno poznavao prolaze između tih opasnih mesta, te se posle četvrt časa jahanja nađoše izvan parka Plesi i nedaleko od varoši Tura.

Mesec se sad beše izvukao iz oblaka kroz koje se dotada batrgao, i sipao je čitavo more bleštave svetlosti na predeo koji je bio isto tako sjajan. Oni ugledaše ponositu Loaru kako veličanstveno teče kroz najplodniju ravnicu Francuske, i kako dostojanstveno promiče između obala iskićenih kulama i terasama, maslinama i vinogradima. Videše bedeme grada Tura nekadašnje prestonice Turene, čije su se goleme kule i zupčasti zidovi uzdizali beli od mesečine, a usred njih se dizala ogromna gotska crkva koju je pobožni i posvećeni biskup Perpetus sagradio još u petom stoleću a revnosni Karlo Veliki i njegovi poslednici povećali sa takvom arhitektonskom raskoši da su od nje načinili najvelelepniju bogomolju u Francuskoj. Tornjevi crkve svetoga Gracijana takođe su se videli, a tako isto i sumorna i snažna tvrđava, za koju se priča da je nekada bila dvorac cara Valentinijana.

Iako su okolnosti u kojima se nalazio zahtevale da im posveti svu svoju pažnju, ipak to nije moglo sprečiti mladog Škotlanđanina — naviknutog na puste no ipak uzbudljive izglede njegovih zavičajnih planina i na oskudnost čak i najdivnijih predela njegovog rodnog kraja — da sa divljenjem i uživanjem posmatra taj prizor, o koji kao da su se umetnost i priroda otimali da ga što raskošnije ukrase. Ali ga na njegovu sadašnju dužnost potseti glas starije dame (bar za oktavu viši od onog nežnog glasa što je rekao zbogom kralju Luju) koja je zahtevala da govori sa starešinom te putne grupe. Kventin obode svog konja i potera ga napred, pa se s puno poštovanja predstavi damama kao takav, te tako morade izdržati pitanja grofice Ameline.

— Kako mu je ime i zvanje?

On reče i jedno i drugo.

— Da li je on potpuno upoznat s pravcem njihovog puta. On odgovori da ne može tvrditi da dobro zna pravac, ali je dobio podrobna uputstva, a na prvom prenoćištu dobiće jednog vođu koji je u svakom pogledu sposoban da ih vodi za vreme njihovog daljeg putovanja. Međutim, jedan konjanik, koji tek što ih beše stigao i uvećao broj sprovodnika na četiri, biće im vođa na prvom delu puta.

— A zašto su baš vas izabrali za ovakvu dužnost, mladi gospodine? — reče grofica. — Čula sam da ste vi onaj mladić što je danas bio na straži u dvorani u kojoj smo se sastale s francuskom princezom. Vi izgledate mladi i neiskusni za takvu dužnost, a uz to ste i tuđinac i govorite naš jezik kao stranac.

— Ja sam obavezan da se pokoravam kraljevim naređenjima, gospođo, ali nemam prava da o njima rasuđujem — odgovori mladi vojnik.

— Jeste li vi plemić po rođenju? — zapita isti ispitivač.

— To mogu pouzdano da potvrdim, gospođo, — odgovori Kventin.

— A niste li vi — reče mlađa dama, obraćajući mu se sad ona, ali bojažljivim glasom — onaj koga sam videla kad sam bila pozvana da služim kralja u onoj gostionici?

Spuštajući glas, možda zbog slične bojažljivosti, Kventin odgovori potvrdno.

— Onda mislim, rođako, — reče grofica Izabela obraćajući se grofici Amelini — da ćemo zacelo biti bezbedne pod zaštitom ovog mladog plemića. On bar nimalo ne liči na nekoga kome bi se moglo poveriti da ispuni kakav plan podle svireposti nad dvema nemoćnim ženama.

— Tako mi časti, gospođo, — reče Dervard — tako mi ugleda moje porodice i kostiju mojih predaka, ja ne bih mogao, i da mi neko pokloni čitavu Francusku i Škotsku zajedno, biti okrivljen za izdajstvo i svirepost prema vama.

— Vi dobro govorite, mladiću, — reče grofica Amelina. — Ali mi smo se već dosta naslušale lepih reči od francuskog kralja i njegovih poverenika. Oni su nas i nagovorili da potražimo utočišta u Francuskoj, iako smo tada sa manjom opasnošću nego sad mogle da se stavimo pod zaštitu liješkog biskupa ili da se sklonimo pod okrilje nemačkog cara Venceslava, ili engleskog kralja Edvarda. A kako je kralj izvršio svoja obećanja? Sakrio nas potajno i sramno, pod prostačkim imenima kao neku zabranjenu robu, u onu bednu krčmu. Ti znaš, Martice, (reče obraćajući se svojoj služavci), da mi nikad nismo stavile na glavu svoje dijademe drukčije nego ispod baldahina i stojeći na trostepenom postolju; a tamo smo bile primorane da se oblačimo same, stojeći na običnom podu kao dve kravarke.

Martica potvrdi da je njena gospođa kazala jednu veoma tužnu istinu.

— Volela bih da je to bila najbolnija nezgoda, draga rođako, — reče grofica Izabela. — Ja bih se laka srca lišila dostojanstvenosti.

— Ali ne i otmenoga društva — reče starija grofica. — To je, mila moja rođako, nemoguće.

— Ja bih se odrekla svega, najdraža rođako, — odgovori Izabela glasom koji dirnu u srce njihovog mladog pratioca i branioca, — svega, radi bezbednog i časnog skloništa. Ja ne želim, tako mi boga, i nikad nisam želela da izazovem rat između Francuske i moje domovine Burgonje, ili da ljudi gube živote zbog mene. Ja sam jedino preklinjala da mi se dopusti da se povučem u manastir Marmutije ili makar koje drugo sveto utočište.

— Vi govorite kao neko ko je izgubio pamet, rođako, — odgovori starija gospođa — a ne kao ćerka moga plemenitog brata. Sreća je što još živi neko u kome tinja duh plemićke loze od Kroa. Kako se može razlikovati jedna visokorodna vlastelinka od kravarke opaljena lica, osim po tome što se radi jedne lome koplja, a radi druge krhaju leskove batine? Kažem ti, devojko, kad sam ja bila vrlo mlada, jedva nešto starija od tebe, održana je u moju čast čuvena viteška borba u Heflingemu. Izazivača je bilo četiri, a napadača nekih dvanaest. Borba je trajala tri dana, i tu su izgubila život dva smela viteza, a slomljena jedna kičma, jedna ključnjača, tri noge i dve ruke, pored mnogih rana i uboja koje oglašivači nisu mogli da izbroje. Tako su gospe iz naše porodice vazda bile počastvovane. Ah! Da je u vama samo polovina srčanosti vaših plemenitih predaka, vi biste našli načina da na nekom dvoru, gde se još ceni ljubav plemenitih dama i junačka slava, budete pokroviteljka viteških nadmetanja, pri čemu biste vi bili nagrada pobedniku, kao što je bila vaša blaženopočivša prababa na kopljaničkoj utakmici u Strasburgu. Tako biste dobili najboljeg kopljanika u Evropi, koji bi branio prava plemićke loze Kroa i od burgonjskog tlačenja i od francuskog rovarenja.

— Ali draga tetko, — odgovori mlađa grofica — ja sam čula od svoje stare dadilje da, iako se taj rajnski grof pokazao kao najbolji kopljanik na velikoj viteškoj utakmici u Strasburgu i tako zadobio ruku moje uvažene prababe, ipak joj ta utakmica nije donela sreću, jer je on često grdio pa ponekad čak i tukao moju blaženopočivšu prababu.

— A zašto da ne? — reče starija grofica u svom romantičnom ushićenju za viteški poziv. — Zašto da te pobedničke mišice, naviknute da zadaju udarce na javnim mestima, budu primorane da obuzdaju svoju snagu u svom domu? Hiljadu puta bih više volela da me dvaput dnevno tuče muž čijih se mišica boje drugi ljudi koliko i ja, nego da budem žena nekog strašljivka, koji ne sme da digne ruku ni na svoju ženu ni na koga drugog.

— Ja bih vam poželela sreću s tako živahnim suprugom, draga tetko, — odgovori Izabela — ali vam ne bih zavidela. Jer, iako je divno videti slomljene kosti na viteškim utakmicama, ništa nije neprijatnije videti u salonu jedne plemkinje nego to.

— Ne. Ali batine nisu neizbežna posledica udaje za viteza koji je čuven sa svoga junaštva — reče grofica Amelina. — Istina, naš blaženopočivši praded, rajnski grof Gotfrid, bio je malo plahovitije naravi i prijateljski naklonjen rajnskom vinu. Savršeni vitez je jagnje među damama, a lav među kopljanicima. Eto, na primer, Tibo od Montinjija, — bog mu dao rajsko naselje! — bio je najpitomija duša na svetu, i ne samo da nikad nije bio tako neučtiv pa da digne ruku na svoju plemenitu suprugu, nego je, tako mi preblage bogorodice, on, koji je tukao sve svoje neprijatelje izvan svoga doma našao u svom domu jednog lepog protivnika koji je mogao i njega da istuče. Eh, on je sam kriv: jer je on bio jedan od izazivača na viteškom takmičenju u Heflingemu, i tako se dobro borio da se moglo dogoditi — samo da je hteo bog i vaš ded — da gospođa od Montinjija bude neka druga ličnost, koja bi na njegovu pitomu narav umela da se odazove sa više pitomine.

Grofica Izabela, pošto je imala razloga da se pribojava tog viteškog takmičenja u Heflingemu, jer je o tom događaju njena tetka uvek vrlo opširno pripovedala, pusti da se razgovor utiša. A Kventin, s prirodnom učtivošću blagorodnog čoveka, bojeći se da svojim prisustvom ne smeta njihovom razgovoru, odjaha unapred da stigne vođu, kao da hoće da ga nešto zapita o putu.

Međutim dame nastaviše put ćuteći, ili u takvom razgovoru koji nije vredno ovde navoditi, i tako sve dok ne poče da sviće dan. Pošto su one već nekoliko časova provele na konju, Kventin, bojeći se da se nisu već umorile, nestrpljivo zažele da sazna koliko su udaljeni od najbližeg odmorišta.

— Pokazaću vam ga kroz pola sata — odgovori vođa.

— A onda ćete nas predati drugom vođi? — nastavi Kventin.

— Sasvim tako, gospodine strelče, — odgovori vojnik.

— Moja putovanja su uvek kratka i prava. Dok vi, gospodine strelče, i drugi idete spoljnom stranom krivine, ja se uvek držim unutrašnje, one gde je zategnuto uže.

Mesec je za to vreme bio već odavno zašao, i jaka svetlost zore počela je da se širi na istoku i da rudi na sredini jednog jezerceta, čijom su obalom jahali od pre kratkog vremena. Ovo jezero ležalo je u sredini prostrane ravnice po kojoj su rasla usamljena drveta, gajevi i šibljaci, no za koju bi se ipak moglo reći da je otvorena, te se predmeti počeše ukazivati dovoljno jasno. Kventin pogleda čoveka koji je jahao pored njega, i tada, u senci šešira sa oborenim i širokim obodom kao u španskih seljaka, raspoznade veselo lice onog istog Andrice čiji su prsti ne tako davno, sporazumno sa prstima njegovog tužnolikog sabrata Vešaljka, onako neprijatno baratali oko njegovog vrata. Gonjen odvratnošću u kojoj je bilo i nešto straha (jer se u njegovoj otadžbini na dželata gledalo sa skoro sujevernim užasavanjem), koji se ne beše smanjio ni njegovim nedavnim čudotvornim spasenjem

— Dervard nesvesno okrete konju glavu udesno i obode ga mamuzom, te se tako odvoji za osam stopa od svog mrskog saputnika.

— Ho, ho, ho, ho! — uzviknu Andrica. — Tako mi Grevske Bogorodice, naš mladi vojnik seća nas Se od ranije. Šta! druže, valjda se ne ljutiš na nas? U našoj zemlji svak mora da zarađuje svoj hleb. Niko ne treba da se stidi što je prošao kroz moje ruke, jer ja pristajem da obavim svoj posao sa svakim onim koji treba da spoji živ teret sa suvim drvetom. A još je i bog bio tako milostiv pa me je načinio veseljakom. Ha! ha! ha! Mogao bih ti ispričati kakve sam sve šale pravio dok sam se penjao uz lestvice do na vrh vešala, tako da sam morao, tako mi pričešća, da svršavam svoj posao brzo, jer sam se bojao da onaj drugar ne umre od smeha, pa da tako osramoti moju veštinu!

Dok je ovo govorio, terao je svog konja ustranu da se opet približi Škotlanđaninu, pa reče:

— Hajde, gospodine strelče, nemoj da među nama bude ljutnje! Što se mene tiče, ja uvek vršim svoju dužnost bez zlobe i s mirnom savešću, a nikad ne volim jednog čoveka više nego kad mu metnem moju omčastu ogrlicu oko vrata, da bih ga proizveo za viteza reda svetog Vešalija, kao što istražnikov kapelan, časni otac dođavola, obično naziva sveca zaštitnika policije.

— Dalje od mene, bedniče! — uzviknu Kventin kad dželat pokuša da mu se približi — ili ću doći u iskušenje da te naučim koliko rastojanja treba da bude između jednog časnog čoveka i takvog ološa.

— Vidi, molim te, kako si ti žestok! — reče dželat. — Da si rekao poštenjakovića, možda bi to i ličilo na istinu; a što se tiče tih tvojih časnih ljudi, nažalost, s njima sam u poslovnoj vezi svakodnevno, i to tako bliskoj i tesnoj kao što umalo nisam bio s tobom. Ali, mir s tobom i pravi društvo sam sebi. Ja sam hteo da te častim bocom overnjaka, da se spere svaka ljutnja, ali izgleda da ti prezireš moju ljubaznost. Dobro! Budi narogušen koliko ti je volja, jer se ja nikad ne svađam sa svojim mušterijama, svojim pajacima, veselim igračima, drugarima, kao što Žak kasapin naziva svoje jaganjce, jednom rečju one kojima, kao vašem gospodstvu, piše na čelu: O. M. Č. A. Ne, ne, neka ih nek postupaju sa mnom kako im je volja, ja ću ih naposletku ipak lepo poslužiti, a i ti ćeš se lično uveriti, kad opet dođeš u Andričine ruke, da on zna kako treba praštati uvrede.

Rekavši to, Andrica namignu izazivački kao da hoće da podvuče sve to, ćiknu jezikom kao kad se trom konj tera da ide brže, pa se povuče na drugu stranu staze i ostavi mladiću da njegov oholi škotski stomak svari poruge kojima ga je počastio. Kventin je osećao jaku želju da ga mlati sve dok o njega ne polomi dršku svoga koplja, ali on ipak obuzda svoju jarost, jer se seti da tuča sa takvim čovekom nikad i ni na kome mestu ne bi odgovarala njegovom dostojanstvu, i da bi ma kakva svađa u ovoj prilici značila prekršaj dužnosti, što bi moglo imati veoma opasnih posledica. On stoga utiša svoju ljutnju na Andricu i na njegove neumesne i profesionalne šale, i zadovolji se iskrenom nadom da one nisu doprle do ušiju njegove lepe štićenice, jer verovatno ne bi na nju učinile utisak povoljan po njega, pošto bi mogla pomisliti da on zaslužuje takve poruge. Ali ga iz tih misli ubrzo otrgoše istovremeni uzvici obeju dama:

— Pogledajte nazad, pogledajte nazad! Tako vam božje ljubavi, čuvajte i sebe i nas, jer nas neko goni!

Kventin se žurno obazre i vide da dva naoružana čoveka zaista jure za njima, jašući tako brzo, da moraju uskoro sustići njihovu grupu.

— To su možda prosto policijski stražari koji krstare kroz šumu — reče on a zatim se obrati Andrici: — Pogledaj i vidi ko li je to!

Andrica posluša, pa pošto je osmotrio u tom pravcu, zaklati se šaljivo u sedlu i odgovori:

— Ono, lepi viteže, nisu ni vaši drugovi ni moji, ni strelci ni policijski stražari, jer mi se čini da imaju šlemove sa spuštenim vizirima, a isto tako i oklopne ogrlice. Dođavola i s tim ogrlicama; to su najgori od svih oklopnih delova! Ja sam se petljao s njima po čitav sat dok nisam otkačio zaglavke.

— Da li biste htele, milostive gospođe, — reče Dervard ne obraćajući pažnju na Andricu — da jašete dalje unapred, ali ne toliko brzo da bi se moglo pomisliti da bežite, a ipak dovoljno brzo da biste se koristile zaprekom koju ću sad odmah staviti između vas i onih ljudi što idu za nama?

Grofica Izabela pogleda u njihovog vođu, pa zatim šapnu nešto svojoj tetki, koja reče Kventinu:

— Mi imamo poverenja u vašu zaštitu, plemeniti strelče, i radije ćemo se izložiti makar kakvoj opasnosti u vašem društvu, nego da odmaknemo unapred s ovim čovekom, čije lice, kako nam se čini, ne obećava ništa dobro.

— Neka bude kako vi želite, plemenite gospođe, — reče mladić. — Za nama idu samo dva čoveka, i mada bi se po njihovom oružju moglo reći da su vitezi, ipak će oni, ako imaju ma kakvu zlu nameru, videti kako jedan škotski plemić ume da izvrši svoju dužnost u prisustvu i radi odbrane takvih ličnosti kao što ste vi. Koji bi od vas ovde — nastavi obraćajući se stražarima kojima je bio starešina — hteo da mi bude drug i da lomi koplje protivu onih vitezova?

Dvojica od vojnika očigledno su se kolebali neodlučno, ali treći, Bertran Gijo, zakle se da „cap de diou”,{22} neka bi oni bili i sami vitezovi Okruglog Stola kralja Artura, on će isprobati njihovu srčanost radi časti Gaskonje.

Dok je on govorio, ona dva viteza — jer je izgledalo da nisu bili ništa manje od toga. — stigoše do začelja putničke grupe, gde se Kventin sa svojim odvažnim pristalicom beše za to vreme postavio za borbu. Vitezovi su imali na sebi odlične oklope od uglačanog čelika, no bez ijedne oznake po kojoj bi se moglo videti ko su oni.

Jedan od njih, kad se približiše, doviknu Kventinu:

— Gospodine štitonošo, uklonite se odatle! Mi dolazimo da vas smenimo od dužnosti koja je iznad vašeg zvanja i staleža. Učinićete dobro ako ostavite ove gospe našem staranju, jer smo mi pogodniji da ih dvorimo, naročito kad znamo da je vaša zaštita za njih skoro isto što i zarobljeništvo.

— U odgovor na vaš zahtev, gospodine, — reče Dervard — znajte, prvo, da ja vršim dužnost koju mi je odredio moj sadašnji vladar; i drugo, da makoliko da sam ja možda nedostojan, ove vlastelinke žele da ostanu pod mojom zaštitom.

— Sklanjaj se, huljo! — uzviknu jedan od boraca. — Zar ti, skitnički prosjak da se suprotstavljaš dvojici pravih vitezova?

— Zaista ću se suprotstaviti, — reče Kventin — pošto treba da odbijem vaš drski i bespravni napad. A ako među nama postoji kakva razlika u dostojanstvu, što ja još ne znam, vaše grubo ponašanje ju je otklonilo. Izvucite mačeve, ili, ako hoćete da se borite kopljem, izmaknite se radi zaleta.

Vitezi okretoše svoje konje i odjahaše oko sto i pedeset koraka unazad, a Kventin pogleda u dame, pokloni se duboko na sedlu kao da želi njihovu naklonost. Dok su mu one mahale svojim rupcima, dva napadača behu stigla na odstojanje potrebno za juriš.

Dervard pozva Gaskonjca da se drži junački, pa potera svog bojnog konja, te se četiri jahača sukobiše na sredini zemljišta koje ih je isprva razdvajalo. Sudar je bio koban za jadnoga Gaskonjca, jer njegov protivnik, ciljajući mu u lice nezaštićeno vizirom, pogodi ga kroz oko u mozak, te pade mrtav s konja.

Međutim Kventin, iako je imao da se bori pod isto tako nepovoljnom okolnošću, izvi se u sedlu tako vešto, da mu neprijateljsko koplje samo okrznu obraz i prođe iznad njegovog desnog ramena. On međutim svojim kopljem pogodi protivnika usred grudi, te ga obori na zemlju. Kventin skoči s konja da skine šlem palom protivniku, ali onaj drugi vitez (koji dotada ne beše progovorio nijedne reči), videći kakva je sudbina zadesila njegovog druga, sjaha s konja još brže nego Dervard, pa opkorači svog prijatelja, koji je ležao onesvešćen, i uzviknu:

— Za ime boga i svetog Martina, uzjaši konja, dobri druže, pa produži put sa tim tvojim ženetinama! Sto mu gromova! One su prouzrokovale već dosta zla ovoga jutra.

— Ako dopustite, gospodine viteže, — reče Kventin, kome se nije nimalo sviđao glas kojim je taj savet bio dat — ja hoću najpre da vidim s kim imam posla i da saznam ko je odgovoran za smrt moga druga.

— Nećeš ti doživeti da to saznaš ili da o tome pričaš — odgovori vitez. — Odstupi s mirom, druže. Ako smo bili toliko nepromišljeni da vam sprečavamo prolaz, mi smo za to dovoljno kažnjeni, jer si ti učinio toliko zlo, da se ono ne bi moglo popraviti ni po cenu i tvog života i života čitavog tvog društva. A ako baš hoćeš to, (jer Kventin beše pošao na njega sa isukanim mačem), onda ćeš dobiti što tražiš!

Rekavši to, on zadade Škotlanđaninu takav udarac po šlemu o kakvima je ovaj dotada jedino čitao u romanima, iako je bio rođen u zemlji gde dobri udarci nisu retki. Udarac pade kao grom, obori mač koji mladi vojnik beše digao da zaštiti glavu, pa zahvati njegov čvrsti šlem i zaseče ga sve do kose, ali ne povredi glavu. Dervard, ošamućen i pometen, pade na jedno koleno, te mu je za trenutak život zavisio od milosti viteza, samo da se ovome prohtelo da zada i drugi udarac. Ali, bilo sažaljenje prema Kventinovoj mladosti, bilo divljenje njegovoj hrabrosti, ili možda plemenita želja da se pokaže ispravan kao borac, zadrža ga da ne iskoristi svoju nadmoćnost. Međutim, Dervard se pribra, skoči na noge i napade svog protivnika tako snažno kao neko koji se rešio da pobedi ili umre, no u isti mah sa svom prisebnošću koja je potrebna da se izvojuje pobeda. Rešen da se ne izloži ponovo onako strašnim udarcima kao što je bio malopređašnji, on iskoristi svoju veću gipkost — pri čemu mu je pomagalo i to što je njegov oklop bio srazmerno lakši — da iznuri svog protivnika napadajući ga sa svih strana tako naglo i brzo da se vitez, zbog svog teškog oklopa, mogao braniti samo s najvećim naprezanjem.

Uzalud je ovaj velikodušni protivnik dovikivao glasno Kventinu da „sad više nema nikakvog razloga da se oni bore međusobno, i da će mu biti neprijatno ako bude morao da ga povredi“. Ali je Dervard slušao samo svoju vatrenu želju da zbriše sramotu zbog svog trenutnog poraza, te nastavi da ga napada munjevitom brzinom, čas oštricom a čas vrhom svoga opasnog mača, no uvek motreći tako budno na pokrete svoga protivnika, čiju je nadmoćnu snagu onako strašno osetio na sebi, da je uvek bio spreman da odskoči unazad ili ustranu, te da izbegne udarce njegovog strahovitog mača.

— Onda, neka te đavo nosi, tvrdoglavi i uobraženi ludače! — promrmlja vitez. — Ti se nećeš smiriti dok te ne lupim po glavi.

To reče, pa promeni svoj način borbe. On sad zauze stav za odbranu, i izgledalo je da samo hoće da odbija a ne i da uzvraća udarce koje je Kventin neprestano upravljao na njega. Vitez se uistinu beše rešio da iskoristi trenutak kad mladi vojnik, bilo usled zadihanosti ili zbog nekog pogrešnog ili neopreznog pokreta bude ostao nezaštićen, te da jednim jedinim udarcem okonča borbu. Verovatno da bi on i uspeo u tome svom veštom lukavstvu, da sudbina ne beše drukčije odlučila.

Dvoboj je još bio u najžešćem toku, kad velika grupa konjanika dojaha vičući: „Stoj, u ime kralja!“

Oba borca ustuknuše, i Kventin se iznenadi kad vide da se njegov starešina, lord Kroford, nalazi na čelu grupe jahača koji su tako prekinuli njihovu borbu. Tu je bio i Tristan Lermit, sa dvojicom ili trojicom svojih pratilaca, te je ukupno bilo dvadesetak jahača.

PUTOVOÐA

Sin Egipta beše, kako mi sam reče,

I potomak onih strašnih čarobnjaka

Što rat grub vođahu protivu Jevreja

Kad u egipćanskom Gošenu življahu,

I protiv proroka njihovoga, kome

Leviti u pomoć bejahu pritekli.

Tad su Jehovina čuda vradžbinama

Suzbijali, sve dok u Egipat ne dođe

Anđeo osvete, te mudraci gordi

Zaplakaše gorko za čedima svojim

Kao što je seljak neuki plakao.

Nepoznati pisac

Dolazak lorda Kroforda i njegovog odreda prekide naglo borbu koju smo pokušali da opišemo u poslednjoj glavi. Vitez skide šlem, pruži žurno svoj mač starom lordu, pa reče:

— Kroforde, ja se predajem. Ali, hodite ovamo da vam nešto šapnem. Tako vam boga, spasite vojvodu Orleanskog!

— Kako! Šta? Vojvodu Orleanskog! — uzviknu škotski zapovednik. — Kako se to dogodilo, dođavola? To će tog mladića zavaditi s kraljem za sva vremena.

— Ne pitajte ništa! — reče Dinoa, jer to nije bio niko drugi nego on. — Ja sam kriv za sve ovo. Pogledajte, on se miče. Ja sam pošao da ugrabim onu mladu plemkinju, da bih se oženio i stekao zemlje, a pogledajte kako se to završilo. Sklonite malo dalje te vaše prostake; ne dopustite ni jednom vojniku da ga pogleda. — Rekavši to, diže vizir na vojvodinom šlemu, pa ga poprska po licu vodom iz obližnjeg jezera.

Kventin Dervard stajao je za to vreme kao gromom poražen, tako su se brzo sve novi i novi nepredviđeni događaji sručivali na njega. Videći bledo lice svoga prvog protivnika, uverio se da je maločas oborio na zemlju prvog kraljevskog princa Francuske, a isto tako ukrstio mač sa njenim najboljim prvoborcem, slavnim grofom od Dinoa. Oba ova uspeha bila su časna sama po sebi, ali da li će ih kralj shvatiti i smatrati kao usluge, bilo je sasvim drugo pitanje.

Vojvoda je sad opet slobodnije disao i mogao je da sedi uspravno i da pažljivo posmatra šta se odigrava između Dinoa i Kroforda. Grof je žustro dokazivao da nema razloga da se povodom ovog događaja spominje ime preuzvišenog vojvode Orleanskog, pošto je on spreman da primi svu krivicu na sebe i da potvrdi da je vojvoda pošao s njim samo iz prijateljstva.

Lord Kroford je samo slušao gledajući u zemlju i s vremena na vreme uzdahnuo bi i zavrteo glavom. Naposletku diže oči i reče:

— Ti znaš, Dinoa, da bih ti ja, za ljubav tvoga oca i tebe samog, od sveg srca učinio uslugu.

— Ne tražim ja ništa za sebe — odgovori Dinoa. — Ti imaš moj mač, i ja sam tvoj zarobljenik; šta treba više? Ali tražim za svoga plemenitog princa, koji je jedina nada Francuske, ako bog pozove k sebi prestolonaslednika. On je došao ovamo da mi pomogne u mom pokušaju da stvorim svoju sreću, što je i sam kralj delimično odobrio.

— Dinoa, — odgovori Kroford — da mi je neko drugi kazao da si ti poveo plemenitog princa u ovu opasnost da posluži tvojim ličnim ciljevima, ja bih mu rekao da to nije istina. A sad, kad ti sam to tvrdiš, teško mogu poverovati da to činiš radi istine.

— Plemeniti Kroforde, — reče vojvoda Orleanski koji se sad beše savim povratio iz nesvestice, — vi ste po karakteru odveć slični vašem prijatelju Dinou da biste mogli pogrešno suditi o njemu. Uistinu, ja sam njega dovukao ovamo i protiv njegove volje, da učestvuje u ovom ludačkom napadu što sam ga preduzeo u trenutku iznenadne i nepromišljene strasti. Neka me vidi svaki koji to želi — dodade ustajući i okrećući se vojnicima. — Ja sam Luj Orleanski, i ja sam spreman da izdržim kaznu za svoju sopstvenu ludost. Nadam se da će kralj ograničiti svoje nezadovoljstvo samo na mene, što bi jedino bilo pravično. A sad, pošto kraljevski princ ne sme da preda svoj mač nikome, pa čak ni vama, junački Kroforde, zbogom, verni maču!

Rekavši to, izvuče svoj mač iz korica i baci ga u jezero. Mač prolete kroz vazduh kao blistav zrak i potonu u vodi, koja pljusnu pa se sklopi Nad njim. Svi su stajali, neodlučni i zbunjeni, toliko je visoko cenjena bila ličnost i dostojanstvo ovoga krivca, no svi su u isti mah bili svesni da će posledice njegovog nepromišljenog postupka, s obzirom na kraljeve namere o njegovoj budućnosti, verovatno biti kobne po njega.

Dinoa prvi progovori prekornim glasom uvređenog prijatelja u koga se nema poverenja:

— Tako, dakle! Vaše visočanstvo je smatralo da treba da odbaci svoj najbolji mač, i to istoga jutra kad vam se prohtelo da odbacite i kraljevu naklonost i da prezrete prijateljstvo koje Dinoa gaji prema vama?

— Najmiliji rođače, — reče vojvoda — kad i kako sam ja pokazao nameru da prezrem tvoje prijateljstvo? Zar zato što sam rekao istinu radi tvoje bezbednosti i moje časti?

— Što se vi brinete o mojoj bezbednosti, moj presvetli kneževski rođače, molio bih da znam! — odgovori Dinoa osorno. — Šta se zaboga vas tiče da li ja želim da budem obešen, ili zadavljen, ili bačen u Loaru, ili ubijen nožem, ili izlomljen na točku, ili živ obešen u gvozdenom kavezu, ili živ sahranjen u tvrđavskom jarku, ili uklonjen sa sveta na ma koji drugi način koji bi se kralju Luju učinio zgodan da se otrese svog vernog podanika? Nije potrebno da mi dajete znak očima, da se mrštite i ukazujete na Tristana Lermita; ja vidim tog nitkova isto tako dobro kao i vi. Sve to ne bi meni tako teško palo. Toliko, što se tiče moje bezbednosti. A što se tiče vaše časti, tako mi stida svete Magdalene, ja mislim da je čast zahtevala da i ne počinjete ovaj jutrošnji posao, ili da ste ga održali u tajnosti. Vaše visočanstvo postiglo je samo to, da ga obori s konja jedan divlji škotski dečko.

— Eh! Eh! — reče Kroford. — Nije to sramota za njegovo visočanstvo. Nije to prvi put da je neki škotski mladić pobedio u borbi kopljem. Ja sam srećan što se taj mladić tako dobro pokazao.

— Neću ništa da sporim — reče Dinoa. — Ali, da je vaše gospodstvo stiglo ovamo malo docnije, možda bi sad bilo jedno upražnjeno mesto u vašem odredu strelaca.

— Jest, jest, — odgovori lord Kroford. — Vidim ja tvoj rukopis na onom rascepljenom šlemu. Neka ga neko skine s mladića i neka mu se da kapa, koja će mu svojom čeličnom postavom štititi glavu bolje nego ovaj razbijeni lonac. I dopusti da kažem tvome gospodstvu, da i tvoj neprobojni oklop nije bez nekoliko znakova dobrog škotskog rukopisa. Ali, Dinoa, ja sad moram da pozovem vojvodu Orleanskog i tebe da uzjašete konje i pođete sa mnom, pošto sam dobio ovlašćenje i nalog da vas sprovedem na jedno mesto drukčije od onog koje bih vam ja po svojoj volji odredio.

— Da li bih mogao da kažem nekoliko reči, dragi lorde Kroforde, onim lepim damama? — reče vojvoda Orleanski.

— Ni slovca! — odgovori lord Kroford. — Ja sam suviše veliki prijatelj vašeg visočanstva da bih dopustio takav bezuman postupak. — Zatim, obraćajući se Kventinu, dodade: — A ti si, momče, izvršio svoju dužnost. Nastavi da i dalje poslušno izvršuješ nalog koji ti je poveren.

— Izvinite, lorde, — reče Tristan na svoj uobičajeno grub način — ali taj mladić mora da nađe drugog vođu. Ja ne mogu da se lišim Andrice, kad ima toliko izgleda da će za njega biti posla.

— Mladić — reče Andrica istupivši napred — treba samo da se drži staze koja vodi pravo napred, pa će ga ona odvesti na mesto gde će naći čoveka koji treba da mu služi kao vođa. Ja se ne bih ni za hiljadu dukata rastavio danas od svoga starešine. Ja sam dosad obesio podosta vitezova i plemića, bogatih odbornika i gradskih načelnika povrh toga, pa su čak i grofovi i markizi oprobali moju rukotvorinu, ali... uf! — On pogleda u vojvodu kao da hoće da kaže kako bi želeo da popuni prazno mesto u svom spisku „jednim kraljevskim princom“! — Oho! ho! Andrice, o tebi će se čitati u letopisu!

— Zar vi dopuštate svojim grubijanima da tako govore pred ovakvim ličnostima? — reče Kroford, gledajući strogo u Tristana.

— Zašto ga vi sami ne kaznite, lorde? — reče Tristan natmureno.

— Zato što ga jedino tvoja ruka, u čitavom ovom skupu, može tući a da ne bude osramoćena tim delom.

— Onda, zapovedajte vi svojim ljudima, a ja ću biti odgovoran za svoje — reče starešina policije.

Lord Kroford kao da htede da mu žestoko odgovori, ali se predomisli, okrete mu naglo leđa, pa pozva vojvodu Orleanskog i Dinoa da jašu po jedan sa svake strane pored njega. Zatim mahnu rukom damama u znak pozdrava, pa reče Kventinu:

— Bog te blagoslovio, dete moje. Ti si započeo svoju službu junački, mada u jednoj nesrećnoj prilici. — I baš kad se spremao da pođe, Kventin ču kako Dinoa šapće Krofordu: — Da li nas vodite u Plesi?

— Ne, moj nesrećni i nepromišljeni prijatelju, — odgovori Kroford uzdahnuvši. — U Loš.

U Loš! Ime te tvrđave, ili bolje reći tamnice, koje su se svi plašili više nego i samog Plesija, odjeknu kao posmrtno zvono u ušima mladog Škotlanđanina. On je čuo da se priča kako je to mesto određeno za vršenje onih tajnih zverskih mučenja, koje je i sam Luj smatrao toliko sramnim da nije hteo da njima okalja svoj dvor. U toj jezivoj tvrđavi bilo je puno tamnica jedna ispod druge, a za neke od njih nisu znali ni sami tamničari. Bilo je tu grobnica za žive ljude, u koje su oni zatvarani, sa malo nade da će do kraja svog života imati druga posla osim da udišu nečist vazduh i da se hrane samo hlebom i vodom. U toj groznoj tvrđavi bile su i one užasne ćelije zvane „kavezi“, u kojima jadni sužanj nije mogao ni da se uspravi, ni da se ispruži. Priča se da je to bio pronalazak kardinala Labalia, (koji je i sam proveo u jednoj od tih jazbina više od jedanaest godina). Nije nikakvo čudo što je ime toga užasnog mesta, kao i svest da je i on bio delom uzrok što su tamo upućene dve onako slavne žrtve, toliko ožalostilo mladog Škotlanđanina, da je neko vreme jahao tužno oborene glave i očiju uprtih u zemlju, dok je u duši upućivao sam sebi najbolnije prekore.

Kako je sad opet bio na čelu male grupe putnika, idući i dalje putem koji mu je bio pokazan, grofica Amelina imala je priliku da mu kaže:

— Čini mi se, plemeniti viteže, da žalite pobedu koju ste svojom hrabrošću izvojevali u našu korist.

U tom pitanju bio je izvestan prizvuk ironije, ali je Kventin bio dovoljno mudar da odgovori prosto i iskreno:

— Ja ne mogu da žalim ništa što je učinjeno u službi takvih uzvišenih dama kao što ste vi. Ali čini mi se da bih, kad time ne bi bila ugrožena vaša bezbednost, više voleo da sam poginuo od mača onakvog junaka kao što je Dinoa, nego da zbog mene bude zatvoren taj slavni vitez i njegov nesrećni gospodar, vojvoda Orleanski, u one jezive podzemne tamnice.

— Znači da je ono zaista bio vojvoda Orleanski — reče starija grofica svojoj nećakinji. — To sam i pomislila čak i sa one daljine sa koje smo posmatrale borbu. Eto, sad vidite, rođako, šta bismo sve doživele da nam je samo onaj podmukli i cicijaški vladar dopustio da se pojavimo na dvoru; prvi francuski princ kraljevske krvi i hrabri Dinoa, čije je ime čuveno isto koliko i ime njegovog junačkog oca! Ovaj mladi plemić izvršio je svoju vitešku dužnost hrabro i dobro, ali mi se čini da je šteta što nije časno podlegao u borbi, pošto se njegova nespretna hrabrost bila isprečila između nas i ova dva uzvišena izbavioca.

Grofica Izabela odgovori čvrstim i skoro nezadovoljnim gasom, sa takvom odlučnošću kakvu Kventin dotad ne beše zapazio kod nje.

— Gospođo, — reče ona — kad ne bih znala da se vi to samo šalite, rekla bih da je vaš govor prava nezahvalnost prema našem hrabrom braniocu, kome mi dugujemo možda više nego što vi i slutite. Da su oni plemići uspeli u svom nepromišljenom pokušaju i da su savladali naše sprovodnike, zar nije jasno da bismo, po dolasku kraljevskih gardista, i mi pošle s njima u tamnicu? Što se mene tiče, ja ću plakati za onim hrabrim vojnikom koji je poginuo i davati mu podušja, a nadam se — nastavi ona bojažljivije — da će onaj koji je ostao živ primiti moju veliku zahvalnost.

Kad Kventin okrete k njoj lice da i on njoj učtivo zahvali, ona ugleda krv koja je tekla niz jedan njegov obraz, pa uzviknu uzbuđeno:

— Sveta bogorodice, on je ranjen! On je okrvavljen! Sjašite, viteže, i dopustite da vam se previje rana.

Iako je Dervard tvrdio da je njegova povreda sasvim laka, ipak je morao da sjaše, da sedne na busen kraj puta i da skine šlem. Grofice od Kroa su, prema jednom običaju koji još nije zastareo smatrale da poznaju donekle veštinu vidanja rana, te mu ispraše ranu, zaustaviše krv i načiniše zavoj od rupca mlađe grofice, da bi isključile dodir s vazduhom, jer su tako propisivala njihova pravila.

U današnje vreme udvarači retko ili nikad ne zadobivaju rane za ljubav dama, a gospođice, opet, nikad se ne pačaju u vidarenje. Utoliko svakome od njih preti po jedna opasnost manje. Ona opasnost koje su muškarci usled toga pošteđeni, jasno se vidi. Ali opasnost da se previje tako laka rana kao što je bila Kventinova, koja sama po sebi nije bila nimalo strašna ni teška, bila je možda na svoj način isto toliko velika koliko je bila opasna prilika u kojoj je ona zadobijena.

Već smo ranije kazali da je ranjenik bio veoma lep, a pri skidanju šlema, njegova plava i bujna kovrdžava kosa bila se rasturila oko njegovog lica, čiju je mladićku veselost ublažavalo rumenilo skromnosti i zadovoljstva. Zato je mlađa grofica, dok je morala da pridržava maramu na rani da bi njena tetka potražila u njihovom prtljagu neki melem, osećala i nežnu prijatnost, a u isti mah i nekakvu zbunjenost. Prožimala ju je neka drhtavica sažaljenja prema ranjeniku i zahvalnost za učinjene usluge, koje su se njoj, usled njegove prijatne spoljašnjosti i lepog lica, činile još veće. Ukratko, izgledalo je kao da je sudbina namerno udesila ovaj slučaj, da bi dopunila onu tajanstvenu vezu koju je, pomoću mnogih sitnih i prividno slučajnih događaja, bila već stvorila između tih dvaju bića koja su, iako veoma različita po društvenom položaju i bogatstvu, bila vrlo slična po mladosti, lepoti i romantičnoj nežnosti svojih osetljivih duša. Zato nije nikakvo čudo što će od tog trenutka pomisao na groficu Izabelu, koja je već ispunjavala njegovu uobrazilju, postati svemoćna u Kventinovoj duši; niti što će ta devojka, čija su osećanja dotad bila i njoj samoj dosta nejasna, odsada misliti na svoga mladog branioca — kome je maločas učinila tako prijateljsku uslugu — misliti sa mnogo više uzbuđenja nego na ma koga iz čitave grupe visokorodnih plemića koji su je za prošle dve godine opsedali svojim obožavanjem. Povrh svega, kad bi se slučajno setila Kampobasa, tog nedostojnog štićenika vojvode Karla Burgonjskog, s onim njegovim podlim licem, njegovom prostačkom i podmuklom dušom, njegovim krivim vratom i razrokim očima, njegov bi joj se lik učinio gnusnijim nego ikad. Zato se ona u dubini duše zareče da je nikakvo nasilje neće nagnati da stupi u tako mrzak brak.

Međutim, bilo da je dobra grofica Amelina od Kroa još i sad bila osetljiva prema muškoj lepoti i cenila je kao kad je bila petnaest godina mlađa (jer je dobra grofica imala bar trideset i pet, ako letopisi toga plemenitoga doma govore istinu), bilo da je pomislila da se prema njihovom mladom zaštitniku pokazala manje pravična nego što je trebalo kad je prvi put razmišljala o uslugama koje im je činio, tek izvesno je da je on počeo da zadobija njenu naklonost.

— Moja nećaka, — reče ona — poklonila vam je ovaj rubac da se previje vaša rana, a ja ću vam dati svoj da počastvujem vašu hrabrost i da vas obodrim da i dalje napredujete u viteštvu.

Rekavši to, predade mu jedan rubac sa raskošnim plavim i srebrnim vezom, pa pokazujući rukom na prekrivač njenog konja i pera na njenoj jahačkoj kapi, upozori ga da su boje iste.

Prema propisima tadanjih običaja, Kventin je mogao samo na jedan jedini način da primi takav znak naklonosti. Zato Kventin, poštujući taj običaj, zaveza rubac oko mišice. Ipak, u načinu na koji se zahvalio bilo je više nespretnosti a manje udvaračke ljubaznosti nego što bi je možda bilo u nekom drugom trenutku i pred drugom kojom osobom. Jer, iako je nošenje takvog znaka naklonosti, dobivenog na takav način od jedne dame, označavalo samo opštu pohvalu, ipak bi on mnogo više voleo da je nešto mogao na svojoj mišici da istakne onaj drugi rubac, kojim je bila vezana rana što mu je Dinoa zadao svojim mačem.

Oni nastaviše put, Kventin je sad jahao uporedo sa damama, koje su ga prećutno primile u svoje društvo. Ipak on nije mnogo govorio jer je bio ispunjen tihim osećanjem sreće, koja se boji da se suviše ispolji. Grofica Izabela govorila je još manje, tako da je glavnu reč vodila grofica Amelina, koja nije pokazivala nimalo volje da dopusti da razgovor sasvim prestane. Jer, da bi upoznala mladog strelca, kako ona reče, sa načelima i običajima viteštva, pripovedala mu je nadugačko i naširoko o viteškoj utakmici u Heflingemu, gde je ona delila nagrade pobediocima.

Nažalost, moram reći da Kventina nije mnogo zanimao opis toga sjajnog prizora, niti grbovi raznih flamanskih i nemačkih vitezova koje je gospođa opisivala sa nemilosrdnom podrobnošću. Njega poče da muči pomisao da je možda mimoišao mesto gde je vođa imao da mu se pridruži, što bi bila velika nesreća, koja bi mogla imati veoma kobnih posledica.

Dok se tako rešavao da li da pošalje natrag jednoga od svojih ljudi da ispita je li zbilja tako, on ču jek roga, pa pogledavši u pravcu otkuda je zvuk dolazio, ugleda konjanika koji je jahao vrlo brzo prema njima. Njegov konj je bio omalen i tako samovoljan, tako čupav i nepripitomljen, da Kventina potseti na brdske konjiće u njegovoj otadžbini, samo što je ovaj imao vitkije noge pa iako je izgledao isto tako srčan, bio je i mnogo brži. Naročito mu je glava — koja je u škotskih ponija često i glomazna i teška — bila mala i lepo spojena s vratom, a vitice tanke, oči blistave i nozdrve raširene.

Jahač je bio još neobičniji nego konj koga je jahao, mada je i ovaj bio toliko različit od francuskih konja. Iako je svojim konjićem upravljao veoma vešto, stopala su mu bila uvučena u široke uzengije slične lopatama, sa tako kratkim stremenjačama da su mu kolena bila skoro u visini oblučja. Nosio je crveni omanji turban sa uprljanom perjanicom, koja je bila pričvršćena srebrnom kopčom. Njegova dolama, koja je po kroju bila slična onima što su ih nosili estradioti (vojnici koje su Mlečani u to vreme vrbovali iz pokrajina istočno od svog zaliva), bila je zelena i gizdavo išarana potamnelim zlatnim gajtanima. Imao je vrlo široke bele čakšire, iako ne baš najčistije, koje su se sužavale ispod kolena, a na mrkim bosim nogama bilo mu je samo isprepletano remenje od opanaka. Nije imao mamuza, pošto su krajevi njegovih bakračlija bili tako šiljati da su mogli jako da obodu konja. U svoj crveni silav, sa desne strane, imao je ovaj neobični jahač kamu, a s leve mu je bila kratka i kriva mavarska sablja, dok mu je o umašćenom kaišu preko ramena visio rog koji je objavio njegov dolazak. Lice mu beše mrko i preplanulo, sa tankom bradom i prodornim crnim očima. Usta, nos i ostale crte njegovog lica bile su pravilne, pa bi se moglo reći čak i lepe da mu niz obraze nisu padale crne pletenice kose i da njegov mršavi lik nije odavao divljačnost, koja je ukazivala da to nije prosvećen čovek nego divljak.

— I ovaj Ciganin! — rekoše grofice jedna drugoj. — Sveta Marijo, zar kralj opet hoće da pokloni poverenje ovim probisvetima?

— Ja ću ispitati tog čoveka, ako vi želite, — reče Kventin — i proveriću što bolje mogu da li je pouzdan.

Dervard, isto kao i grofice od Kroa, beše poznao po odelu i izgledu tog čoveka da on ima isto držanje kao one skitnice sa kojim su i njega skoro izjednačili Vešaljko i Andrica prilikom njihovog žurnog posla, te je tako i on imao slabo poverenje u tu skitničku rasu i sasvim prirodno zazirao od nje.

— Jesi li ti došao ovamo radi nas? — bilo je njegovo prvo pitanje.

Tuđinac klimnu glavom.

— A zašto?

— Da vas odvedem u dvor tamo onoga u Liježu.

— Biskupa?

Ciganin opet klimnu glavom.

— Kakav mi dokaz možeš dati da treba da ti verujemo?

— Baš ovu staru pesmicu, i nijednu drugu, — odgovori Ciganin.

Divljeg vepra paž je ucmekao,

A Gospodar slavu je stekao.

— To je dobar dokaz — reče Kventin. — Povedi nas, prikane. Posle ćemo nastaviti razgovor. — Zatim se vrati groficama i reče:

— Uveren sam da je ovaj čovek naš očekivani vođa, jer mi je kazao lozinku koju, kako mislim, znamo samo kralj i ja. Ali ću još porazgovarati s njim i potrudiću se da utvrdim koliko mu se može verovati.

SKITNICA

Slobodan sam kao praiskonski čovek

Što je, pre postanka sramnog robovanja,

Prašumom jurio kao gordi divljak.

„Osvajanje Granade”

Dok se Kventin za kratko vreme savetovao sa damama, da ih uveri da je taj njihov neobični pridošlica zaista onaj putovođa koga je trebalo da očekuju od kralja, zapazio je (jer je on isto tako bodro motrio na tuđinčevo kretanje kao i Ciganin na njegovo) da taj čovek ne samo da je bio okrenuo glavu što je mogao više unazad da bi pažljivo gledao u njih, nego da se gipko kao majmun izvio celim telom u sedlu tako da je sedeo skoro postrance na konju, a sve to, kako je izgledalo, samo da što pažljivije posmatra.

Kventinu se taj postupak nije mnogo sviđao, te dojaha do Ciganina, i kad se ovaj naglo ispravi da zauzme pravilan jahački stav, reče mu:

— Čini mi se, prijatelju, da ćeš ti biti slep vođa, ako budeš gledao svome konju u rep a ne u uši.

— I da sam zaista slep, — odgovori Ciganin — ja bih vas ipak mogao voditi kroz ma koju pokrajinu ove Francuske kraljevine, ili kroz one koje se graniče s njom.

— Ipak ti nisi Francuz po rođenju — reče Škotlanđanin.

— Nisam — odgovori vođa.

— Pa onda, iz koje si zemlje? — zapita Kventin.

— Ja nisam ni iz koje zemlje — odgovori vođa.

— Kako: ni iz koje zemlje? — ponovi Škotlanđanin.

— Tako, — odgovori Ciganin — ni iz koje! Ja sam Ciganin, Boem, Egipćan, i kako još sve Evropljani na svojim raznim jezicima ne nazivaju naš narod. Ali ja nemam otadžbine, nemam svoje zemlje.

— Jesi li hrišćanin? — zapita Škotlanđanin.

Ciganin zavrte glavom.

— Pseto! — reče Kventin (jer je bilo malo trpeljivosti u duši katolika toga doba). Da li ti obožavaš Muhameda?

— Ne, — odgovori ravnodušno i kratko vođa, koji nije izgledao ni uvređen ni iznenađen mladićevim osornim ponašanjem.

— Jesi li mnogobožac, ili šta si?

— Nisam nijedne vere — odgovori Ciganin.

Dervard se trže, jer iako je čuo za Saracene i idolopoklonike, on nikad nije mogao pomisliti niti verovati da može postojati čovek koji ne veruje ni u šta. On se povrati od svog iznenađenja, pa zapita svog vođu gde obitava.

— Gde se kad zadesim — odgovori Ciganin. — Nemam svog doma.

— A kako čuvaš svoju imovinu?

— Osim odela što je na meni i konja koga jašem, nemam druge imovine.

— Ipak, odelo ti je sjajno, a konj plemenite rase — reče Dervard. — Od čega živiš?

— Jedem kad ogladnim, pijem kad ožednim, i nemam drugih sredstava za život osim onih koje slučaj baci na moj put — odgovori skitnica.

— Po čijim zakonima živiš?

— Ja se ne pokoravam nijednome, osim kad se to meni sviđa ili kad odgovara mojim potrebama — reče Ciganin.

— Ko je vaš vođ i starešina?

— Poglavica našeg plemena, ako pristanem da mu se pokoravam, — reče putovođa — inače meni niko ne zapoveda.

— Onda ste vi — reče začuđeni Kventin — lišeni svega onoga što vezuje ljude u zajednicu: nemate ni zakona, ni starešine, ni stalnih sredstava za život, ni kuće ni kućišta. Vi nemate — neka vam se nebo smiluje — svoje otadžbine, i — neka vas nebo prosveti i neka vam oprosti — ni boga nemate! Pa šta vam onda ostaje, kad nemate ni uprave, ni domaće radosti, ni vere?

— Imam slobodu — reče Ciganin. — Ja se ne saginjem ni pred kim, ne pokoravam se nikome, ne poštujem nikoga. Idem kud hoću, živim kako mogu i umirem kad mi dođe suđeni dan.

— Ali tebe mogu odmah da pogube, ako se samo prohte sudiji?

— Svejedno, — odgovori Ciganin — mogu da umrem samo malo ranije.

— I mogu da te bace u tamnicu, — reče Škotlanđanin — pa gde ti je onda ta tvoja sloboda kojom se toliko razmećeš?

— U mojim mislima, — reče Ciganin — koje nikakvi lanci ne mogu da sputaju; dok ste vi, čak i kad su vam ruke i noge slobodne, okovani vašim zakonima i vašim zabludama, vašim snovima o zavičaju i fantastičnim vizijama društvenog uređenja. Ljudi kao ja, slobodni su duhom i kad su okovani lancima; a vi ste robovi u duši, čak i kad ste telesno sasvim slobodni.

— Pa ipak, sloboda tvojih misli — reče Škotlanđanin — nije kadra da ti smanji pritisak okova na udove.

— Za neko kratko vreme to se može izdržati — odgovori skitnica. — A ako za to vreme ne mogu sam da se oslobodim ili mi moji drugovi ne pomognu, mogu uvek da umrem, a smrt je najpotpunija sloboda.

Zatim nastade poduže duboko ćutanje, koje Kventin naposletku prekide nastavljajući da pita.

— Vi ste skitnički narod kakvih nema u Evropi. Otkuda je on poreklom.

— To ne bih mogao da vam kažem — odgovori Ciganin.

— A kad će on osloboditi ovu državu svoga prisustva i vratiti se u zemlju otkuda je došao? — reče Škotlanđanin.

— Kad se završi doba njegovog lutanja — odgovori mu njegov skitnički putovođa.

— Niste li vi možda potomci onih Izrailjevih plemena koja su odvedena u ropstvo s one strane velike reke Eufrata? — reče Kventin, jer ne beše zaboravio ono što je učio u Aberbrotiku.

— Da smo bili to, — odgovori Ciganin, — mi bismo se držali njihove vere i vršili njihove obrede.

— Kako ti je ime? — reče Dervard.

— Pravo moje ime znaju samo moja braća. Ljudi koji su izvan naših šatora zovu me Hajredin Mograbin, a to će reći Hajredin-Afrički Mavar.

— Ti govoriš odveć dobro za čoveka koji je vek proveo u tvojoj prljavoj hordi — reče Škotlanđanin.

— Stekao sam nešto znanja u ovoj zemlji — reče Hajredin. — Kad sam bio dete, naše pleme progonili su lovci na ljudsko meso. Jedna strela probila je glavu moje majke, i ona je umrla. Bio sam umotan u pokrivač na njenim leđima, te me gonioci uhvatiše. Jedan sveštenik spasao me je svojim molbama iz ruku policijskih strelaca i učio me franačkim naukama dve ili tri godine.

— Kako to da si se rastao s njim? — upita Dervard.

— Ukrao sam mu novac, pa čak i boga koga je obožavao — odgovori Hajredin savršeno mirno. — On otkri moju krađu i istuče me. Probodoh ga nožem, pobegoh u šumu i pridružio sam se ponovo svome plemenu.

— Bedniče! — reče Dervard. — Zar da ubiješ svoga gospodara?

— A šta je on imao da me opterećuje svojim dobročinstvima? Ciganče nije što i domaći pas, pa da ide za petama svoga gospodara i da se uvija pod njegovim udarcima da bi dobio otpatke hrane. Ono je bilo zarobljeni vučić, koji je prvom prilikom prekinuo svoj lanac, rastrgao svoga gospodara i vratio se u divljinu.

Opet nastade ćutanje, pa zatim mladi Škotlanđanin, da bi još dublje ispitao narav i namere svoga sumnjivog vođe, zapita Hajredina da li je istina da njegovi sunarodnici, i pored sve svoje neprosvećenosti, smatraju da mogu poznavati budućnost, iako taj dar nemaju ni mudraci, filosofi i duhovnici mnogo kulturnije društvene sredine?

— Mi smatramo da možemo, — reče Hajredin — i to s pravom.

—Kako to da tako visoka sposobnost bude podarena tako odvratnoj rasi? — reče Kventin.

— Mogu li to da vam objasnim? — odgovori Hajredin.

— Jest, mogu, ali onda kad vi meni objasnite zašto pas može da ide po tragu čoveka, a čovek, ta plemenitija životinja, nema moć da ide psu po tragu? Te sposobnosti, koje vam izgledaju tako čudne, urođene su našem narodu. Po crtama lica ili dlana možemo da proreknemo sudbinu koja čeka one što nas pitaju, i to isto onako pouzdano kao što vi po cvetu voćke u proleće znate kakav će ona plod doneti u jesen.

— Sumnjam u tvoje znanje, i čikam te da mi to dokažeš.

— Nemojte me čikati, gospodine viteže, — reče Hajredin Mograbin. — Mogu da vam kažem, pa ma šta vi pričali o svojoj veri, da boginja koju vi obožavate jaše u ovom društvu.

— Ćut! — reče Kventin, zaprepašćen. — Tako mi života, ni reči više! Odgovaraj samo ono što te pitam! Možeš li ti da budeš veran?

— Mogu. Svaki čovek to može — reče Ciganin.

— Ali, hoćeš li da budeš veran?

— Zar ćeš mi više verovati ako ti se zakunem? — odgovori Mograbin podrugljivo.

— Tvoj život je u mojoj ruci — reče mladi Škotlanđanin.

— Udri, pa ćeš videti da li se bojim smrti — odgovori Ciganin.

— Da li bi za novac postao veran vođa? — zapita Dervard.

— Ne, ako to već ne bih bio i bez novca — odgovori bezbožnik.

— Onda, čime bi se mogla zadobiti tvoja odanost? — zapita Škotlanđanin.

— Dobrotom — odgovori Ciganin.

— Treba li da ti dam zakletvu da ću biti dobar prema tebi, ako nam budeš veran vođa na ovom putovanju?

— Ne, — odvrati Hajredin — jer bi to bilo nepotrebno rasipanje te tako dragocene robe. Tebi sam ja već inače privržen.

— Kako? — uzviknu Dervard, iznenađen više nego ikad.

— Seti se kestenovog drveta na obalama Šera! Onaj jadnik čije si ti telo skinuo sa vešala bio je moj brat, Zamet Mograbin.

— Pa ipak, — reče Kventin — vidim te da održavaš vezu baš sa onim policajcima koji su ti umorili brata; jer mi je upravo jedan od njih dao uputstvo gde treba da se sastanem s tobom, i zacelo je baš on i našao tebe da poslužiš kao vođa ovim plemkinjama.

— Šta mi tu možemo? — odgovori Hajredin sumorno.

— Ti ljudi postupaju s nama kao ovčarski pas sa stadom; oni nas neko vreme štite, teraju nas tamo amo kako je njima volja, i uvek nas naposletku odvedu na klanicu.

Kventin je kasnije imao prilike da sazna da je u ovom slučaju Ciganin govorio istinu, i da su policijski stražari, koji su imali zadatak da uništavaju skitničke rulje koje su pustošile državu, održavali veze sa izvesnim njihovim članovima i uzdržavali se za izvesno vreme od izvršavanja svoje dužnosti, ali bi naposletku uvek odveli svoje saveznike na vešala. Ovo je neka vrsta političkih odnosa između lopova i policajaca, da bi i jedna i druga strana uspešno vršila svoj zanat, i to je tako bilo u svim zemljama, pa nije ostalo nepoznato ni u kom slučaju ni u našoj zemlji.

Kventin ostavi vođu, pa se vrati povorci; on nije bio nimalo zadovoljan Hajredinovim karakterom, a već nije ni verovao bogzna koliko u izjave zahvalnosti koje mu je ovaj lično uputio. On poče da ispituje onu dvojicu koji su mu bili pridodati kao sprovodnici, i zabrinu se kad vide da su glupi i isto toliko nesposobni da mu pomognu svojim savetima koliko su pokazali malo volje da se prilikom borbe posluže svojim oružjem.

„Utoliko bolje! — reče Kventin u sebi, jer mu je odvažnost rasla uporedo sa teškoćama koje su mu pretile.

— Ova divna mlada gospa imaće jedino meni da bude zahvalna. Učiniću, to se smelo nadam, sve što jedan čovek može svojom mišicom i svojom glavom da učini. Gledao sam dom svoga oca kako gori, video sam i njega i svoju braću kako leže mrtvi u plamenu, pa ipak nisam ni za jedan prst ustuknuo, nego sam se borio do kraja. Sad sam dve godine stariji i imam najbolji i najplemenitiji uzrok od svih što su ikad raspirivali hrabrost u srcu jednoga čoveka, da se pokažem junak.“

Izvršujući ovu odluku, Kventin je za vreme putovanja nadgledao sve i brinuo se o svemu, te je izgledalo da je istovremeno svuda i na svakom mestu. Razume se da je najradije bio pored dama, koje su cenile njegovo preveliko staranje o njihovoj bezbednosti, te su počele da razgovaraju s njim kao s bliskim prijateljem, i činilo se da su mnogo uživale u njegovom bezazlenom ali oštroumnom razgovoru. Pa ipak, Kventin nije dopuštao da ga njegovo ushićenje zbog ovog druženja iole spreči u budnom vršenju dužnosti.

Istina, on je često bio pored grofica i trudio se da tim damama, rođenim u ravnici, opiše Grempjenske planine, a naročito lepote Glen-Hulakina, ali je isto tako jahao i pored Hajredina na čelu povorke. On ga je zapitkivao o putu kojim treba da prođu i o odmorištima, pa se trudio da zapamti njegove odgovore, te da pomoću unakrsnih pitanja vidi da li može otkriti išta što bi ličilo na unapred smišljenu izdaju. Isto tako često nalazio se Kventin i na kraju povorke, trudeći se da pridobije odanost onih dvaju konjanika ljubaznim rečima, poklonima i obećanjima o dopunskoj nagradi, kad njihov zadatak bude završen.

Tako su putovali više od nedelju dana. Išli su uvek sporednim stazama, kroz retko naseljene krajeve, i zaobilaznim putevima, samo da bi izbegli veće varoši. Ništa se značajno nije dogodilo osim što su ponekad sretali skitničke rulje Cigana, koji su ih poštovali, jer ih je predvodio njihov saplemenik. Nailazili su i na vojnike lutalice ili možda razbojnike, koji su cenili da je ta putnička grupa odveć jaka da bi je napali; zatim na patrole konjičke žandarmerije, kako bismo ih danas nazvali, koje je Luj, vidajući rane svoje države oštricom i usijanim gvožđem, slao da uništavaju razuzdane rulje koje su pustošile po unutrašnjosti zemlje. Oni su ih puštali da nastave put nesmetano, pošto bi im Kventin rekao lozinku koju je u tom cilju dobio od samoga kralja.

Zaustavljali su se da prenoće najčešće u manastirima, od kojih je većina bila obavezana svojim osnivačkim pravilima da prima putnike koji idu na poklonjenje, kao što su tobože i grofice putovale; da im ukazuju gostoprimstvo i da im ne dosađuju pitanjima o njihovom društvenom položaju i zvanju, jer su ugledne ličnosti najčešće želele da to prikriju za vreme svog zavetnog poklonstvenog putovanja. Grofice od Kroa su se obično izgovarale da su umorne i izvinile bi se što se odmah povlače radi odmora; a Kventin, kao njihov nastojnik, uredio bi sve što treba između njih i njihovih ugostilaca, i to tako vešto da ih je spasavao od svake dosade, i tako revnosno da je to izazivalo zasluženu naklonost onih o kojima se tako neumorno brinuo.

Bilo je nešto što je Kventinu stvaralo naročitu nelagodnost, a to je ličnost i narodnost njegovoga putovođe. Na njega, bezbožnika i neverničkog skitača, koji se uz to bavi i vradžbinama (što je bila odlika svih njegovih saplemenika), gledalo se često kao na veoma nepogodnog gosta u crkvenim prenoćištima u kojima je društvo obično odsedalo, te su ga usled toga primali čak i u spoljni pojas svojih bedema samo s najvećom odvratnošću. To je bilo veoma neugodno, jer je bilo potrebno da se sačuva dobro raspoloženje čoveka koji je znao tajnu njihovog putovanja, a isto tako Kventin je smatrao da je neophodno da budno motri na Hajredinove postupke, te da ga koliko god je mogućno spreči da se potajno sastane ma s kim. Ovo bi, razume se, bilo nemogućno ako bi Ciganin provodio noć izvan manastira u kome su odseli, a Dervard se nije mogao oteti sumnji da je Hajredin to baš i želeo. Jer, umesto da sedi mirno u stanu koji mu je dodeljen, on je svojim govorom, opsenarskim veštinama i pesmama toliko zabavljao manastirske đake i mlade kaluđere, da su to stariji kaluđeri smatrali kao sablazan, te je Kventin morao više puta da upotrebi svu vlast koju je imao nad njim, dodavši tome i pretnje, da bi obuzdao njegove bogohulne i neumesne šale, a isto tako i sav uticaj što ga je mogao imati na starešine manastira, da samo spreči da oni ne izbace napolje tog bezbožničkog psa. On je u tome ipak uspevao svojom umešnošću, moleći ih da oproste nepristojnosti koje je činio njihov putovođa, kao i veštim nagoveštavanjem da će se možda njegova shvatanja i ponašanje poboljšati ako bude u blizini svetih moštiju i osvećenih zgrada, a naročito blizu lica duboko odanih veri.

Ali desetog ili dvanaestog dana njihovog putovanja, pošto već behu ušli u Flandriju i približavali se gradu Namiru, svi Kventinovi napori bili su nedovoljni da uklone posledice nepristojnog ponašanja njihovoga bezbožnog vođe. To se dogodi u jednom franjevačkom manastiru, i to reformisanom, u kome je vladala velika strogost i čiji je iguman kasnije umro kao svetac. Pošto je Kventin savladao još veća ustezanja nego ikad ranije (što se u ovom slučaju moglo i očekivati), odvratni Ciganin je naposletku smešten u jednu kuću izvan manastirskih zidova, u kojoj je stanovao jedan kaluđer svetovnjak, koji je radio kao vratar. Dame su se, kao i obično, povukle u svoju odaju; a starešina manastira, koji je slučajno imao dalekih srodnika i prijatelja u Škotskoj, i koji je uživao da sluša kad stranci pričaju o svojoj otadžbini, pozva Kventina na skroman obed u svoju ćeliju, jer su mu se, izgleda, njegov izgled i ponašanje, mnogo svideli. Videći da je taj kaluđer veoma uman čovek, Kventin ne htede propustiti tu priliku da se upozna sa stanjem u oblasti Liježa, o kome je za poslednja dva dana njihovog putovanja čuo takve izveštaje, da se mnogo zabrinuo za bezbednost svojih štićenica na preostalom delu puta, pa čak i da li će biskup uopšte imati moć da ih zaštiti, ako bi bez opasnosti i stigli u njegov dvor.

Igumanovi odgovori nisu bili mnogo utešni. On reče da su stanovnici Liježa bogati građani: da su poput drevnoga Ješuruna — odebljali i postali obesni, pogordili se u srcu svome zbog svoga bogatstva i svojih povlastica, tako da su već više puta došli u sukob s vojvodom Burgonjskim, svojim gospodarem, povodom nameta i carinskih povlastica, i da su se u više mahova otvoreno pobunili, zbog čega se vojvoda, koji je već i inače plahovite i žestoke naravi, toliko razjario da se zakleo svetim Ðorđem da će — čim ga prvi put nanovo izazovu — opustošiti grad Lijež onako kako je opustošen Vavilon, i porušiti ga kao Tir, te će od njega načiniti ruglo i sram cele Flandrije.

— A on je, kako svi pričaju, vladar koji je kadar da održi takav zavet, te će građani Liježa zacelo paziti da mu ne pruže takvu priliku — reče Kventin.

— Daj bože — reče starešina, — i to se i mole bogu svi pobožni ljudi u tom kraju, jer ne žele da krv građana poteče kao voda, a oni da pomru kao bedni odmetnici koji nisu stigli ni bogu dušu da preporuče. A i dobri biskup trudi se i danju i noću da sačuva mir, kao što i priliči jednom sluzi oltara, jer se u svetom pismu kaže: „Blaženi mirotvorci“. — Tu dobri starešina zaćuta uzdahnuvši Duboko.

Kventin skromno istače koliko je važno za dame kojima je on pridodat na službu, da budu dobro obaveštene o unutrašnjem stanju u toj pokrajini, i da bi to bilo pravo hrišćansko milosrđe ako bi dostojni i uvaženi otac hteo da ih obavesti o tome.

— To je stvar — reče starešina manastira — o kojoj niko ne govori rado; jer oni koji govore rđavo o moćnim ljudima, etiamin cubiculo,{23} treba samo da pomisle da neka ptičica može to doneti i do ušiju tih ljudi. Ipak, da bih učinio — i vama koji izgledate oštrouman mladić, i vašim damama koje su pobožne poklonice na putu za sveta mesta — malu uslugu koju vam mogu ukazati, hoću da budem iskren prema vama.

On zatim obazrivo pogleda oko sebe, pa spusti glas kao da se boji da ga neko ne čuje.

— Stanovnike Liježa — reče on — potajno podbadaju na česte bune sluge sotonine. Ovi tvrde — ali, nadam se, lažno — da zato imaju nalog od našeg najhrišćanskijeg kralja, koji ipak, mislim, zaslužuje taj naziv više nego što bi priličilo onome koji bi tako remetio mir susbdne države. Ipak, istina je da se njegovim imenom služe drsko oni koji podržavaju i raspiruju nezadovoljstvo u Liježu. Povrh toga, u ovom kraju nalazi se jedan plemić dobroga roda i čuven kao ratnik, ali inače on je, tako reći Lapis offencion et petra scandali — kamen spoticanja i sablazni u pokrajinama Burgonje i Flandrije. Ime mu je Viljem od Lamarka.

— Zvani Viljem Bradonja — reče mladić Škotlanđanin — ili Ardenski Divlji Vepar?

— I s pravom ga tako zovu, sine moj, — reče starešina — jer je on kao divlji vepar, koji gazi svojim papcima i razdire svojim šiljatim zubima. On je sastavio družinu od preko hiljadu ljudi, koji poput njega preziru državnu i crkvenu vlast. On ne priznaje vlast vojvode Burgonjskog, a izdržava sebe i svoje pristalice pljačkom i nasiljem, koje vrši bez razlike i nad crkvenim i nad svetovnim licima. Imposuit manus in Cristos Domini — posegnuo je rukom na miropomazanike božje, ne obzirući se na ono što je napisano: „Ne diraj mojih miropomazanika, i ne vređaj proroka mojih“. Čak i od ovog našeg siromašnog doma zahtevao je da mu se pošalje zlata i srebra, kao otkup za život naš i naše braće. Mi smo mu na to uputili jednu molbu na latinskom jeziku u kojoj smo izjavili da nemamo mogućnosti da ispunimo njegov zahtev i opomenuli ga rečima Propovednikovim: Ne moliaris amico tuo malum, cum habet in te fiduciam „Ne smišljaj zla prijatelju svome, kad on ima poverenja u tebe.“ Pa ipak taj Guliermus Barbatus, taj Viljem Lamark, koji ne zna ni za čovečne nauke, ni za čovečnost uopšte odgovorio je svojim smešnim iskvarenim latinskim jezikom: „Si non payatis, brilabo monasterium vestrum.”{24}

— I vama, dobri oče, zacelo nije bilo teško da razumete značenje te varvarske latinštine?!

— Avaj, sinko moj! Strah i nevolja oštroumni su tumači. I mi smo bili primorani da rastopimo srebrne sasude sa našeg oltara da bismo zadovoljili grabljivost toga svirepog razbojničkog harambaše. Neka mu nebo za to uzvrati sedmostrukom kaznom! Pereat impyobis. Amen, anathema esto!{25}

— Ja se čudim — reče Kventin — što vojvoda Burgonjski, koji je tako jak i moćan, nije digao hajku na toga divljeg vepra, o čijim sam pustošenjima već toliko mnogo čuo.

— Ah, sinko! — reče starešina. — Karlo, vojvoda Burgonjski, sad je u Peroni, gde prikuplja četovođe i tisućnike da zarati na Francusku. I tako, dok nebo seje razdor u srcima ove dvojice velikih vladara, zemlju mrcvare ti nasilnici nižega reda. Ali vojvoda Burgonjski greši što sad okleva da iscedi tu unutrašnju trulež, jer taj je Viljem Lamark u poslednje vreme otvoreno stupio u vezu sa Ruslerom i Pavijonom, vođama nezadovoljnika u Liježu, te se treba bojati da će ih uskoro navesti na kakav očajnički korak.

— Ali biskup od Liježa — reče Kventin — ima još dovoljno sile da ukroti te nemirne i buntovne duhove, zar ne, dobri oče? Odgovor, vaš na ovo pitanje veoma je važan za mene.

— Biskup, dete moje, — odgovori starešina — ima i mač i ključeve svetog Petra. On ima vlast kao svetovni knez i uživa zaštitu moćne Burgonjske dinastije. On ima i duhovnu vlast kao crkveni velikodostojnik, i on oba ta zvanja podržava priličnom snagom sastavljenom od dobrih vojnika i oklopnika. Taj Viljem Lamark odgajen je i vaspitan u njegovom domu i obavezan mu je za mnoga dobročinstva. Ali je on pustio na volju, čak i na biskupovom dvoru, svojoj žestokoj i krvožednoj naravi, te je oteran odatle zbog ubistva jednog biskupovog glavnog službenika. Od toga dana, pošto je oteran iz biskupove blizine, postao je njegov stalan i uporan neprijatelj. A sad, žalim što to moram reći, on je pritegao pojas i naoštrio rogove za borbu protiv njega.

— Znači, vi smatrate da je položaj toga časnog crkvenog velikodostojnika opasan? — reče Kventin veoma zabrinut.

— Nažalost, sine, — reče dobri franjevac — za šta ili za koga bi se u ovom divljem metežu moglo reći da nije u opasnosti? Ali, ne daj bože da ja hoću da kažem da je preuzvišeni prelat u neposrednoj opasnosti. On ima mnogo blaga, vernih savetnika i hrabrih vojnika. Povrh toga, glasnik koji je juče prošao ovuda u istočnom pravcu, kaže da je vojvoda Burgonjski na biskupovo traženje uputio stotinu vitezova oklopnika da mu se stave na službu. Ovo pojačanje, a uz njih i pomoćno ljudstvo svakog pojedinog kopljanika, taman je dovoljno da se odupre Viljemu Lamarku, čije ime neka je prokleto! Amin.

Ovaj važni deo njihovog razgovora prekide crkvenjak, koji mucajući od gneva optuži Ciganina da je počinio najgnusnije sablazni među mladim kaluđerima. On je o večeri nasuo u njihove čaše neki žestok i opojan napitak, deset puta jači od najjačega vina, kome su mnoga braća sasvim podlegla. I zaista, iako se crkvenjak snažno odupirao njegovom uticaju, ipak se moglo videti po njegovom zajapurenom licu i tromom govoru da je čak i on, sam tužilac, bio donekle ošamućen tim đavolskim napitkom. Povrh toga, Ciganin je pevao raskalašne i razbludne pesme. On je ismevao uže za opasivanje svetoga Franje, rugao se njegovim čudima i nazivao kaluđere njegovog reda glupim i lenim lupežima. Najzad, gledao je u dlan i predskazao mladom ocu Heruvimu da je u njega zaljubljena jedna lepa plemkinja, koja će ga učiniti ocem naprednog muškarčeta.

Otac iguman slušao je neko vreme ćuteći ove optužbe, kao poražen nemim užasom zbog velike grozote. Kad crkvenjak završi, on ustade, siđe u dvorište manastira i naredi svetovnoj braći, zapretivši im da će ih snaći najgore posledice ako ne poslušaju naređenje da Hajredina drškama od metle i kamdžijama ne isteraju sa osvećenog zemljišta manastirskog.

Ovo naređenje izvršiše oni dosledno pred Kventinom Dervardom koji, makoliko da mu je bilo neprijatno zbog tog slučaja, uvide odmah da njegovo mešanje ne bi bilo ni od kakve koristi.

Kažnjavanje krivca, i pored podsticanja od strane starešine, bilo je više smešno nego strašno. Ciganin je trčao po dvorištu usred vike i praske od udaraca, od kojih ga mnogi nisu ni pogodili, jer su bili namerno pogrešno upravljeni, dok je druge, koji su mu iskreno bili namenjeni, hitro i vešto izbegavao. Ono malo udaraca po leđima i ramenima primao je ne žaleći se i ne braneći se. Larma i buka su bili utoliko jači, što su neiskusni batinaši, između kojih je Hajredin jurio kroz šibu, udarali jedan drugog mnogo češće nego li njega. Naposletku, da bi okončao taj prizor koji je bio više štetan nego koristan u vaspitnom pogledu, starešina naredi da se otvori kapija, te Ciganin jurnu kroz nju brzo kao munja i pobeže u mesečinastu noć.

Za vreme ovog prizora jedna sumnja, koja se u Dervardu beše začela još ranije, pojavi mu se opet, samo sad mnogo jača. Hajredin mu je toga jutra bio obećao da će se ponašati skromnije i mirnije nego što je obično činio kad bi odseli u nekom manastiru za vreme putovanja. Pa ipak, on je prekršio svoje obećanje i bio je mnogo drskije bučan nego obično. Zacelo se nešto krilo iza toga. Jer, pored svih mana koje je imao, Ciganinu nije nedostajao ni zdrav smisao, ni prisebnost — kad je to njemu bilo po volji. I zar nije bilo verovatno da on želi da dođe u vezu bilo sa svojim saplemenicima, bilo s kim drugim, pa pošto mu je danju u tome smetala Kventinova budna pažnja on je pribegao lukavstvu da ga isteraju iz manastira?

Tek što Kventinu ta sumnja ponovo senu kroz glavu, on odluči, hitar kao što je uvek bio, da pođe za svojim išibanim putovođom i da motri (ako je mogućno neopaženo) šta će ovaj činiti. Zato, kad Ciganin pobeže, kao što je spomenuo, kroz manastirsku kapiju, Kventin žurno objasni starešini potrebu da ne gubi iz vida svog putovođu, pa pođe u potragu za njim.

UHOÐENI UHODA

Šta! Nevešt uhoda kog drugi uhode?

Mani se! To nije posao za tebe.

Ben Džonsonova „Priča o Robin Hudu.“

Kad Kventin istrča iz manastira, mogao je zapaziti kako Ciganin žurno odmiče. Njegova tamna prilika videla se daleko na mesečini kako juri brzo kao išibani ker pravo ulicom seoceta, pa zatim kroz ravnu livadu koja se prostirala iza njega.

— Ovaj moj prijatelj brzo trči, — reče Kventin za sebe — ali bi morao da trči još brže ako bi hteo da pobegne ispred najbržih nogu koje su ikad gazile vres u Glen-Hulakinu.

Nemajući srećom na sebi ni ogrtača ni oklopa, škotski brđanin mogao je da razvije brzinu kojoj nije bilo ravne ni u gorskim dolinama njegova zavičaja, te je izgledalo da će ubrzo sustići Ciganina i pored sve brzine kojom je ovaj trčao. Ali to nije bila Kventinova namera, jer je smatrao za važnije da motri na Hajredinovo kretanje, nego da ga prekine. Na ovo ga je navodilo i to, što je Ciganin išao stalno u jednom pravcu. Njegovo neprestano izmicanje u istom pravcu, čak i pošto je početni zalet malaksao posle naglog isterivanja, ukazivalo je da njegov trk ima neki određeniji cilj nego što bi ga imao neko koji je iznenadno izbačen iz ugodnog stana oko ponoći, pa pošao da traži nov konak. On se čak nijedanput nije osvrnuo, te je Dervard mogao da ga prati neopaženo. Naposletku, pošto je Ciganin prešao livadu i stigao do potoka čije su obale bile obrasle jovom i vrbama, Kventin ga vide gde zastade i svirnu kratko u svoj rog, na što mu odgovori zvižduk iz blizine.

— Ovo je ugovoren sastanak — pomisli Kventin. — Ali kako da se dovoljno približim da čujem šta se to sprema? Šum mojih koraka i šumor granja kroz koje moram da se provučem, odaće me, osim ako budem veoma obazriv. Tako mi svetog Andreje, privući ću im se neopaženo, kao jelenima u Glen-Ajlu. Videće oni da se ja nisam uzalud vežbao u šumskom lovu. Eno, onamo se sastaju dve tamne prilike, jest, dve su. Zlo po mene ako me spaze i ako su im namere neprijateljske, kao što po svemu izgleda. Onda bi grofica Izabela izgubila svog jadnog prijatelja! Ali on ne bi zasluživao taj naziv, kad ne bi bio spreman da se sukobi sa čitavim tucetom radi njene odbrane. Zar nisam ukrstio mač sa grofom od Dinoa, najboljim vitezom Francuske, pa zar da se bojim i čitave rulje ovakvih bitangi? Pih! Ako mi bog i sveti Andreja pomognu, oni će se uveriti da umem da budem i srčan i oprezan.

Sa ovakvom odlukom i izvesnom obazrivošću koju je stekao u svom gorštačkom životu, naš prijatelj siđe u potok, koji nije bio svuda podjednako dubok, već mu je čas jedva pokrivao cipele a čas dopirao do kolena. Tako se on polako prikradao idući potokom neopaženo, jer su ga zaklanjale grane nadnesene nad obalu, i nečujno, jer je žubor vode ugušivao šum njegovih koraka. (Tako smo se i mi, u svojoj mladosti, prikradali gnezdu opreznoga gavrana). Ovako se Škotlanđanin privuče neopaženo do mesta odakle je mogao čuti glasove onih koje je vrebao, mada nije mogao da razazna same reči. Kako se u tom trenutku nalazio ispod jedne velelepne žalosne vrbe čije su opuštene grane skoro dodirivale površinu vode, on se uhvati za jednu, pa se pomoću nje, hitrim pokretima i napregnutom snagom vešto pope na drvo i sede, zaklonjen njegovom krošnjom od pogleda.

Sa tog mesta mogao je zapaziti da je čovek s kojim je Hajredin sad razgovarao bio iz njegovog plemena. Ali on u isti mah uvide, s velikim razočarenjem, da mu nikakvo približavanje neće pomoći da razume njihov jezik, koji mu je bio potpuno nepoznat. Oni su se mnogo smejali, i kako je Hajredin pravio pokrete kao da poskakuje tamo i ovamo, a zatim trljao ramena rukom, Dervard više nije sumnjao da on to priča događaj sa batinjanjem koje je izdržao pre nego što je pobegao iz manastira.

Tada se odjednom ponovo začu zvižduk u daljini, na koji Hajredin ponovo odgovori svirnuvši tiho i kratko u svoj rog jedared ili dvaput. Ubrzo zatim pojavi se stasit i krupan čovek vojnička izgleda, koji je u pogledu telesne snage bio sušta protivnost sitnim i kržljavim Ciganima. On je imao ukoso preko ramena širok remen o kome je visio skoro poprečno težak mač. Njegove pletene čakšire imale su mnogo proreza, a kroz njih su bile provučene raznobojne svilene trake, kojima su na najmanje pet stotina mesta bile privezane za pripijen jelek od bivolje kože. Na desnom rukavu mu se jasno videla glava divljeg vepra — oznaka njegovog starešine. Na glavi vrlo mali šešir, kicoški nakrivljen na jednu stranu, a ispod šešira, sa obe strane širokog mu lica, padala je gusta kovrdžava kosa mešajući se sa širokom bradom, dugačkom oko četiri palca. U ruci je držao dugačko koplje, i čitava njegova oprema bila je kao u onih nemačkih pustolova poznatih pod imenom „landsknehti“ a u Engleskoj kopljanici, koji su sačinjavali opasni deo tadanje pešadije. Ovi najamnici bili su zaista divljačni i grabljivi vojnici, i pošto je među njima kružila jedna besmislena priča: pošto landsknehte neće da primi ni raj zbog njihovih grehova, ni pakao zbog njihove bučne, buntovničke i nepokorne naravi, to su oni odvažno poslovali kao da niti žude za rajem, niti se plaše pakla.

— Donner und Blitz!{26} — pozdravi ih on na nekom mešovitom nemačko-francuskom jeziku, koji mi tek nepotpuno možemo podražavati. — Zašto ti mene ostavila da ja džonjala i dreždala ovo tri noći?

— Nisam mogao da se sastanem s tobom ranije, mein Herr,{27} — reče Hajredin veoma ponizno. — Ima tu jedan mlad Škotlanđanin, čiji je pogled hitar kao u divlje mačke i koji budno motri na svaki moj pokret. On već sumnja u mene, i kad bi se uverio da mu je sumnja opravdana, ubio bi me na mestu, pa bi odveo žene natrag u Francusku.

— Was Henker!{28} — reče kopljanik. — Ta nas je trojica; mi njih napadnemo zutra i vodimo žene, bez dpljega Ti kazala ono dva strašara kukavice, ti i tvoja trug udesite njih, a mene đafo nosi, ali ja bude torasla protiv nik tvojoj škotskoj tivljoj mački.

— Ali ćeš videti da je to ludački smeo pokušaj — reče Hajredin. — Jer, osim što mi nismo bogzna kakvi borci, taj se momak već borio s najboljim francuskim vitezom i izišao iz te borbe s puno časti. Razgovarao sam s onima koji su ga videli kad je bio dobro pritesnio Dinoa.

— Hagel und Sturmwetter!{29} — To iz tebe govori samo kukafica — reče nemački vojnik.

— Nisam ja kukavica isto kao ni ti, — reče Hajredin — ali nije moj posao da se borim. Ako izvršite prepad na ugovorenom mestu, onda dobro; a ako ne, ja ću ih odvesti zdrave i čitave u biskupov dvor. Tamo će Viljem od Lamarka moći da ih otme, samo ako ima upola jake snage kao što je tvrdio pre nedelju dana.

— Potz tausend!{30} — reče vojnik. — Mi isto toliko jaki, i još jači, ali mi čuli o stotinama burgonjskih kopljanika, das ist — to ‘este, vidiš ti, pet čofek u jedna odred, to čini pet stotin, a onda — đafo nosi mene — oni radije potraše nas nego mi potrašimo njih. Jer to Bichoff{31} ima jaka vojnička snaga, jest, istina!

— Onda moraš biti u zasedi kod Krsta Triju Kraljeva, kako je ugovoreno, ili da se ostaviš toga opasnog posla — reče Ciganin.

— Da se ostavim! Da se manem posla za oteti bogata nevestu za naš plemenita hauptman! Dođavola! Ja prvi jurišam i kroz samog pakla. Duše mi, svaki od nas bude princ i hercog, koje ovde zovu vojvode, pa mi ima da šćapi vina u vajnkeleru i buđafih francuskih srebrenjaka, pa možda bude i lepih curica, kad ih se Bradonja zasiti.

— Onda znači da ćeš biti u zasedi kod Krsta Triju Kraljeva, kao što je ugovoreno? — reče Ciganin.

— Bogme hoćem, a ti se zakuni da njih dovedeš tamo, pa kad budu nad kolenima pred krstom, pošto sjahali s konja, kako čine svi ljudi osim crnih bezpošnika kao što si ti, mi njih napadnemo i naši su!

— Jest; ali ja sam pristao na tu potrebnu podlost samo pod jednim uslovom — reče Hajredin. — Ja neću da se dirne ni dlaka s glave onog mladića. Ako mi se zakuneš u ta tri vaša mrtvaca iz Kelna, ja ću se onda tebi zakleti u Sedam Noćnih Tumarala da ću ti služiti verno u svemu ostalom. Ali, ako pogaziš svoju zakletvu, Noćna Tumarala će te buditi sedam noći iza sna, od večeri do zore, a osme će te noći zadaviti i proždreti.

— Ali, Donner und hagel, — šta tebi toliko stalo do šifota toka momka, koji tebe nije ni rod ni pomozi bože? — reče Nemac.

— To nije tvoja briga, časni Henriče. Neki ljudi uživaju da seku šije, a neki da ih sačuvaju cele. Zato mi se zakuni da ćeš mu poštedeti život i da ga nećeš ni taknuti, ili — tako mi blistave zvezde Aldebarana, od ovog posla ništa nema. Zakuni se u Tri Kralja, iz Kelna, kako ih vi već tamo zovete. Ja znam da druga zakletva za tebe ne važi.

— Du bist ein comischer Mann,{32} —reče kopljanik na nemačkom jeziku. — Zaklinjem se...

— Čekaj! — reče Ciganin. — Okreni se, hrabri landsknehte, i gledaj ka istoku, inače ko zna hoće li te čuti ona tri kralja.

Vojnik se zakle propisno, pa zatim izjavi da će biti spreman za napad, i napomenu da je ono mesto vrlo zgodno, pošto je udaljeno jedva pet milja od njihovog sadašnjeg logora.

— Ali, zar ne bi bilo sigurnije postaviti jedno malo Fahnlein{33} konjanika na drugom putu, s leve strane krčme, koji bi mogli da ih uhvate ako bi udarili tim putem?

Ciganin se malo zamisli, pa odgovori: — Ne, jer bi pojava njihova u tom pravcu mogla da pobudi sumnju kod posade u Namiru, te bi imali neizvesnu borbu umesto sigurnog uspeha. Uostalom, oni će putovati desnom obalom Meze, jer mogu da ih vodim kuda hoću, pošto onaj isti škotski brđanin, makoliko da je oštrouman, nije nikad pitao za savet ikoga osim mene o pravcu njihovog putovanja. Nema sumnje da me je njemu dodelio neki pouzdan prijatelj, u čiju reč niko ne sumnja čim ga malo bolje upozna.

— Slušaj ti, prika Hajredine, — reče vojnik. — Hteo bih sad ja nešto da te pitam. Ti i tvoj bruder, kako ti tvrdio, jeste veliki Sternedeuteri, to jeste gledate u zvezde i predskazujete sudbinu po njima. Zašto onda, vraga, nisi predskazao svome bratu Zametu da će biti obešen?

— Kazaću ti Henriče — reče Hajredin. — Da sam ja znao da je moj brat tolika budala da će ispričati vojvodi Karlu Burgonjskom koje su tajne namere kralja Luja, ja bih prorekao njegovu smrt isto toliko sigurno kao što mogu proreći lepo vreme u julu. Luj ima i uši i ruke na burgonjskom dvoru, a Karlovi savetnici vole zvek francuskog zlata baš kao što ti voliš zveket vinskih pehara. Ali, sad ostaj zdravo i budi na zakazanom mestu. Ja moram da čekam mog Škotlanđanina, koji ustaje vrlo rano, na strelomet daljine od ulaza u obor onih lenjih svinja tamo, inače će pomisliti da sam otišao na kakav izlet koji može da sluti na zlo uspehu njegovog putovanja.

— Ded’ najpre jedan gutljaj da se okrepiš! — reče kopljanik pružajući mu bocu. — Ali, zaboravio sam da si ti marva koja pije samo vodu, kao bedan rob Muhameda ili Termagunda.

— Ti si sam rob vinskih pehara i bokala — reče Ciganin. — Ja se ne čudim što se tebi poveravaju samo krvoločni i nasilnički poslovi koje su pametnije glave smislile. Onaj koji hoće da zna misli drugih ljudi ili da prikrije svoje, taj ne sme piti vina. Ali šta vredi pridikovati tebi, čija je žeđ stalna kao žeđ kakve peščane humke u Arabiji? Ostaj zdravo! povedi sa sobom mog druga Tujska, jer bi njegova pojava u blizini manastira mogla izazvati podozrenje.

Ta dva dostojna prijatelja rastadoše se, pošto ponovo dadoše reč jedan drugom da će se sresti kod Krsta Triju Kraljeva.

Kventin Dervard pratio ih je pogledom sve dok ne iščezoše iz vida, a zatim siđe iz svog skrovišta. Srce mu je lupalo pri pomisli da su i on i njegove lepe štićenice zamalo izbegli da ne postanu žrtve jednog paklenog i zločinačkog plana, — ako zaista uspeju da mu izbegnu. Bojeći se da pri povratku u manastir ne nabasa na Hajredina, on pođe zaobilaznim putem, zbog čega je morao da pređe preko veoma džombastog zemljišta, i tako uspe da se vrati u svoje sklonište kroz drugi ulaz, a ne kroz onaj kroz koji je izišao.

Dok je išao, razmišljao je duboko o tome šta bi najbolje bilo da dalje čini. Kad je isprva čuo Hajredina kako otvoreno priznaje svoje izdajstvo, beše se rešio da ga ubije čim se njihov dogovor završi i čim se njegovi saučesnici dovoljno udalje. Ali kad je čuo kako se Ciganin uporno zalaže da mu spase život, osetio je da bi od njega bilo nezahvalno ako bi ga kaznio onako strogo koliko je njegovo izdajstvo zasluživalo. Zato se on reši da mu poštedi život, pa čak, ako bude mogućno, da ga iskoristi i dalje kao putovođu, no sa takvom budnom opreznošću, da obezbedi svoje dragocene štićenice, jer se on beše u sebi zavetovao da ih brani po cenu svog života.

No kuda je trebalo da se upute? Grofice od Kroa ne bi mogle da nađu bezbedno sklonište ni u Burgonji, odakle su pobegle, ni u Francuskoj, odakle su tako reći bile izgnane. Plahovita narav vojvode Karla u Burgonji jedva da je bila malo opasnija po njih nego hladna i tiranska podmuklost kralja Luja u Francuskoj. Posle dubljeg razmišljanja, Dervard nije mogao stvoriti bolji ni sigurniji plan za njihovu bezbednost nego da, radi izbegavanja zasede, pođu prema Liježu levom obalom Meze i da se stave pod zaštitu dobrog i čestitog biskupa, kao što su grofice isprva i nameravale. Jer se nije moglo ni posumnjati u iskrenu želju toga prvosveštenika da ih zaštiti; a ako zbilja dobije kao pojačanje i onaj odred burgonjskih oklopnika, onda se može smatrati da će imati na raspoloženju dovoljnu snagu za to. U svakom slučaju, ako bi mu zapretila neposredna opasnost usled neprijateljstva Viljema Lamarka i meteža u gradu Liježu, on bi ipak mogao da štiti zlosrećne grofice dok se ne bi ukazala mogućnost da one krenu u Nemačku sa dobrom pratnjom.

Ukratko rečeno, pošto se u svako naše umovanje uvek mešaju pomalo i lični računi, Kventin je smatrao da ga je kralj Luj, poslavši ga hladnokrvno u smrt ili zarobljeništvo, razrešio obaveza prema francuskoj kruni, te je sad njegova čvrsta namera bila da joj više ne služi. On je zaključio da su biskupu Liješkom verovatno potrebni vojnici, i mislio je da će, uz pripomoć svojih plemenitih prijateljica, koje su se sad prema njemu — naročito starija grofica — ponašale veoma prijateljski, moći dobiti neko zaposlenje u njegovoj vojsci, a možda bi mu bilo čak i povereno da odvede grofice od Kroa na neko bezbednije mesto nego što je okolina Liježa. I najzad, dame su govorile, iako skoro u šali, da bi grofica Izabela mogla da pozove svoje vazale da joj pruže vojničku pomoć, i kao što su u tome burnom vremenu i drugi činili, da pojača svoj jako utvrđeni zamak radi odbrane od svakog napadača. One su u šali zapitale Kventina da li bi se primio opasnog zvanja da bude njihov upravnik dvora; i kad je on radosno i ushićeno prihvatio tu službu, one su mu isto tako u šali dopustile da im poljubi ruke u potvrdu njihovog poverljivog i časnog sporazuma. Pa ne samo to, nego se njemu učinilo da je ruka grofice Izabele — ta najlepša ruka kojoj je ikad jedan vazal odao poštovanje na taj način — zadrhtala kad su se njegove usne zadržale na njoj malo duže nego što je uobičajeno u takvoj prilici, i da se na njenom licu i u njenim očima pojavila izvesna zbunjenost kad ju je povukla. Možda će od svega toga nešto i biti. A zar ima na svetu srčana čoveka koji ne bi u Kventinovim godinama radosno uzeo u obzir takve mladićke nade prilikom odlučivanja o svom daljem radu?

Posle ovog zaključka trebalo je da razmisli da li sme i dalje zadržati onog izdajicu Ciganina kao vođu. Kventin sad beše napustio svoju prvu pomisao da ga ubije u šumi. Ali, ako bi uzeo drugog vođu a ovoga otpustio živa, to bi značilo poslati tog izdajnika u tabor Viljema Lamarka da ga obavesti o njihovom daljem kretanju. Pomislio je da upozna starešinu manastira sa svojim namerama i da ga zamoli da silom zadrži Ciganina dok oni ne stignu do biskupovog zamka. Ali, pošto je o tome dublje razmislio, nije smeo više da predloži igumanu tako štogod, jer je ovaj i kao star čovek i kao kaluđer bio plašljiv i smatrao je bezbednost svoga manastira svojom prvom dužnošću, a drhtao je i pri samom pomenu Ardenskog Divljeg Vepra.

Naposletku Dervard utvrdi plan daljeg rada, koji mu je izgledao najostvarljiviji, pošto je trebalo da ga on sam izvede; a pri pomisli za čije dobro ima da se bori, on oseti da je sposoban za sve. Kventin se sad osećao čvrst i hrabar, mada je bio svestan koliko je njegov položaj opasan. On je sad ličio na čoveka koji nosi veliki teret i koji je svestan težine, ali oseća da ona ne premaša ni njegovu snagu ni njegovu izdržljivost. I baš kad je konačno utvrdio svoj plan, on stiže pred manastir.

Pošto je tiho kucnuo na ulazna vrata jedan kaluđer, koga je starešina manastira bio naročito postavio u tu svrhu, otvori mu i obavesti ga da se kaluđeri spremaju da probde celu noć u crkvi, moleći se bogu da im podari oproštaj za razne sablažnjive događaje u kojima su učestvovali te večeri.

Časni monah ponudi Kventinu da prisustvuje njihovim molitvama, ali je njegovo odelo bilo toliko mokro da je mladi Škotlanđanin morao da propusti tu priliku i da umesto toga zamoli za odobrenje da sedne pored vatre u kuhinji, kako bi osušio odelo pre zore, jer je naročito želeo da Ciganin, kad se ponovo sretnu, ne zapazi nikakve tragove njegovog noćnog izlaska. Kaluđer ne samo da mu odobri ono što je tražio, nego se ponudi da mu pravi društvo. Ovo je bilo dobrodošlo Dervardu, jer je želeo da se obavesti o onim dvama putevima što ih je Ciganin spomenuo u razgovoru s nemačkim najamnikom. Kaluđer, pošto je dosta putovao radi svršavanja manastirskih poslova, mogao je bolje nego ikoji drugi sabrat da mu pruži tražena obaveštenja. Ali on napomenu da gospođe koje je Kventin pratio, kao verne poklonice, treba da idu desnom stranom Meze i da prođu pored Krsta Triju Kraljeva, gde su se svete mošti Kaspara, Melhiora i Baltazara (kako katolička crkva naziva tri mudraca sa Istoka koji su došli sa darovima u Vitlejem) zaustavile kad su prenošene u Keln i gde su učinile mnogobrojna čudesa.

Kventin odgovori da su gospođe rešene da se poklone svima svetim mestima s najvećom tačnošću i da će zacelo posetiti i Krst Kraljeva bilo pri odlasku u Keln, bilo pri povratku, ali su čule da je put desnom obalom reke sad postao dosta opasan zbog vojnika divljačnoga Viljema od Lamarka.

— Sačuvaj bože — reče otac Fransoa — da Ardenski Divlji Vepar opet načini sebi jazbinu tako blizu nas! Pa ipak, široka Meza će biti dobra prepreka između nas i njega, ako bi se to dogodilo.

— Ali te prepreke ne bi bilo između mojih gospođa i toga razbojnika, ako pređemo reku i pođemo desnom obalom — odgovori Škotlanđanin.

— Nebo će štititi svoje vernike, mladiću, — reče kaluđer. — Jer bi se teško moglo zamisliti da bi kraljevi svetoga grada Kelna — koji ne trpe da Jevrejin ili nevernik ikad uđe u njihov grad — mogli biti toliko zaboravni da dopuste da njihove bogomoljke, koje dolaze njihovom ćivotu kao verne poklonice, opljačka i zlostavlja takav nevernički pas kao što je taj Ardenski Vepar, koji je gori od čitavog pustinjskog plemena saracenskih nevernika i svih deset izrailjskih plemena povrh toga.

Iako je Kventin, kao pobožan katolik, trebalo da se osloni na naročitu zaštitu Melhiora, Kaspara i Baltazara, ipak je morao da se seti da su grofice obukle pokloničko odelo iz čisto zemaljskog lukavstva, te on i njegove štićenice jedva da su se mogli nadati nekoj njihovoj potpori u ovoj prilici. On stoga odluči da što je moguće više izbegava da dovede grofice u takvu priliku gde bi im čudotvorna pomoć mogla zatrebati. A on, u svojoj prostosrdačnoj pobožnosti, zavetova se da će otići na poklonjenje trojici kraljeva u Keln, samo ako ti mudri kraljevi i svetitelji dopuste da se ostvari skrivena želja i namera onih nad čijom je bezbednošću on sada bdio.

Da bi mogao svečano da preuzme na sebe tu obavezu, on zamoli kaluđera da ga ovaj uvede u jednu od raznih kapela, koje su se ređale duž srednjeg dela manastirske crkve. Tu, na kolenima i u iskrenoj pobožnosti, on potvrdi zavet koji već beše u mislima učinio. Pesme hora iz daljine, svečanost poznog i gluvog časa koji beše izabrao za tu molitvu, i treperenje kandila kojima je mala gotska kapela bila osvetljena, sve to dovelo je Kventinovu dušu u ono stanje kad čovek najviše oseća koliko je slab, te žudi za onom natprirodnom pomoći i zaštitom koja pri svakoj molitvi treba da bude spojena sa kajanjem zbog ranijih grehova i zavetovanjem da se u buduće neće grešiti. Što je njegova molitva bila upravljena drugom jednom cilju, nije bila Kventinova greška. A pošto je njegova namera bila iskrena, jedva da bismo mogli zamisliti da je ne bi uslišilo ono jedino pravo božanstvo koje gleda na pobude a ne na oblike molitve, i koje više ceni iskrenu pobožnost i jednog inoverca nego li prepredeno pritvorstvo jednog fariseja.

Pošto je preporučio sebe i svoje nemoćne saputnice svetiteljima i zatražio zaštitu proviđenja, Kventin se najzad povuče na odmor i rastade se od kaluđera, na koga je njegova duboka i iskrena pobožnost načinila dubok utisak.

GLEDANJE U DLAN

Kad priče i pesme mnoge

Uveseljavahu tegobni put,

Želesmo da put tegobni

Još dugo i dugo traje.

No tada put zaokrete

I ushićenje nam splasnu,

Jer čarolije sve to behu.

Semjuel Džonson

U praskozorje Kventin Dervard napusti svoju ćeliju, probudi sanjive konjušare, pa brižljivije nego obično ispita da li je sve pripremljeno za putovanje toga dana. Kolane, uzde, konjsku opremu, pa čak i potkovice, sve je on to pregledao svojim rođenim očima, tako da se što više smanji mogućnost onih nezgoda koje, makoliko beznačajne izgledale, često prekinu ili poremete putovanje. Tako su i konji pod ličnim njegovim nadzorom nahranjeni brižljivo, da bi mogli da izdrže čitav dug dan putovanja ili da bi mogli brzo da se dadu u bekstvo ako zatreba.

Kventin se zatim vrati u svoju sobu, opremi se brižljivije nego obično i pripasa mač, sa osećanjem i bliske opasnosti i čvrste odlučnosti da joj se odupre svom svojom snagom..

Ova plemenita osećanja učiniše te mu hod postade tako ponosit i držanje tako dostojanstveno kakvo grofice od Kroa dotada ne behu zapazile kod njega, iako im je ranije bila veoma prijatna i zanimljiva ljupkost pa čak i bezazlenost njegovog ponašanja i govora, a isto tako i ona mešavina njegove urođene oštroumnosti sa prostosrdačnošću, koja je bila posledica njegovog usamljeničkog vaspitanja i zabačenosti njegovog zavičaja. On im nagovesti da će biti potrebno da se toga jutra pripreme za putovanje ranije nego obično. Zato napustiše manastir odmah posle doručka, za koji se, kao i za ostalo gostoprimstvo ukazano im tu, grofice odužiše prilogom oltaru koji je većma odgovarao njihovom društvenom položaju nego li njihovoj spoljašnjosti. Ali ovo ne izazva nikakvu sumnju, pošto su ih smatrali za Engleskinje, a Englezi su u to doba, kao i danas, smatrani za veoma bogate ljude.

Starešina manastira blagoslovi ih kad uzjahaše za polazak, i čestita Kventinu zbog odsustva njegovog bezbožnog vođe. — Jer, — reče taj plemeniti čovek — bolje je i spoticati se na putu, nego da nas pridržava ruka jednog lupeža i razbojnika...

Kventin nije bio sasvim istog mišljenja, jer mada je znao da je Ciganin opasan, ipak je mislio da će moći da se koristi njegovim uslugama, a u isti mah da osujeti njegovu izdajničku nameru, sad kad je dobro znao šta joj je cilj. Ali te njegove strepnje uskoro nestade, jer mala povorka jahača nije bila odmakla ni sto koraka od manastira i sela, a Mograbin ih sustiže, jašući kao obično na svom žustrom i divljačnom konjiću. Put ih je vodio obalom onog istog potoka gde je Kventin sinoć čuo onaj tajanstveni razgovor. Uskoro pošto im se Hajredin pridružio, prođoše ispod one vrbe koja je poslužila Dervardu kao skrivalište, kad je postao neslućeni slušalac onoga što se govorilo između toga izdajničkog vođe i onog nemačkog najamnika.

Uspomene koje to mesto izazva u Kventinu nateraše ga da naglo započne razgovor sa svojim vođom, koga dotada jedva da je i oslovio.

— Gde si našao prenoćište, ti bezbožni nitkove? — reče Škotlanđanin.

— Vaša mudrost bi to mogla pogoditi, ako pogleda moju dolamu — odgovori Ciganin pokazujući prstom na svoje odelo, koje je bilo puno pleve od sena.

— Dobar plast sena — reče Kventin — sasvim je pristojna postelja za jednog zvezdočatca, i mnogo bolja nego što je zaslužuje takav bezbožni hulitelj naše svete vere i njenih službenika.

— Ona je ipak više godila mome Kleperu nego meni, — reče Hajredin tapšući svoga konja po vratu — jer je on imao u isti mah i hranu i ležište. One matore ćelave budale odvezale su ga i oterale, kao da konj jednog pametnog čoveka može da zarazi duhovitošću i oštroumnošću čitav jedan manastir magaraca. Sreća je što Kleper poznaje moj zvižduk i ide za mnom verno kao pas, inače se ne bismo nikad više sreli, a tada biste vi uzalud zviždanjem tražili vođu.

— Ja sam ti već više puta kazao — reče Dervard strogo — da obuzdaš svoju bestidnost kad se slučajno nađeš u društvu čestitih ljudi, što ti se, verujem, dosad retko događalo u životu. A da sam te nešto smatrao za nevernog putovođu koliko te smatram za bogohulnog i podlog nitkova, znaj da bi se dosad moj škotski bodež odavno upoznao s tvojim bezbožničkim srcem, iako bi to bio toliko odvratan posao kao i probosti svinju.

— Divlji vepar je svinji blizak rod — reče Ciganin, ne izbegavajući oštar pogled što ga Kventin beše upravio na njega i ne menjajući ni najmanje zajedljivu ravnodušnost svoga govora. — A ipak mnogi ljudi — dodade on — smatraju da je dično, prijatno i korisno probosti i divljeg vepra i svinju.

Začuđen smelim samopouzdanjem toga čoveka, i ne znajući da li ovaj poznaje njegov život i osećanja više nego što bi mu bilo prijatno da o tome razgovara s njim, Kventin naglo prekide taj razgovor u kome ne beše zadobio nikakvo preimućstvo nad Mograbinom, pa se vrati na svoje uobičajeno mesto pored grofica.

Već smo ranije napomenuli da se među njima bila počela da stvara dosta velika prisnost. Starija grofica ponašala se prema njemu (pošto se uverila da je on plemić po rođenju) kao prema sebi ravnom prijatelju. I mada je njena nećaka pogledala u njihovog zaštitnika manje slobodno, ipak se Kventinu, i pored sve njegove stidljivosti i plašljivosti činilo da jasno nazire da joj njegovo društvo i razgovor nisu nimalo ravnodušni.

Ništa ne daje toliko živahnosti i duhovnog poleta mladićkoj razdraganosti kao svest da i drugi iskreno učestvuju u njoj. Zato je Kventin, u početku njihovog putovanja, zabavljao svoje lepe štićenice svojim živahnim govorom i pesmama i pričama iz svoga zavičaja. Pesme je pevao na svom maternjem jeziku, a pripovetke je pokušavao da ispriča na francuskom, te je njegov govor, zbog tuđinskog naglaska i mnogih sitnih grešaka u izražavanju, bio isto toliko zabavan koliko i same priče. Ali ovoga jutra, punog strepnji i briga, jahao je pored grofica od Kroa i ne pokušavajući da ih zabavlja kao obično, te su one morale zapaziti njegovo neobično ćutanje.

— Naš mladi saputnik mora da je video vuka — reče grofica Amelina, podsećajući time na staru praznovericu — pa mu se oduzeo jezik.

— Bilo bi tačnije reći da sam gonio lisicu — pomisli Kventin, ali ne reče glasno.

— Da li se dobro osećate, gospodine Kventine? — reče grofica Izabela glasom punim interesovanja, zbog čega porumene, jer je osećala da je prekoračila granicu koja je trebalo da ih drži na utvrđenom odstojanju.

— On je malo više praznio čaše sa veselom manastirskom braćom — reče grofica Amelina. — Škotlanđani su slični Nemcima, koji utope svu svoju veselost u rajnskom vinu, te uveče dolaze posrćući na igranku, a ujutru .ulaze gospama u salone sa glavoboljom.

— Ne, plemenite gospođe, — reče Kventin. — Ja ne zaslužujem vaš prekor. Dobri monasi proveli su celu noć u molitvama, a ja sam popio samo jednu čašu njihovog najslabijeg i najobičnijeg vina.

—To rđavo piće oneraspoložilo ga je — reče grofica Izabela. — Razvedrite se, gospodine Kventine! Ako ikada posetimo zajedno moj stari zamak Brakmon, i ako ja lično budem vaš peharnik i pružim vam pehar, to će biti tako plemenito vino kakvo još nikad nisu dali vinogradi u Hohajmu i Johanisbergu.

— I čaša vode, plemenita gospođo, iz vaše ruke... — tako započe Kventin svoj odgovor, ali mu glas zadrhta. A Izabela nastavi kao da nije osetila kako je nežno naglasio reč „vaše“.

— To vino smestio je u duboke podrume Brakmona moj praded, rajnski grof Gotfrid, — reče grofica Izabela.

— Onaj što je zadobio ruku njene prababe — upade u reč grofica Amelina, prekidajući govor svoje nećake — dokazavši da je najbolji predstavnik viteštva na viteškim igrama u Strasburgu. Deset vitezova poginulo je tada u borbama. Ali ti dani se više neće povratiti, i sad niko i ne pomišlja da srne u opasnost radi slave i časti, ili da razvedri neku tužnu lepoticu.

Na ove reči, izgovorene glasom kojim sadašnje lepotice čije čari počinju da iščezavaju, obično osuđuju grubosti današnjice, Kventin odgovori da nije tačno da više ne postoji ono viteštvo za koje grofica Amelina misli da je iščezlo. A kad bi ono svuda i ugaslo, još uvek bi plamtelo u grudima škotskih plemića.

— Čuj šta govori! — reče grofica Amelina. — On bi hteo da nas uveri kako u njegovoj hladnoj i turobnoj otadžbini još bukti ona plemenita vatra koja već gasne u Francuskoj i Nemačkoj! Jadni mladić liči na švajcarske gorštake, koji su ludo ponositi na svoj zavičaj. On će nam uskoro pričati o vinovoj lozi i maslinkama koje rastu u Škotskoj.

— Ne, gospođo, — reče Dervard. — O vinu i maslinovom ulju naših planina mogu da kažem samo toliko da su naši mačevi kadri da iznude te dragocene proizvode kao danak od naših bogatijih suseda. Ali što se tiče besprekorne vernosti i neokrnjene časti Škotske, ja sad moram da isprobam koliko se možete pouzdati u njih, pa ma koliko beznačajan bio onaj koji i ne može da vam ponudi ništa drugo kao zalogu vaše bezbednosti.

— Vi govorite tajanstveno. Vi znate nešto o nekoj velikoj i bliskoj opasnosti — reče grofica Amelina.

— Ja sam to videla u njegovim očima još pre jednog sata! — uzviknu grofica Izabela sklopivši ruke. — Sveta bogorodice, šta li će sa nama biti?

— Ništa, nadam se, osim onoga što biste želele — odgovori Dervard. — A sad moram da vas pitam, plemenite gospođe, imate li poverenja u mene?

— Poverenja, u vas? — odgovori grofica Amelina. — Pa razume se. Ali zašto pitate? Ili, koliko poverenje tražite od nas?

— Što se mene tiče, — reče grofica Izabela — ja vam verujem potpuno i bezuslovno. Kad biste nas i vi izneverili, Kventine, ja više ne bih verovala ni u koga, osim u boga!

— Plemenita gospođo, — odgovori Dervard, sav srećan, — vi se niste prevarili u meni. Ja nameravam da promenim pravac našeg puta, te da idemo pravo levom obalom Meze ka Liježu, umesto da pređemo reku kod Namira. Ovo se razlikuje od naređenja koje je izdao kralj Luj i uputstava koja je dao putovođa. Ali sam u manastiru saznao da na desnoj obali Meze ima pljačkaša, i da sad tamo dolaze burgonjski vojnici da ih unište. Obe te okolnosti zabrinjavaju me u pogledu vaše bezbednosti. Da li mi dopuštate da izmenim i sam određeni pravac vašeg putovanja?

— Ja vam dajem puno i neograničeno odobrenje — odgovori mlađa grofica.

— Rođako, — reče grofica Amelina, — i ja verujem, kao i vi, da nam ovaj mladić želi dobro. Ali setite se da time kršimo naređenje kralja Luja, koje je on toliko puta odlučno ponovio.

— A zašto bismo se morale držati njegovih naređenja? — reče grofica Izabela. — Ja, hvala bogu, nisam njegova podanica, a kad sam mu se obratila za pomoć, on je i pored svih ranijih obećanja izneverio poverenje koje sam imala u njega. Ja neću da dovedem u pitanje čast ovoga mladića upoređujući ma i za trenutak njegovu reč sa nalozima onoga lukavog i sebičnog despota.

— Neka vas bog blagoslovi za te reči, gospođo, — reče Kventin radosno. — A ako ne opravdam poverenje koje one izražavaju, onda neka me rastrgnu divlji konji na ovome svetu, i neka budem na večnim mukama na onome, jer bi to bila blaža kazna nego što bih zasluživao.

Rekavši to, obode konja i pridruži se Ciganinu. Ovaj poštenjak izgleda da je bio veoma neosetljiv, ako ne i sasvim zaboravan čovek. Uvrede ili pretnje nikad se nisu zadržavale — ili je bar izgledalo da se ne zadržavaju — u njegovom pamćenju, te se on upusti u razgovor koji Dervard odmah započe, kao da toga jutra nije među njima bilo nijedne neljubazne reči.

„Ovo pseto — mislio je Škotlanđanin u sebi — ne reži sad, jer namerava da se obračuna sa mnom odjednom i za svagda, kad bude mogao da me ščepa za gušu. Ali ćemo se mi potruditi ovoga puta da porazimo izdajnika njegovim sopstvenim oružjem.” Zatim reče glasno:

— Čestiti moj Hajredine, ti putuješ s nama već deset dana, a nisi nam nijedanput pokazao svoju veštinu proricanja sudbine, kojom međutim veoma voliš da se baviš, tako da u svakom manastiru gde odnesemo osećaš potrebu da pokažeš svoje sposobnosti, pa čak i onda kad ti preti opasnost da ti za to bude nagrada prenoćište u plastu sena.

— Vi nikad niste zatražili od mene da vam pokažem svoju veštinu — reče Ciganin. — Vi ste kao i ostali svet; dovoljno vam je da se podsmevate tajnama koje ne razumete.

— Evo, dokaži mi sad svoju veštinu! — reče Kventin, pa skide rukavicu i pruži ruku Ciganinu.

Hajredin poče pažljivo da razgleda linije koje su se ukrštale na Škotlanđaninovom dlanu, pa osmotri isto tako pažljivo mala ispupčenja na korenima prstiju, za koje se u to vreme verovalo da su u prisnoj vezi sa naravi, navikama i sudbinom čoveka, kao što se danas to isto misli o pojedinim delovima mozga.

— Ova ruka — reče Hajredin — priča o pretrpljenim mukama i preživljenim opasnostima. Na njoj sam pročitao da se ona rano navikla na balčak mača, a isto tako o izvesnom upoznavanju sa kopčama molitvenih knjiga.

— To o mom ranijem životu mogao si čuti od nekoga — reče Kventin. — Reci ti meni nešto o budućem.

— Ova linija što polazi od Venerinog brega, — reče Ciganin — koja nije naglo prekinuta nego prati liniju života, ukazuje na veliki uspon pomoću ženidbe, koja će izdići dotičnoga među bogataše i vlastelu snagom uzajamne ljubavi.

— Takva obećanja daješ ti svakome koji ti se obrati za savet — reče Kventin. — Ona spadaju u tvoju veštinu.

— Ovo što vam kažem — reče Hajredin — isto je toliko tačno koliko i to, da će vam uskoro zapretiti velika opasnost. To zaključujem iz ove široke linije, crvene kao krv što preseca liniju života i koja nagoveštava udarac mača ili drugo nešto nasilno, a od čega će vas spasti samo požrtvovanje jednog vernog prijatelja.

— Da nećeš možda baš ti? — reče Kventin, ogorčen donekle što taj vračar računa sa njegovom lakovernošću i pokušava da se proslavi predskazujući posledice svog sopstvenog izdajstva.

— Moja veština — odgovori Ciganin — ne predskazuje mi ništa što se odnosi na mene lično.

— Znači da u tome predskazivači u mojoj otadžbini nadmašuju tvoje znanje kojim se toliko hvališeš — reče Kventin — jer im njihova veština ukazuje i na opasnosti koje prete njima samima. Ja nisam napustio moje planine pre nego što sam isprobao vidovitost kojom su obdareni njeni stanovnici, i daću ti dokaz o tome kao uzdarje za tvoje čitanje sa dlana. Hajredine, opasnost koja mi preti leži na desnoj obali reke. Ja ću je izbeći na taj način što ću putovati ka Liježu levom obalom.

Putovođa je slušao s takvom ravnodušnošću da Kventin, poznavajući dobro Mograbinovo stanje, nije nikako mogao to da shvati.

— Ako izvršite svoju nameru, — odgovori Ciganin — onda opasnost neće više pretiti vama nego meni!

— Čini mi se — reče Kventin — da si maločas rekao da ne možeš predskazati svoju sudbinu?

— Ne onako kao što sam maločas predskazao vama vašu — odgovori Hajredin. — Ali potrebno je samo malo poznavati Luja od Valoa pa predskazati da će on obesiti vašeg putovođu, zato što se vama prohtelo da skrenete s puta koji je on preporučio.

— Ali ako stignemo srećno cilju ovog putovanja i završimo ga kako treba, — reče Kventin — onda se mora oprostiti što smo skrenuli sa tačno određenog puta.

— Jest, — odgovori Ciganin — ako znate pouzdano da je kralj zaista želeo da se ovo putovanje završi onako kao što je vama rekao.

— A kakav je drugi završetak mogao da želi? Ili, zašto ti pretpostavljaš da je on imao neku drugu nameru a ne onu koju je iskazao u svojim naređenjima? — zapita Kventin.

— Prosto zato, — odgovori Ciganin — što oni koji ma i najmanje poznaju najhrišćanskijeg kralja, znaju da je cilj kome on najviše teži upravo onaj koji on najmanje želi da otkrije. Eto, neka naš milostivi Luj pošalje dvanaest svojih izaslanstava, a ja pristajem da odem na vešala godinu dana ranije nego što bi trebalo, ako u jedanaest slučajeva nije ostalo nešto na dnu divita, što nije napisano u njihovim uputstvima.

— Ja se ne osvrćem na tvoje odvratno sumnjičenje — odgovori Kventin. — Dužnost mi je prosta i jasna: da odvedem bezbedno ove plemenite gospođe u Lijež, a ja smatram da ću najbolje izvršiti tu dužnost ako promenim određeni pravac i ako se budem držao leve obale Meze. Izgleda da je to i najkraći put do Liježa. Ako pređemo reku, izgubili bismo u vremenu i zamarali se bez ikakve potrebe. Zašto bismo to činili?

— Jedino zato što poklonici, kako oni sami sebe nazivaju, koji odlaze u Keln — reče Hajredin — obično ne idu niz Mezu sve do Liježa; a još i zato, što će se smatrati da je put tih gospođa nesaglasan sa ciljem koji su objavile.

— Ako nam se išta prigovori, — reče Kventin — mi ćemo reći da opasnost od bezobzirnog vojvode od Geldrije, ili od Viljema Lamarka, ili od pljačkaša i najamnika na desnoj obali reke opravdava naše putovanje levom obalom, umesto naznačenim pravcem.

— Kako god hoćete, dobri gospodaru, — odgovori Ciganin. — Što se mene tiče, ja ću isto toliko rado da vas vodim levom obalom Meze koliko i desnom. A vi ćete morati sami da se izvinite svome gospodaru.

Kventin, iako donekle iznenađen, bio je u isti mah i veoma zadovoljan zbog brzog ili bar bezotpornog pristanka Hajredinovog na promenu pravca, jer mu je on bio potreban kao putovođa, a i stoga što se bojao da bi ga osujećivanje njegovog nameravanog izdajstva navelo na neki očajnički pokušaj. Pored toga, ako bi oterao Ciganina iz njihovog društva, to bi bio najbrži način da ovaj dovede Viljema Lamarka, s kojim je bio u vezi, na njihov nameravani put. Međutim, ako bi Hajredin ostao s njima, Kventin je mislio da će moći udesiti da spreči Ciganinu svaki dogovor sa stranim ljudima, izuzev ako bi to bilo učinjeno s njegovim znanjem.

Zato, napustivši svaku pomisao na njihov prvobitno određeni put, mala putnička grupa kretala se levom obalom široke Meze, i to tako brzo i lako da već sutradan rano stigoše cilju svoga putovanja. Oni saznadoše da se biskup Liježa, iz zdravstvenih razloga, kako je to on sam tvrdio, a možda pre da bi izbegao neki iznenadni napad mnogobrojnog i buntovnog stanovništva toga grada, bio nastanio u svom divnom zamku Šonvaldu, na jednu milju izvan Liježa.

Baš kad su se približavali zamku, ugledaše tog crkvenog velikodostojnika kako se vraća sa dugačkom litijom iz obližnje varoši, gde je odslužio veliku misu. On je bio na čelu jedne sjajne povorke sveštenika, građana i vojnih lica, izmešanih, ili kako veli onaj stari pesmopevac u svojoj baladi:

„Sa mnogim krstonoscima na čelu,

I mnogim kopljanicima pozadi.“

Povorka je divno izgledala, vijugajući duž zelenih obala široke Meze. Ona potom zaokrete i kao da iščeze u čeljustima ogromne gotske kapije biskupovog dvorca.

Ali kad putnici dođoše bliže, videše da prilike oko zamka izazivaju osećanje sumnje i nesigurnosti, što je bilo u suprotnosti s onim isticanjem sjaja i moći koje su maločas videli. Jake straže biskupovih vojnika pažljivo su bile raspoređene svud okolo dvorca i u njegovoj neposrednoj blizini. Uopšte, ceo izgled toga crkvenog boravišta kao da je kazivao da se prečasni vladika oseća ugrožen, čim smatra da treba da se tako okruži svima ratnim odbrambenim predostrožnostima. Kad Kventin prijavi dolazak grofica od Kroa, uvedoše ih s mnogo poštovanja u veliku dvoranu, gde ih biskup, na čelu svojih malobrojnih dvorana, dočeka najsrdačnije. On im ne dopusti da mu poljube ruku, nego ih pozdravi poklonom, što je odavalo izvesnu nežnu pažnju vlastelina prema otmenim ženama, a isto tako svetu ljubav duhovnog pastira prema pripadnicima njegove pastve.

Luj Burbonski, knez-biskup Liježa, bio je uistinu plemenit i dobrodušan poglavar. Život mu istina nije bio uvek strogo sputan lancima njegovog sveštenog zvanja; ali je on ipak u svim prilikama bio otvoren i častan predstavnik loze Burbona, čiji je potomak bio.

U poslednje vreme, ukoliko je zalazio u godine, biskup je sve više sticao navike koje su više dolikovale crkvenom velikodostojniku nego što je to bio slučaj u početku njegove vladavine.

Bio je omiljen među okolnom vlastelom kao sveštenik blagorodnoga porekla, velikodušan i raskošan u svom svakidašnjem životu, a pri tom nije imao u sebi nimalo prave asketske strogosti. Upravljao je svojom oblašću blago i nemarno, te je na taj način više pomagao nego suzbijao buntovničke namere svojih bogatih i nepokornih podanika.

Biskup je bio toliko veran saveznik Burgonjskog vojvode, da je ovaj polagao pravo skoro na zajedničku vlast nad biskupovom oblašću, i vraćao je biskupu dobroćudnu popustljivost sa kojom je ovaj pristajao na vojvodine prohteve — koje bi međutim mogao bez po muke da ospori — time što je uzimao svoj udeo u vlasti uvek i u svakoj prilici. Vojvoda je to činio sa onom nepopustljivom i neobuzdanom plahovitošću koja je bila jedna od odlika njegove naravi. Često je govorio da smatra Lijež za svoju varoš, a biskupa za svoga brata (što bi se zaista i moglo primiti kao tačno, pošto je vojvodina prva žena bila biskupova sestra), i da će onaj koji bude dosađivao Luju Burbonskom imati posla s Karlom, Burgonjskim. Ova pretnja, s obzirom na narav i moć vladara koji ju je izgovarao, mogla je da ima dejstva na svakog drugog osim na bogate i nezadovoljne graćane Liježa, kojima je veliko bogatstvo, kako kaže stara poslovica, pomutilo pamet.

Biskup, kao što rekosmo, obeća groficama od Kroa da će se za njih zauzeti svim uticajem što ga ima na burgonjskom dvoru, a on se nada da će u tome uspeti utoliko pre, što Kampobaso, usled nekojih nedavnih otkrića, danas uživa mnogo manju vojvodinu naklonost nego nekada. On im takođe obeća da će ih štititi koliko god bude imao moći. Ali uzdah kojim je propratio to obećanje, ličio je na priznanje da je njegova moć mnogo nepouzdanija nego što je bio voljan da to prizna rečima.

— Ma šta se dogodilo, premile kćeri, — reče biskup sa izrazom lica na kome se ocrtavala — kao i maločas kad im se poklonio — ista ona mešavina u kojoj je pobožnost ublažavala udvaračku ljubaznost, koja je nasledna u Burbonskoj lozi — ne daj bože da ja prepustim jagnje zloćudnom vuku, ili plemenite gospođe nasilju podlaca. Ja sam miroljubiv, iako moj dom odjekuje zveketom oružja. Ali budite uverene da ću se o vašoj bezbednosti brinuti koliko i o svojoj rođenoj. A ako bi stanje ovde postalo još opasnije — a ja se nadam da će se ono bogorodičinom milošću pre smiriti nego rasplamteti, — mi ćemo se pobrinuti da srećno stignete u Nemačku. Jer čak ni volja našega brata i zaštitnika, Karla Burgonjskog, neće nas naterati da s vama postupimo ma u kom pogledu suprotno vašim težnjama. Ne možemo zadovoljiti vašu želju da vas pošaljemo u neki manastir; jer, nažalost, sinovi sotonini imaju toliku moć nad stanovnicima Liježa, da ne znamo nijedno pouzdano sklonište nad kojim bi se prostirala naša vlast, a koje bi bilo izvan bedema našeg zamka i zaštite naših vojnika. Ali ovde ste mi vi najdraži gosti, i vašoj pratnji ukazaće se dostojna pažnja, a naročito ovom mladiću koga tako usrdno preporučujete našoj zaštiti, i kome posebno darujemo naš blagoslov.

Kventin kleče, kao što mu je dužnost nalagala, da primi vladičin blagoslov.

— Što se vas tiče, — nastavi dobri biskup — vi ćete stanovati ovde sa mojom sestrom Izabelom, kanonicom Trierskog manastira, s kojom možete boraviti u punoj časti, čak i pod krovom jednog tako veselog neženje kao što je liješki biskup.

Pošto je završio pozdravni govor, on s puno nežne pažnje odvede grofice u stan svoje sestre, a njegov upravnik doma, jedan zađakonjeni službenik, koji je svojim držanjem podsećao i na građanina i na sveštenika, ukaza Kventinu gostoprimstvo kakvo je njegov gospodar odredio, dok ostale članove pratnje grofica od Kroa smestiše u sporedna odeljenja.

Ovom prilikom Kventin zapazi da prisustvo Ciganina, kome se toliko prigovaralo svuda po manastirima, kao i u domu ovoga bogatog, i mogli bismo reći svetskog crkvenog velikodostojnika, nije izazivalo ni protivljenje ni zamerke.

VAROŠ

O! ne dajte, prijatelji dragi,

Da na bunu kakvu ja navedem vas.

„Julije Cezar“

Rastavljen od grofice Izabele, čiji su pogledi već toliko dana bili njegova zvezda vodilja, Kventin oseti nekakvu čudnu prazninu i hladnoću u srcu kakvu nije još nikad doživeo u ma kojoj od promena koje mu je život nametao. Nesumnjivo da su ono prisno i neizbežno druženje i međusobna bliskost morali neminovno da prestanu, pošto je grofica dobila određeno i stalno boravište. Jer, pod kakvim bi izgovorom mogla ona — i kad bi imala takvu nedoličnu želju — držati kraj sebe tako mladog i ljupkog pratioca kao što je Kventin, da joj stalno bude na usluzi?

Ali bol zbog rastanka nije Kventin nimalo lakše podnosio zbog toga što je rastanak bio neizbežan. Njegovo ponosito srce patilo je što je bio ostavljen kao običan putovođa ili sprovodnik koji je izvršio svoju dužnost, a njegove oči saučestvovale su u njegovoj tuzi toliko da su prolile nekoliko potajnih suza nad ruševinama svih onih kula u vazduhu što ih je on nazidao za vreme njihovog veoma zanimljivog putovanja. On učini jedan muški no isprva uzaludan napor da se oslobodi te duševne potištenosti, pa podavajući se osećanjima koja nije mogao ugušiti, sede u dubok usek jednog prozora koji je osvetljavao veliku gotsku dvoranu Šonvalda, i tu poče da razmišlja o svojoj gorkoj sudbini, koja mu nije dodelila dovoljno visok društveni položaj ili bogatstvo da bi mogao nastaviti svoje smelo udvaranje.

Da bi odagnao tugu što ga beše pritisnula, Kventin posla Šarlea, jednog od sprovodnika, da odnese na Lujev dvor pismo u kome je javljao da su grofice od Kroa stigle u Lijež. Najzad mu se povrati njegova urođena vedrina duha, jer je probudi naslov jedne stare epske pesme nedavno odštampane u Štrasburgu, koja se nalazila pored njega na prozoru i čiji je naslov kazivao:

„Kako kći kralja mađarskog posta

Predmet ljubavi viteza prosta.”

Dok je Kventin očima preletao preko gotskih slova te pesme koja je opevala događaj toliko sličan njegovom sadašnjem stanju, neko ga prekide dodirnuvši mu rame. On diže glavu i ugleda Ciganina, koji je stojao pored njega.

Hajredin, čija pojava Kventinu nikad nije bila prijatna, sad mu je bio mrzak zbog njegove nedavne izdaje. Zato ga on zapita strogo: kako se usudio da dodirne jednog hrišćanina i plemića.

— Prosto stoga — odgovori Ciganin — što sam želeo da znam da li je hrišćanin-plemić izgubio i moć osećanja, kao što je izgubio vid i sluh. Ja već pet minuta stojim ovde i govorim vam, a vi gledate u to žuto parče hartije, kao da je to neki čarobni znak koji može da vas pretvori u kip, i koji je već upola postigao svoj cilj.

— Pa šta hoćeš? Govori, pa odlazi!

— Hoću ono za čim svi ljudi žude, iako je malo njih koji su zadovoljni kad ga imaju — reče Hajredin. — Tražim ono što mi se duguje, mojih deset zlatnika što sam grofice doveo ovamo.

— Zar imaš obraza da tražiš još i neku nagradu? Zar ti nije dosta što sam poštedeo tvoj grešni život? — reče Dervard gnevno. — Ti dobro znaš da si imao nameru da ih izdaš za vreme putovanja.

— Ali ja ih nisam izdao — reče Hajredin. — Da sam to učinio, ne bih tražio nagrade od vas ili od njih, nego od onoga kome bi moglo koristiti da su pošle desnom obalom reke. Ona strana kojoj sam pomogao, mora i da mi plati.

— Neka nosi đavo i tebe i tvoju nagradu, izdajniče!

— reče Kventin odbrojavajući novac. — Idi tvome Ardenskom Divljem Vepru, ili vragu! Ali mi više ne izlazi na oči, inače ću te poslati tamo pre vremena.

— Ardenskom Divljem Vepru! — ponovi Ciganin, sa jačim iznenađenjem i uzbuđenjem nego što se obično moglo videti na njegovom licu. — Znači, niste vi samo zbog nejasne slutnje i neodređene sumnje toliko uporno zahtevali da se promeni pravac puta? Zar to može biti, zar zaista u drugim zemljama postoje pouzdanije veštine proricanja nego što su u naših skitničkih plemena? Ona vrba ispod koje smo razgovarali nije mogla ništa da ispriča. Ali, ne, ne, ne! Kakva sam budala bio! Sad znam, sad znam! Vrba kod potoka, blizu onog manastira! Video sam vas kako ste gledali u nju kad ste prolazili pored nje, oko pola milje od onoga roja trutova. Ona zbilja ne može da govori, ali je kadra da skrije nekoga koji može da čuje! Odsada ću održavati svoja savetovanja na otvorenom polju. U mojoj blizini neće biti ni bokor čkalja u kome bi mogao da se sakrije kakav Škotlanđanin. Ha! ha! Škotlanđanin je pobedio Ciganina njegovim rođenim lukavim oružjem. Ali znaj, Kventine Dervarde, da si me pobedio na štetu svoje sopstvene sudbine. Jest, ona sudbina o kojoj sam ti govorio prema linijama tvoje ruke, ispunila bi se u potpunosti, samo da nije bilo tvoje tvrdoglavosti.

— Tako mi svetog Andreje, — reče Kventin — tvoja bestidnost me goni da se smejem i protiv svoje volje. Kako i u čemu bi mi tvoja podlost, da je uspela, bila od koristi? Ja sam, istina, čuo da si ti zahtevao da mi se sačuva život, iako bi taj uslov tvoji dostojni saveznici brzo zaboravili, da je samo došlo do borbe. Ali kako bi tvoje izdajstvo ovih gospođa moglo meni da koristi, osim da me izloži pogibiji ili ropstvu, to ljudski um nije u stanju da pogodi.

— Onda ne treba o tome više ni misliti, — reče Hajredin — jer ja još nameravam da vas iznenadim svojom zahvalnošću. Da ste zadržali moju zaradu, smatrao bih da smo prečistili račune, i ja bih vas ostavio da dalje sami izvodite svoj ludački plan. Ali, kad je ovako, ja ostajem vaš dužnik za ono što ste učinili na obalama Šera.

— Čini mi se da sam se ja već naplatio time što sam te grdio i ponižavao — reče Kventin.

— Bile reči grube ili ljubazne, — reče Ciganin — one su samo vetar, koji ne preteže na terazijama. Ali, da ste me udarili, a ne samo pretili, onda...

— Lako se može dogoditi da se i tako naplatim, ako me i dalje izazivaš.

— To vam ne bih savetovao — reče Ciganin. — Takva naplata, kad je vrši silovita ruka, može da premaši dugovanje i da na nesreću pretegne terazije na vašu stranu, a ja nisam čovek koji zaboravlja ili oprašta. A sad, doviđenja, ali ne zadugo. Idem da se oprostim sa groficama od Kroa.

— Zar ti? — reče Kventin začuđeno. — Ti da budeš pušten pred te plemenite gospođe, i to ovde, gde su one tako reći zatočene, pod okriljem biskupove sestre, jedne plemenite kanonice? To je nemoguće.

— Pa ipak, Martona čeka da me odvede k njima — reče Ciganin s podrugljivim osmehom. — Zato moram zamoliti da mi oprostite što vas ostavljam dosta naglo.

On se okrete kao da hoće da pođe, ali se vrati i reče vrlo dubokim i ozbiljnim glasom:

— Ja znam vaše nade. One su smele, ali neće biti uzaludne, ako ih ja pomognem. Znam i vašu bojazan, ali ona treba baš da vam ulije opreznost a ne plašljivost. Svaka se žena može osvojiti. Grofovska je titula samo prost naziv, koji će priličiti Kventinu isto tako dobro kao što vojvodski naziv priliči Karlu, ili kraljevski Luju.

Pre nego što je Dervard mogao i da odgovori Ciganin napusti dvoranu. Kventin odmah pođe za njim. Ali Hajredin, poznavajući bolje unutrašnje prolaze, održa postignuto odstojanje, te ga gonilac izgubi iz vida kad je silazio niz jedne male sporedne stepenice. Ipak, Dervard je i dalje išao za njim, iako ni njemu samom nije bilo jasno zašto to čini. Na kraju stepenica bila su vrata kroz koja se izlazilo na jednu stazu u vrtu. Tu on opet ugleda Ciganina kako se žuri niz jednu putanju oivičenu šibljem.

Sa dve strane vrt je bio ograđen zgradama dvora, koje su sačinjavale jednu ogromnu građevinu, delom utvrđenu, a delom sličnu nekom crkvenom zdanju. Druge dve strane vrta bile su zatvorene visokim zidom s puškarnicama. Pošto prođe stazama preko vrta do drugog dela zgrade, gde su se nalazila tajna vrata iza velikog i debelog potpornog zida koji je bio sav obrastao bršljanom, Hajredin se osvrte i mahnu rukom pobednički u znak rastanka sa svojim goniocem. Kventin vide da zaista Martona otvori vrata i da gnusni Ciganin ima pristup u dvorište, za koje on prirodno zaključi da pripada stanu grofica od Kroa. Kventin se s gnušanjem ujede za usnu, i oštro prekore sebe što nije grofice potpuno obavestio o Hajredinovoj podlosti i o izdajničkim pripremama uperenim protiv njihove bezbednosti. Nadmeni način na koji je Hajredin obećao da potpomaže njegove ljubavne namere povećavao mu je i bes i odvratnost. I njemu se učini da bi čak i ruka grofice Izabele bila oskrnavljena, kad bi bilo mogućno da je on dobije pod takvim pokroviteljstvom. „Ali, sve je ovo samo obmana, — reče on — samo jedna od njegovih gnusnih opsenarskih veština. Uspeo je da dobije pristup k tim plemkinjama pomoću neke lažne tvrdnje, a s nekom zlom namerom. Dobro je što sam saznao gde one stanuju. Vrebaću Martonu i zamoliti da me prime na razgovor, pa makar samo da bih ih upozorio da budu oprezne. Grozno je to da se ja moram dovijati i dangubiti, kad ovakav čovek može da im pristupi javno i bez ustezanja. One ipak treba da saznadu, iako sam ja isključen iz njihove blizine, da je Izabelina bezbednost još uvek moja glavna briga“.

Dok je mladi ljubavnik tako razmišljao, jedan stariji gospodin iz biskupovog doma priđe mu kroz ista vrata na koja on beše ušao u vrt i obavesti ga, istina najučtivije, da je taj vrt privatan i da stoji na raspoloženju samo biskupu i veoma otmenim gostima.

Dvaput je on morao da ponovi to obaveštenje pre nego što ga je Kventin shvatio. A tada, prenuvši se kao iz nekog zanosa, pokloni se i pođe žurno iz vrta, a onaj službenik išao je za njim celim putem i obasipao ga izvinjenjima što je bio primoran da izvrši svoju dužnost. Šta više, on je bio tako uporan u svojim pokušajima da ukloni uvredu koju je mislio da je naneo Dervardu, da se ponudi da mu pravi društvo, da bi ga što više razonodio. Naposletku Kventin, proklinjući u sebi njegovo zvanično prenemaganje, ne nađe nikakav bolji način da ga se oslobodi, sem da izrazi želju da poseti obližnju varoš. Zatim pođe tamo tako hitrim korakom, da plemeniti nastojnik ubrzo izgubi svaku volju da ga prati dalje od pokretnog mosta. Posle nekoliko minuta Kventin je već bio u gradu Liježu, koji je u to vreme bio najbogatija varoš u Flandriji, pa prema tome i u celom svetu.

Seta, pa čak i ljubavna seta nije tako duboko usađena, bar ne u duše odvažnih i čilih ljudi, kao što su sklone da misle nežne sanjalice koje pate od še. Ona se povlači pred iznenadnim i jakim čulnim utiscima, pred promenom mesta, pred prizorima što ih stvaraju novi društveni običaji i pred žagorom radnog čovečanstva. Ubrzo Kventinovu pažnju toliko osvoji raznolikost predmeta koji su se brzo nizali po živim ulicama Liježa, kao da na ovome svetu nikad nisu postojali ni grofica Izabela, ni Ciganin.

Vrlo visoke kuće; velelepne mada uske i mračne ulice; raskošna izložba najskupocenije robe i divnih oklopa po velikim trgovinama i prodavnicama; šetališta zakrčena vrednim građanima svake vrste, koji su išli tamo i ovamo dostojanstveno ili užurbano; ogromna teretna kola koja su prevozila na sve strane robu što se izvozila ili uvozila: u prvu su spadale široke tkanine i čoje, svakovrsno oružje, klinci i gvožđarija; a u drugu svakojake potrebne ili luksuzne stvari, namenjene bilo za potrošnju toga bogatoga grada, bilo namenjene za zamenu i određene za odašiljanje u druga mesta — sve to sačinjavalo je upečatljivu sliku bogatstva, žurbe i raskoši kakvu Kventin dotada još ne beše video. On se tako isto divio mnogim kanalima koji su polazili od Meze i vraćali se k njoj, i koji su presecali varoš u raznim pravcima, pružajući svakom delu grada mogućnost vodnog saobraćaja. Kventin ne propusti priliku da prisustvuje službi u čuvenoj staroj crkvi svetog Lamberta, za koju se priča da je osnovana u osmom veku.

Pri izlasku iz toga hrama, Kventin, koji je dotada razgledao sve oko sebe sa žudnjom i neograničenom radoznalošću, poče da zapaža da je i on postao predmet pažnje mnogih grupa bogatih građana, koji kao da se behu okupili da vrebaju njegov izlazak iz crkve, i među kojima se začu žagor i došaptavanje, koje se širilo od grupe do grupe. Broj posmatrača rastao je sve brže, a oči su im bile žudno upravljene na Kventina. Njihov pogled izražavao je veliko interesovanje i radoznalost, pomešanu sa izvesnim poštovanjem.

Naposletku se on nađe usred velike gomile ljudi, koji su stalno uzmicali pred njim, dok je on i dalje išao napred, a oni koji su išli za njim ili pored njega, pažljivo su izbegavali da ga gurnu ili da mu smetaju kretanje. Ipak, njegov položaj bio je odveć neugodan da bi mogao da ga dugo izdrži a da ne pokuša da se iz njega izvuče i dobije neko objašnjenje.

Kventin se obazre Oko sebe, pa uperivši pogled na jednog živahnog, krupnog i uglednog čoveka, po čijem je kadifenom ogrtaču i zlatnom lancu zaključio da je to neki veoma značajan građanin, pa možda i gradski odbornik, zapita ga: da li je on zapazio u njegovoj spoljašnjosti ma šta čudno, što bi privlačilo pažnju javnosti u toliko neobičnoj meri; ili je možda običaj stanovnika Liježa da se tako okupljaju oko tuđinaca koji slučajno posete njihov grad.

— Razume se da ne, milostivi gospodine, — odgovori građanin. — Niti su Liježani toliki besposleni radoznalci da bi imali takav običaj, niti pak ima nečega neobičnog u vašem odelu ili spoljašnjosti, izuzev onoga što je veoma drago našem gradu i što naši sugrađani i vole da vide, i žele da mu ukažu počast.

— To zvuči veoma učtivo, časni gospodine, — reče Kventin. — Ali, tako mi krsta svetog Andreje, ja nikako ne mogu da pogodim šta vi hoćete da kažete.

— Vaša zakletva, gospodine, — odgovori liješki trgovac — kao i vaš naglasak, uverili su me da se mi nismo prevarili u našoj pretpostavci.

— Tako mi moga zaštitnika, svetoga Kventina, — reče Dervard — sad manje nego ikad mogu da pogodim šta mislite.

— Opet vi! — odvrati Liježanin, a dok je govorio na licu mu je bio izazivački mada učtiv izraz lukava i dovitljiva čoveka. — Svakako, nije naše da otkrivamo, uvaženi gospodine, ono što vi smatrate da treba da sakrijete. Ali zašto se kunete svetim Kventinom, ako želite da ne naslutim vašu misao? — Mi znamo da dobri grof od Sen-Pola, koji sad tamo{34} boravi, želi dobro našoj stvari.

— Života mi, — reče Kventin — vi ste u nekoj zabludi. Ništa ja ne znam o Sen-Polu.

— Ne, mi vas ne ispitujemo — reče građanin. — Pa ipak čujte, da vam šapnem: zovem se Pavijon.

— A kakva posla imam ja s tim, gospodine Pavijone? — reče Kventin.

— Ne, ništa; samo, ja sam mislio da će vam to biti dovoljan dokaz da smete imati poverenja u mene. A ovo je tako isto moj drug Rusler.

Rusler im priđe. To je bio debeo dostojanstvenik, čiji je dobro zaokrugljen trbuh, kao kakav zidolom, rasturao gomilu ispred sebe. On šapatom preporuči svome susedu da bude oprezan i reče mu prekornim glasom:

— Vi zaboravljate, dragi kolega, da je ovo mesto suviše javno. Gospodin će se povući u vašu kuću ili u moju, da popije čašu zašećerenog rajnskog, pa ćemo zatim čuti nešto više o našem dobrom prijatelju i savezniku, koga volimo svim svojim poštenim flamanskim srcem.

— Ja nemam šta da saopštim ni, jednom od vas, — reče Kventin nestrpljivo. — Neću da pijem rajnsko vino, kakvo je da je, i jedino želim da vi, kao ozbiljni i ugledni ljudi, rasturite ovu besposlenu gomilu i da omogućite jednom tuđincu da napusti vaš grad isto onako mirno kao što je u njega ušao.

— A, ne, gospodine! — reče Rusler. — Kad vam je toliko stalo da nikome ne kažete ko ste, pa čak ni nama koji smo poverljivi ljudi, dopustite mi da vas otvoreno zapitam: zašto nosite oznaku svoga vojnog odreda, kad želite da ostanete nepoznati u Liježu?

— Kakvu oznaku i kakvog odreda? — reče Kventin.

— Vi izgleda da ste ugledni i ozbiljni građani, pa ipak, duše mi, ili ste ludi, ili želite da mene pravite ludim.

— Sto mu muka! — reče drugi građanin. — Ovaj mladić naterao bi i svetog Lamberta da psuje! Pa dobro, ko drugi nosi kapu s krstom svetog Andreje i krinovim cvetom, izuzev strelaca Škotske garde kralja Luja?

— Dobro, recimo da sam strelac iz Škotske garde, zašto treba da se čudite što nosim oznaku svoga odreda? — reče Kventin nestrpljivo.

— Priznao je, priznao je! — rekoše Rusler i Pavijon okrećući se okupljenim građanima, koji su izražavali svoje oduševljenje mašući rukama, sa raširenim šakama, dok su njihova široka i okrugla lica blistala od radosti. — On je sam priznao da je strelac Lujeve Garde, Luja, čuvara slobode i povlastica grada Liježa!

Opšte klicanje i uzvici začuše se iz gomile, a takođe i razni povici: „Živeo Luj, kralj Francuske! Živela Škotska garda! Živeo hrabri strelac! Naše slobode, naše povlastice, ili smrt! Nećemo namete! Živeo hrabri Ardenski Divlji Vepar! Dole Karlo Burgonjski! Smrt Burbonu i njegovoj biskupiji!“

Skoro zaglušen vikom, koja je ponovo započinjala u jednom delu grada čim bi prestala u drugom, dižući se i opadajući kao morski vali, pojačavana hiljadama glasova koji su složno brujali sa udaljenih ulica i trgova, Kventin je ipak imao vremena da nasluti značenje te vreve i da smisli kako da podesi svoje držanje.

Bio je zaboravio da je, posle njegove čarke s vojvodom Orleanskim i grofom od Dinoa, jedan njegov drug, na zapovest lorda Kroforda, zamenio njegov šlem, koji je Dinoa rascepio svojim mačem, jednom od onih kapa postavljenih čelikom koje su bile deo dobro poznate uniforme Škotske garde. Pojava jednog člana toga odreda, koji je uvek bio veoma blizak Lujevoj ličnosti, na ulicama grada čije su nezadovoljstvo među građanima raspirivali Lujevi poverenici, bila je dovoljna da građani Liježa protumače to kao Lujevu odluku da otvoreno potpomogne njihove zahteve; a prisustvo jednog jedinog strelca preuveličano je u toj meri da je smatrano kao jemstvo skore i brze Lujeve pomoći, pa se čak stvorilo uverenje da njegova pomoćna vojska zaista već ulazi kroz ovu ili onu gradsku kapiju, iako niko nije tačno znao kroz koju.

Kventin je video da je nemogućno otkloniti to sveopšte ubeđenje, pa čak i da bi ga svaki njegov pokušaj da razuveri ljude toliko ubeđene u tačnost svoga verovanja, izložio ličnoj opasnosti, a do toga mu, u ovaj mah, nije bilo ni najmanje stalo. On stoga brzo odluči da odugovlači dok ne nađe najbolji izlaz iz tog položaja. Ovu odluku doneo je on dok su ga vodili u gradsku većnicu, gde su se ugledni građani žurno okupljali da čuju vesti koje su mislili da je doneo i da ga počaste sjajnom gozbom.

I pored sveg njegovog protivljenja, koje je protumačeno kao skromnost, on je bio sa svih strana okružen laskavcima, čije su neukusne pohvale brujale oko njega. Njegova dva prijatelja, koji su bili Schoppen — opštinski kmetovi, behu ga uhvatili za ruke. Ispred njega je Nikel Blok — ustabaša mesarskog esnafa, hitno pozvan sa njegovog posla u klanici — mlatarao svojim smrtonosnim sekirčetom još umrljanim krvlju i mozgom, sa odvažnošću i skladnošću koju jedino rakija može da ulije. Za njim je išla visoka, mršava, koščata, vrlo pijana i vrlo rodoljubiva prilika Klausa Hamerlena, predsednika kovačkog i železarskog esnafa, koga je pratilo najmanje hiljadu neumivenih majstora, pripadnika njegovoga staleža. Tkači, ekserdžije, užari, majstori svih stupnjeva i zanata, gomilali su se dolazeći iz svih mračnih i uzanih ulica da se pridruže povorci. Izgledalo je da bi bežanje bilo samo očajnički i neostvarljiv pokušaj.

U toj dvoumici, Kventin se obrati Rusleru, koji ga je držao za jednu mišicu, i Pavijonu, koji ga je bio uhvatio za drugu, i koji su ga vodili na čelu te ushićene gomile čiji je slavljenik postao on tako neočekivano. On im žurno saopšti da je nesmotreno uzeo kapu Škotske garde zato što se nešto nepredviđeno dogodilo sa šlemom koji je nameravao da nosi za vreme putovanja. On je žalio što su — zahvaljujući toj okolnosti i oštroumnosti sa kojom su Liježani izveli prirodan zaključak o njegovom zvanju i cilju njegove posete — te stvari bile javno otkrivene, i on im nagovesti da će, ako ga sad odvedu u gradsku većnicu, nažalost možda morati da saopšti okupljenim odbornicima izvesne stvari koje mu je kralj naložio da poveri jedino njegovim odličnim saradnicima, gospodi Rusleru i Pavijonu iz Liježa.

Ovaj poslednji nagoveštaj delovao je mađijski na ta dva građanina, koji su bili najuglednije kolovođe buntovnih stanovnika, te su, kao svi njima slični demagozi, želeli da sve drže u svojim rukama dokle god je to mogućno. Stoga se oni odmah složiše da Kventin treba privremeno da napusti grad, a uveče da se vrati u Lijež i da razgovara s njima nasamo u Ruslerovoj kući, blizu gradske kapije koja je naspram Šonvalda. Kventin se nije ustezao da im kaže da sad stanuje u biskupovom dvoru, pod izgovorom da je doneo poruke s francuskog dvora, mada je njegov pravi zadatak bio namenjen, kao što su oni tačno naslutili, građanima Liježa. Ovaj okolišni način dostavljanja poruke, kao i ličnost i zvanje čoveka kome je to tobože bilo povereno, toliko je odgovarao Lujevom karakteru da nije pobuđivao ni sumnju ni iznenađenje.

Skoro odmah posle ovog „objašnjenja“, hod svetine dotera ih pred vrata Pavijonove kuće koja je bila u jednoj od glavnih ulica, ali se s druge strane moglo iz nje izići na Mezu, prolazeći kroz jedan vrt i pored prostrane radionice za štavljenje koža i druge uređaje za preradu koža; jer je taj rodoljubivi građanin bio kožar.

Bilo je prirodno što je Pavijon zaželeo da u svome domu priredi svečan doček tobožnjem Lujevom izaslaniku, te se svetina nimalo ne iznenadi što se zaustaviše pred njegovom kućom, već naprotiv pozdravi gazda Pavijona usklikom „Živeo!“ kad ovaj uvede svog uglednog gosta. Kventin brzo skide svoju upadljivu kapu i zameni je pletenom kapom jednog kožarskog majstora, pa prebaci ogrtač preko ostalog svog odela. Pavijom mu zatim dade propusnicu da može proći kroz gradske kapije i vratiti se noću ili danju, kako za zgodno nađe. Naposletku odredi da se o njemu stara njegova kći, jedna plavokosa i vesela flamanska curica, i objasni joj kako da ga izvede odatle, a on sam požuri natrag svome drugu da zavaravaju svoje prijatelje u gradskoj većnici kako najbolje znaju i umeju da bi im nekako objasnili zašto je iščezao izaslanik kralja Luja. Mi ne možemo, kao što kaže onaj sluga u pozorišnom komadu, da se setimo tačno kakvu su laž „ovnovi rekli stadu“; ali ništa nije lakše nego obmanuti svetinu, čija su vatrena predubeđenja već upola svršila posao pre nego što je obmanjivač progovorio i jednu jedinu reč.

Tek što se ovaj uvaženi građanin udalji, a njegova jedra ćerka Trudhen, rumeneći i osmehujući se ljubazno, što je divno pristajalo njenim usnama koje su ličile na dve trešnje, njenim nasmejanim plavim očima i providnoj čistoj koži, odvede lepog tuđinca stazama oivičenim šibljem, kroz vrt gazda-Pavijona, do obale reke. Tu se ona pobrinu da se on lepo smesti u čamac, koji su dva snažna Flamanca, u kratkim i širokim čakširama, krznenim kapama i prsnicima s mnogo pucadi, pripremili sa onoliko žurbe koliko je to mogućno ljudima ravničarima kao što su oni.

Pošto je lepa Trudhen govorila samo nemački, Kventin — ne umanjujući svoju iskrenu odanost prema grofici od Kroa — mogao je da izrazi svoju zahvalnost jedino jednim poljupcem na te trešnjeve usne, poljupcem koji je bio dat vrlo otmeno i primljen s puno skromne zahvalnosti. Jer se mladići sa stasom i likom kao u našega škotskog strelca nisu viđali svakog dana peđu ćiftama Liježa.{35}

Dok je čamac odmicao pod zamasima vesala uz leni tok Meze i prolazio pored gradskih utvrđenja, Kventin je imao dovoljno vremena da razmisli kakav izveštaj da podnese o svom doživljaju u Liježu, kad se bude vratio u biskupov dvor u Šonvaldu. I pošto je smatrao da je isto toliko nedostojno da izda ma koga od onih koji su mu se poverili, iako zabludom, koliko da prikrije od gostoprimljivog biskupa buntovno stanje u njegovoj prestonici, on odluči da kaže samo onoliko koliko je potrebno da biskupa upozori na opasnost, ali da ne izloži nijednog pojedinca njegovoj osveti.

Iskrcaše ga iz čamca na pola milje od zamka, i on nagradi svoje veslače jednim zlatnikom, što im je pričinilo veliko zadovoljstvo. Ipak, mada je kratko bilo rastojanje koje ga je delilo od Šonvalda, zvono u zamku već je bilo odzvonilo poziv za ručak. Povrh toga, Kventin vide da se približuje zamku s druge strane, a ne s one na kojoj su bila glavna ulazna vrata, i da će još više zadocniti ako bude morao zaobilaziti. Stoga pođe pravo ka onoj strani koja mu je bila najbliža, pošto vide da se tu nalazi zid s puškarnicama, verovatno onaj što je ograđivao već ranije spomenuti vrtić. Na njemu su bila sporedna vratanca koja su se otvarala prema jarku ispunjenom vodom, a kraj tih vrata bio je privezan čun, koji bi, kako mu je izgledalo, mogao da posluži za prelaz, samo je trebalo dozvati nekoga. Baš kad se približavao u nadi da će ući tim putem, vratanca se otvoriše, i iz njih iziđe nekakav čovek. On skoči u čun, preveze se na drugu stranu jarka, pa zatim jednom dugačkom motkom odgurnu čun natrag ka mestu sa koga se beše ukrcao. Kad dođe bliže, Kventin vide da je to Ciganin koji, izbegavajući da se s njim sretne, što nije bilo teško, pođe drugom jednom stazom ka Liježu i ubrzo se izgubi iz vida.

Ovo je bio nov povod za razmišljanje. Da li je ova neznabožačka skitnica bila sve dosad kod grofica od Kroa, i u kom cilju su ga one toliko počastvovale svojim prisustvom? Mučen ovom mišlju, Dervard donese dvostruku odluku da zatraži od njih sastanak radi objašnjenja, da bi u isti mah razgolitio Hajredinovo izdajstvo, i da ih obavesti o opasnom stanju u kome se nalazi njihov zaštitnik biskup, usled buntovničkog pokreta u njegovom gradu Liježu.

Pošto se ovako odlučio, Kventin uđe u zamak kroz glavnu kapiju i vide da je onaj deo ukućana koji se o ručku okupljao u velikoj dvorani i koji se sastojao od biskupovog dvorskog sveštenstva, viših službenika njegovog doma i gostiju iz nižih plemićkih redova, bio već za ručkom. Jedno sedište na gornjem čelu stola bilo je međutim zadržano prazno pored biskupovog dvorskog kapelana, koji pozdravi tuđinca starom kolegijalnom šalom, Sero venietibus ossa,{36} ali se pobrinu da mu se toliko napuni tanjir najukusnijim komadima, da je toj šali oduzeo svaki izgled istinitosti, a kako se u Kventinovoj otadžbini kaže, istinita šala nije nikakva šala, ili je u najboljem slučaju neukusna.

Da bi otklonio sumnju da je nevaspitan i da bi opravdao svoje zadocnjenje, Kventin ukratko opisa metež koji je u gradu nastao kad su tamo otkrili da on pripada Škotskoj gardi kralja Luja. On pokuša da svoje pričanje okrene na šalu, pa reče da se otuda jedva izvukao uz pripomoć jednog debelog građanina Liježa i njegove lepe kćeri.

Ali je to pričanje izgledalo prisutnima odveć važno da bi uživali u takvoj šali. Svi su sedeli nepomični dok je Kventin pričao, a kad je prestao da govori, nastade svečano ćutanje, koje jedino prekide upravnik dvora, rekavši tihim i setnim glasom:

— Toliko bih želeo da već jednom vidimo tih stotinu burgonjskih kopljanika!

— Zašto pridajete tome toliku važnost? — reče Kventin. — Ovde imate mnogo pravih vojnika, ratnika od zanata, dok su vaši protivnici samo rulja smušenih građana, koji će pobeći čim se pred njima zaleprša prva vojnička zastava sa ratnicima svrstanim pozadi nje.

— Ne poznajete vi stanovnike Liježa — reče kapelan. — Za njih bi se moglo reći da su, ne izuzimajući ni stanovnike Gana, u isti mah i najpomamniji i najneukrotiviji u Evropi. Dvaput ih je vojvoda Burgonjski kaznio šibom zbog njihovih čestih meteža protiv biskupa, i dvaput je ugušio njihove pobune veoma strogo, uskratio im povlastice, oduzeo im zastave i prisvojio njihova prava i povlastice, što se dosada nikada nije činilo ni s jednim slobodnim gradom u Nemačkom Carstvu. Povrh toga, nedavno ih je krvavo porazio blizu Sen-Trona, gde je Lijež izgubio oko šest hiljada ljudi, od kojih su jedni posečeni mačem, a drugi se udavili u bekstvu. Posle toga, da bi im onemogućio dalje pobune, vojvoda Karlo odbio je da uđe ma kroz koju osvojenu gradsku kapiju, nego je srušio do temelja, u širini od četrdeset lakata, njihov gradski bedem i ušao u Lijež kao osvajač, sa spuštenim vizirom i naperenim kopljem na čelu svojih vitezova, kroz prolom što ga je on sam načinio. I samo da se nije tada za njih zauzeo njegov otac, vojvoda Filip Dobri, Liježani su dobro znali da bi taj Karlo, koji se u to doba zvao grof od Šarolea, opustošio njihov grad. Pa ipak, pored svih tih još svežih uspomena, i pored još nezazidanih proloma i jedva popunjenih magaza sa oružjem, dovoljno je bilo da ugledaju kapu jednog strelca pa da se uskomešaju. Neka bi bog sve to na dobro okrenuo. Ali se ja bojim da će doći do krvavog obračuna između tako vatrenog stanovništva i tako plahovitog vladara. I ja bih želeo da moj uzvišeni i plemeniti gospodar ima biskupiju koja bi bila manje dostojanstvena a većma bezbedna, jer je njegova mitra optočena trnjem umesto hermelinom. Sve ovo govorim vam, gospodine stranče, da bih vas upozorio da je Šonvald, ako vas vaši poslovi ne primoravaju da ostanete u njemu, mesto koje bi svaki pametan čovek napustio što brže može. A čini mi se da su i vaše gospe istog mišljenja, jer su poslale jednog od svojih putnih pratilaca natrag na francuski dvor, da odnose pisma u kojima, bez svake sumnje, javljaju da će poći da potraže neko bezbednije sklonište.

PISMO

Učini to pa ćeš se uzdići, ako to želiš;

ako ne, onda ću i dalje smatrati

Da si slugama ravan,

a ne dostojan da takneš prst Fortune.{37}

„Dvanaesta noć“

Po završenom ručku kapelan, koji kao da beše počeo da oseća izvesnu naklonost prema Kventinu Dervardu, ili je možda želeo da izmami od njega još koje obaveštenje o jutrošnjem skupu, odvede ga u jednu povučenu odaju, čiji su prozori s jedne strane gledali u vrt. No kad vide da njegov drug dosta željno upravlja pogled na tu stranu, on predloži Kventinu da siđu dole i da razgledaju neobično šiblje iz tuđih zemalja, kojima je biskup ukrasio baštenske travnjake.

Kventin se izvini, rekavši da ne želi da bude uljez, te ga tako potseti na opomenu koju je toga jutra dobio. Kapelan se osmehnu, pa reče da zaista postoji neka davnašnja zabrana odnosno biskupovog privatnog vrta.

— Ali — dodade sa osmehom — to je bilo kad je naš prečasni otac bio mlad knez-vladika, ne stariji od trideset godina, i kada su mnoge lepe gospe posećivale zamak radi duševne utehe. Bilo je potrebno — reče sa oborenim očima i osmehom naivnim i lukavim u isti mah — da te gospe koje je mučila savest i koje su uvek bile smeštene u odajama gde sad boravi plemenita kanonica, imaju malo prostora gde bi mogle da se nadišu sveža vazduha, a da ne moraju da strahuju od upada nezvanih lica. Ali poslednjih godina, — dodade on — na tu zabranu, iako ona nije izričito ukinuta, niko se više ne obazire, i ona sad još jedino životari kao neko sujeverje u mozgu prestarelog plemića-nastojnika. Ako hoćete, — dodade — možemo odmah sići i proveriti da li tamo ima koga.

Ništa nije moglo biti prijatnije Kventinu nego mogućnost da slobodno uđe u vrt, jer se nadao da će, uz pripomoć sreće koja je dosad išla na ruku njegovoj ljubavi, moći da dođe u vezu ili bar da vidi izabranicu svoga srca, i to sa neke kulice ili isturenog prozora, ili pak neke „pogodne osmatračnice“ kao što je bila ona u gostionici kod „Krinovog cveta“ blizu Plesija, ili Dofenova Kula u istom tome zamku. Izgleda da je sudbina htela da Izabela, ma gde boravila, bude „Grofica od Kule“.

Kad Dervard siđe sa svojim novim prijateljem u vrt, ovaj se pokaza kao ovozemaljski filozof, sav predan zemaljskim stvarima, dok su Kventinove oči, iako nisu istraživale nebesa kao oči kakvog astrologa, preletale svud unaokolo preko prozora, balkona, a naročito kulica što su štrčale svud po unutrašnjem pročelju stare zgrade, da bi pronašao onu koja je trebalo da mu bude zvezda vodilja.

Dok je bio ovako zauzet, mladi ljubavnik je slušao sasvim nemarno — ako je uopšte i slušao — nabrajanja biljaka, šiblja i trava koje mu je njegov prečasni vođa pokazivao: ova je dragocena, jer se odlično upotrebljava u medicini; ona tamo još je dragocenija zato što daje izvanredan ukus čorbi; a ona treća je od svih najdragocenija, jer nema nikakve druge vrednosti osim što je neobično retka. No ipak je bilo potrebno da mladić bar prividno pokaže kako ga to zanima, a to mu je bilo tako teško da je već želeo da odu vragu i taj nametljivi prirodnjak i čitavo biljno carstvo. Naposletku ga oslobodi toga zvono koje je zvalo kapelana na neku službenu dužnost.

Prečasni čovek naređa nekoliko nepotrebnih izvinjenja što ostavlja svog novog prijatelja, pa mu naposletku saopšti i jednu prijatnu vest, uveravajući ga da može šetati po vrtu sve do večeri, bez mnogo opasnosti da ga iko uznemiri.

— To je mesto — reče on — gde ja pripremam svoje propovedi, pošto je ono veoma zaštićeno od posete stranih lica. Sad ću baš održati propoved u crkvi, ako bi vam bilo po volji da me počastvujete svojim prisustvom. O meni se misli da imam izvesnog dara; ali, neka slava pripadne onamo gde treba!

Kventin se izvini za to veče, izgovarajući se da ga jako boli glava, pa će mu šetnja po čistom zraku verovatno biti najbolji lek. Naposletku ga dobronamerni sveštenik ostavi samog.

Lako je zamisliti da on, razgledajući sad radoznalo i mnogo slobodnije svaki prozor i otvor koji je gledao u vrt, nije zanemario ni one što su bili sasvim blizu malih vrata kroz koja je video da je Martona uvela Hajredina, kako je on mislio, u stan dveju grofica. Ali nije se micalo niti pokretalo ništa što bi pobilo ili potvrdilo Ciganinovo tvrđenje, sve dok nije pao mrak, te se Kventinu učini — ni sam nije znao zašto — da to njegovo dugo šetkanje po vrtu može da izazove nezadovoljstvo ili sumnju.

Baš kad se beše rešio da pođe i započeo svoju poslednju šetnju pod prozorima koji su ga toliko privlačili, on ču iznad sebe nekakav lak i oprezan šum, sličan kašlju, koji kao da je imao da privuče njegovu pažnju i da ga opomene da ne treba da gleda u druge prozore. Kad je pogledao gore radosno iznenađen, jedno okno otvori se, i on vide kako jedna ženska ruka ispusti pismo, koje pade u .žbun ruzmarina što je rastao pored zida. Opreznost prilikom spuštanja pisma nalagala mu je da bude isto tako obazriv i kad ga bude čitao. Vrt je, kao što smo kazali, bio oivičen sa dve strane zgradama dvorca, te su u njega gledali, razume se, prozori mnogih odaja. Ali je u blizini bila veštačka pećinica izgrađena od stena, i nju je kapelan maločas pokazivao Dervardu sa mnogo lične gordosti. Kventinu nije trebalo više od jednog minuta da ščepa pismo, da ga skloni u nedra i da pohita tom skrovitom mestu. Tu on otvori dragoceni svitak hartije, blagosiljajući u isto vreme kaluđere iz Aberbrotika, koji su ga naučili i osposobili da odgonetne njegovu sadržinu.

Prvi red u pismu sadržavao je opomenu „Čitati ovo u tajnosti“, a dalje je glasilo: „Ono što su vaše oči kazale i suviše smelo, moje su razumele možda odveć žurno. Ali nepravedna progonjenja ulivaju hrabrost svojim žrtvama, pa je bolje da dugujem zahvalnosti jednoj ličnosti, nego da ostanem predmet gonjenja mnogih. Presto sreće nalazi se na visokoj steni, ali se hrabri ljudi ne boje da se uspnu do njega. Ako imate smelosti da učinite nešto za nekoga koji se izlaže velikoj opasnosti, treba samo da dođete u ovaj vrt sutra u svanuće s jednim plavo-belim perom na kapi. Ali ne očekujte nikakvih daljih saopštenja. Vaše zvezde su vam, kažu, namenile veličinu i osećanje zahvalnosti. Zbogom! Budi veran, brz i odlučan, i ne sumnjaj u svoju sreću“. U pismu se nalazio prsten sa pljosnatim dijamantom, u kome je bio urezan, u obliku romba, stari grb grofova od Kroa.

Prvo osećanje Kventinovo u ovoj prilici bilo je čisto ushićenje, ponos i radost koji kao da su ga uzdizali do zvezda, i rešenost da se bori ili da umre, koja mu je davala snage da s prezrenjem gleda na mnogobrojne smetnje što su se isprečile između njega i cilja njegovih želja.

U ovakvom zanosnom raspoloženju, i osećajući se nesposobnim da izdrži ma kakvo tuđe mešanje koje bi mu, ma i za trenutak, skrenulo misli sa toga divnog predmeta, Dervard se povuče u unutrašnjost zamka, pa žurno navede pređašnji izgovor da ga boli glava, te ne može prisustvovati večeri sa biskupovim ukućanima. Zatim zapali svetiljku, pa se zavuče u sobu koja mu je bila dodeljena, da pročitava bezbroj puta to dragoceno pismo i da po hiljadu puta ljubi ne manje dragoceni prsten.

Ali tako uzrujana osećanja ne mogu dugo ostati na istom visokom stupnju ushićenja. Jedna misao ga je tištala, iako ju je on terao od sebe kao nezahvalnu pa čak i hulnu, misao da je u toj otvorenoj izjavi ona ličnost koja ju je učinila, pokazala manje nežne osećajnosti nego što je odgovaralo onom duboko romantičnom osećanju divljenja sa kojim je on dotada obožavao groficu Izabelu. No tek što mu se ta neprijatna misao nametnu, a on već pohita da je uguši, kao što bi ugušio siktavu i mrsku zmiju, koja bi mu se uvukla u postelju. Zar je imao prava, on, ljubimac sudbine, radi koga se ona spustila sa svoje nebeske visine, da joj upiše u greh tu snishodljivost bez koje se on ne bi ni usudio da podigne oči k njoj? Nije li ona baš zbog svoga uzvišenog porekla i društvenog položaja u ovom slučaju obrnula pravilo koje nalaže jednoj plemkinji da ćuti sve dok ne progovori najpre onaj koji je u nju zaljubljen? Ovim pretpostavkama, koje je on pretvarao u smele zaključke i usvajao ih kao tačne, njegova taština mogla je možda da došapne još jednu, koju on nije hteo čak ni u mislima da prihvati sa istom onolikom iskrenošću, a to je: da visoke moralne osobine voljenog lica mogu možda da opravdaju jednu plemkinju što donekle odstupa od opšteg pravila. Uostalom, kao i u Malvoljevom slučaju, primera za ovo bilo je u letopisima. Pa i onaj prosti vitez o kome je maločas čitao, bio je, kao i on, plemić bez zemlje i sredstava za život, pa ipak mu je velikodušna mađarska princeza dala, bez ikakva ustezanja, mnogo stvarnije dokaze svoje naklonosti nego što je bilo pismo koje je maločas dobio:

Dobro mi došao, viteže blagi,

Srca i duše ljubimče dragi:

Tri poljupca ćeš dobiti dara

I još baštinu što vredi para.

I opet, u istoj toj istinitoj povesti, sam kralj Mađarske otvoreno priznaje:

„Mnogo sam dosad ja paža znao

Što je ženidbom vladar postao.”

Tako najzad Kventin plemenito i velikodušno stade na gledište da je grofica u pravu što je prema njemu zauzela stav koji je obećavao da ga uzdigne tako visoko.

Ali posle ovog dvoumljenja javi se u njemu druga jedna sumnja, koju je teže bilo podneti. Izdajnik Hajredin zadržao se u stanu dveju grofica, koliko je Kventinu bilo poznato, puna četiri časa, pa uzevši u obzir njegova nagoveštavanja kako on ima veoma čudan uticaj na sudbinu Kventina Dervarda, ko mu jamči da ovu zamku nije baš on postavio? A ako je tako, zar nije bilo verovatno da je taj podlac pripremio to da bi prikrio neki nov plan izdaje, možda da odmami Izabelu izvan zaštite časnoga biskupa? Ovo je trebalo pažljivo ispitati, jer je Kventin osećao utoliko jaču odvratnost prema onome nevaljalcu, ukoliko je veća bila neprikrivena bestidnost s kojom je priznao svoje nevaljalstvo, te se Kventin nije mogao nadati da će ma koji posao u koji je taj čovek umešan moći ikada da se završi časno i srećno.

Ovakve misli kovitlale su se po Kventinovoj glavi kao tamni oblaci, te su mu zaklanjali i pomračavali onaj lepi predeo što ga u svojoj mašti beše isprva naslikao. Tu noć proveo je budan na svojoj postelji. U svanuće, pa čak jedan sat ranije, bio je on već u vrtu zamka, gde mu sad niko nije branio ni da uđe ni da se bavi. Na kapu je zadenuo perjanicu naznačene boje, najbolje pero koje je mogao nabaviti u toj žurbi. Skoro dva sata njegovo prisustvo ostade nezapaženo. Naposletku on ču zvuke gitare, i uskoro zatim otvori se rešetka na prozoru iznad samih tajnih vrata kroz koja je Martona uvela Hajredina, i Izabela, devičanski lepa, pojavi se na prozoru, pozdravi ga upola ljubazno upola stidljivo, i sva porumene zbog dubokog i značajnog poklona kojim joj on uzvrati pozdrav. Potom zatvori prozor i iščeze.

Ni dnevna svetlost ni šampanjac ne bi mu bolje otkrili istinu! Sad je pouzdano znao da je pismo dobio zbilja od nje. Jedino je ostalo da vidi šta treba dalje da čini; ali o tome mu lepa pisateljka nije ništa nagovestila. No nikakva neposredna opasnost nije pretila, jer se grofica nalazila u jakoj tvrđavi, pod zaštitom jednog kneza, koga su svi poštovali zbog njegove svetovne moći isto koliko su ga cenili zbog njegove crkvene vlasti. U ovom trenutku nije bilo ni neposrednog povoda ni prilike za ushićenog viteza da se umeša u ono što se pripremalo. Biće dovoljno da bude uvek spreman da brzo izvrši njena naređenja čim mu ih ona bude saopštila. Ali je sudbina htela da ga pozove u borbu pre nego što je on mislio.

Bilo je to četvrte noći po njegovom dolasku u Šonvald, kada je Kventin pripremio sve što je trebalo kako bi sutradan ujutru odaslao natrag na Lujev dvor preostalog vojnika koji ga je pratio za vreme putovanja, sa pismima koja je uputio svome ujaku i lordu Krofordu i u kojima je otkazivao službu Francuskoj. Ovaj njegov postupak imao je dovoljno opravdanja, i časnog i mudrog, zbog izdajstva kome je bio izložen usled tajnih uputstava datih Hajredinu. Posle ovoga ode u postelju, praćen svim onim ružičastim mislima koje lebde oko ložnice mladića koji ne; šo voli i misli da je njegova ljubav naišla na iskrenu uzajamnost.

Ali Kventinovi snovi, koji su isprva bili pod blagotvornim uticajem misli sa kojima se i uspavao, počeše postepeno da dobijaju sve strašniji izgled.

Sanjao je kako se šeta s groficom Izabelom pored jednog glatkog jezera kakvima se prvenstveno odlikuje njegova rodna dolina. Govorio joj je o svojoj ljubavi, potpuno nesvestan prepreka koje leže između njih. Ona je rumenela i osmehivala se dok ga je slušala, baš kao što je mogao očekivati prema sadržini pisma, koje mu je ležalo kraj srca i kad je spavao i kad je bio budan. Ali se taj prizor odjednom promeni, te od leta postade zima, od tišine — bura. Vihori su se sudarali sa uzburkanim valovima kao da su se zlodusi vode i vazduha otimali o svoja hučna carstva u suparničkom hrvanju. Burni talasi kao da su ih sprečavali da pođu napred ili da se vrate nazad, a sve jača oluja bacala ih je jedno na drugo, te je izgledalo da im onemogućuje da i dalje ostanu na tome mestu. Najzad, burna osećanja što ih je izazivala ta prividna opasnost probudiše spavača.

On se probudi. Ali iako su priviđenja iščezla i ustupila mesto stvarnosti, ipak je buka koja je verovatno i izazvala te prizore, i dalje grmela u njegovim ušima.

Kventinov prvi pokret bio je da se uspravi u postelji i da u čudu oslušne te glasove koji bi, ako su bili vesnici bure, mogli postideti i najbešnju huku koja se ikada prolamala Grempjenskim planinama. No on za tren oka uvide da ta buka nije posledica razbesnelih stihija nego ljudske jarosti.

On skoči s postelje i pogleda kroz prozor svoje sobe, ali je ovaj bio okrenut prema vrtu, a na toj strani sve je bilo mirno. Ipak, kroz otvoren prozor on još jasnije razaznade po uzvicima koji su mu dopirali do ušiju, da je zamak spolja opsednut, i da ga napada mnogobrojan i odlučan neprijatelj. Tek što je žurno pokupio svoje odelo i oružje i metnuo na sebe onoliko brzo koliko mu je to dopuštao mrak i iznenađenje, kad mu pažnju privuče kucanje na vratima njegove sobe. No pošto Kventin ne odgovori odmah, neko spolja silom otvori ta slaba vrata, i provalnik, čiji naročiti izgovor pokaza da je to Ciganin Hajredin Mograbin, uđe u sobu. Bočica, koju je držao u ruci i koju dodirnu upaljenim fitiljem, blesnu tamnim crvenim plamenom, i on njom zapali svetiljku koju izvuče iz nedara.

— Horoskop vaše sudbine — reče on odlučno Dervardu, ne pozdravivši ga drukčije — zavisi sad od vaše trenutne odluke.

— Podlače! — reče Kventin u odgovor na to. — Izdajstvo je oko nas; a gde god je izdajstvo, tu ti moraš biti umešan.

— Vi ste ludi — odgovori Mograbin. — Nikad ja nikoga nisam izdao, osim kad je trebalo da time nešto dobijem. A zašto bih ja vas izdao, kad je za mene korisnije da budete bezbedni nego da propadnete? Saslušajte za trenutak, ako vam je to uopšte mogućno, glas razuma pre nego što vam ga na uvo dovikne smrtonosni metak propasti. Liježani su se pobunili. Viljem od Lamarka, sa svojim četama, predvodi ih. Čak i kad bi bilo sredstava za otpor, njih ima toliko i takav je njegov bes, da bi ih on savladao. Ali tih sredstava kao da i nema. Ako hoćete da spasete groficu i svoje lične nade, pođite sa mnom, u ime one koja vam je poslala pljosnati dijamant sa tri leoparda urezana u njemu.

— Onda me vodi! — reče Kventin žurno. — U to ime prkosiću svakoj opasnosti.

— Pošto ću ja rukovoditi tim, — reče Ciganin — nema u tome nikakve opasnosti, samo ako budete mogli da se uzdržite od borbe koja vas se ne tiče. Jer, najzad, šta se vas tiče da li taj biskup, kako ga oni zovu, kolje svoje stado, ili stado kolje pastira? Ha! ha! ha! Pođite sa mnom, ali oprezno i strpljivo. Obuzdajte svoju hrabrost i oslonite se na moju pamet, pa će moj dug zahvalnosti biti isplaćen, a vi ćete imati za ženu jednu groficu. Pođite za mnom!

— Poći ću — reče Kventin izvlačeći svoj mač. — Ali, onog trenutka kad otkrijem ma i najmanji znak izdajstva, tvoja glava biće tri hvata daleko od tvoga trupa!

Ne govoreći više ništa, i videvši da je Kventin sad potpuno naoružan i spreman, Ciganin požuri pred njim niz stepenice, pa hitajući kroz nekoliko vijugavih sporednih prolaza, stigoše u vrt. Tek poneka svetiljka mogla se videti na toj strani, i samo slab žagor mogao se čuti. Ali čim Kventin stupi na otvoren prostor, buka na suprotnoj strani zamka postade deset puta zaglušnija, i on je mogao čuti razne ratne pokliče napadača: „Lijež! Lijež! Divlji Vepar! Divlji Vepar!“ Dok su slabiji uzvik „Bogorodica uz kneza-biskupa!“ — izgovarali prigušenim i kolebljivim glasom oni biskupovi vojnici koji su požurili, iako iznenađeni i u nepovoljnom položaju, da brane bedeme.

Ali želja za borbom, i pored toga što je Kventin bio ratničke naravi, bila mu je ravnodušna u poređenju sa sudbinom Izabele od Kroa. On je s razlogom strahovao da bi joj sudba bila užasna, ako ne bude zaštićena od nasilja razuzdanih i svirepih razbojnika, koji su sad, kako je izgledalo, razbijali kapije zamka. On se pomiri s tim da se osloni na Ciganinovu pomoć, kao što očajni bolesnik ne odbija lekove koje mu preporučuju nadrilekari i varalice, te pođe za njim kroz vrt s namerom da izvršava njegova uputstva dok ne otkrije znake izdaje, a onda da mu probode srce ili mu skine glavu sa ramena. Izgledalo je da je i Hajredin sad bio svestan da mu život visi o koncu, jer od trenutka kad iziđoše napolje, on prestade sa svojim uobičajenim peckanjem i podrugivanjem. Reklo bi se da se zavetovao da radi u isti mah skromno, odvažno i brzo.

Na suprotnim vratima, koja su vodila u stan grofica, na jedan tih Hajredinov znak pojaviše se dve žene čija su lica bila prekrivena crnim svilenim velovima kakve su tada, kao i sad, nosile žene u Nizozemskim oblastima. Kventin ponudi ruku jednoj od njih, a ona se privi uz nju žudno i dršćući, pa se toliko osloni na njega, da bi mnogo ometala njihovo bekstvo da je samo bila iole nešto teža. Ciganin, koji je vodio drugu ženu, pođe pravo ka tajnim vratima u baštenskom zidu kroz koja se izlazilo na jarak oko tvrđave. Kraj samih vrata bio je čun pomoću koga se Hajredin, kao što je Kventin ranije zapazio, iskrao iz zamka.

Dok su prelazili jarak, jurišni i pobednički poklici nasilnika kao da su objavljivali da je zamak već skoro osvojen. Ta vika je tako kobno odzvanjala u Kventinovim ušima, da se nije mogao uzdržati a da glasno ne zavapi:

— Da samo nisam svu svoju krv nepovratno zaveštao izvršenju moje sadašnje dužnosti, vratio bih se ja na bedem da se pridružim gostoljubivom biskupu i da ućutkam bar nekoliko od tih nevaljalaca, čija grla zovu na bunu i pljačku.

Dama, čija je ruka još bila provučena ispod njegove mišice, pritište je lako dok je on govorio, kao da hoće da mu kaže da njegovo viteštvo očekuje jedna preča dužnost nego što je odbrana Šonvalda, Ciganin pak uzviknu dovoljno glasno da ga svi čuju:

— Eto, to ja nazivam pravom hrišćanskom besomučnošću, kad neko hoće da se vrati u borbu iako ljubav i bogatstvo zahtevaju da bežimo. Napred, napred što brže možete! Konji nas čekaju u onom vrbaku...

— Pa tamo su samo dva konja — reče Kventin kad ih ugleda na mesečini.

— To je sve što sam mogao nabaviti a da ne izazovem podozrenje — odgovori Ciganin. — Uostalom, to je dovoljno. Vas dvoje treba da odjašete ka Tongru pre nego što put postane opasan. Martona će ostati sa ženama naše horde, koje ona odavno poznaje. Znajte da je ona kći našeg plemena, a boravi među vama samo da bi poslužila našim ciljevima, kad se za to ukaže prilika.

— Martona! — uzviknu grofica, pogledavši u ženu s velom na licu, pa kriknu od iznenađenja: — Zar ovo nije moja rođaka?

— To je samo Martona — reče Hajredin. — Izvinite me zbog ove male prevare. Ja nisam smeo da oduzmem obe grofice od Kroa Ardenskom Divljem Vepru.

— Bedniče! — viknu Kventin uzbuđeno. — Ali još nije i još neće biti prekasno. Ja idem natrag da spasem groficu Amelinu.

— Amelina je — prošapta žena uzrujanim glasom — oslonjena na tvoju mišicu da bi ti i zahvalila što si je spasao.

— Šta! Kako! Šta to znači? — reče Kventin otrgnuvši se od nje manje učtivo nego što bi to ikad učinio sa ikojom ženom pa kakva god roda ona bila. — Znači da je grofica Izabela ostavljena tamo? Zbogom, zbogom!

No kad se okrete da pohita zamku, Hajredin ga ščepa: — Ama čujte me, čujte! Vi srljate u smrt! Koji vas je vrag naterao da ponesete pero sa bojama one starije? Nikad ja više neću imati poverenja u plavu i belu svilu. Ali, ona ima gotovo isto toliko veliki udovički miraz, ima nakita i zlata, a polaže i isto pravo na grofovsko zvanje i vlastelinstvo.

Dok je Ciganin ovo govorio zadihano i isprekidano, upinjao se u isti mah da zadrži Kventina koji se naposletku maši noža da bi ga se otarasio.

— Eh! Ako je tako, — reče Hajredin puštajući ga — onda idite; a i đavo, ako postoji, neka pođe s vama.

Škotlanđanin, čim ga se oslobodi, jurnu ka zamku brzo kao vetar.

Hajredin se tada okrete grofici Amelini, koja beše klonula na zemlju, postiđena, uplašena i razočarana u isti mah.

— Ovde je bila neka zabuna — reče on. — Ustanite, plemenita gospođo, i pođite sa mnom. Ja ću vam pribaviti, još pre nego što dan osvane, ljubaznijeg muža nego što je ovaj mladić sa pegavim licem. A ako i taj ne bude kako treba, imaćete ih dvadeset drugih.

Grofica Amelina bila je isto toliko plahovita u svojim strastima koliko je bila tašta i plitkoumna. Kao mnoge druge ličnosti, i ona je dosta dobro vršila obične životne dužnosti; ali u odlučnim trenucima kao što je bio ovaj, ona je bila sasvim nesposobna da išta učini, osim da uzalud jadikuje i optužuje Hajredina da je lupež, bednik, varalica, ubica.

— Nazovite me Ciganinom, — odvrati on mirno — pa ste onda kazali sve ujedno.

— Čudovište! Ti si kazao da su zvezde predodredile naš brak, i naterao si me da napišem ono pismo. Oh, kako sam bila bedna! — uzviknu nesrećna žena.

— One bi i predodredile vaš brak, — reče Hajredin — da su ga obe strane želele. Ali, zar mislite da sveta sazvežđa mogu ikoga venčati i protiv njegove volje? Ja sam se prevario zbog tih vaših prokletih hrišćanskih ljubavnih prenemaganja i izmotavanja sa trakama i značkama ljubavi, a čini mi se da mladić više voli teletinu nego govedinu, eto, u tome je sva razlika. Ustanite i pođite sa mnom; i zapamtite da ja ne trpim ni plač ni padanje u nesvest.

— Neću ni koraka dalje! — reče grofica uporno.

— Tako mi sjajnih nebesa, moraćete ipak! — uzviknu Hajredin. — Kunem vam se svim onim u šta su ikada ludaci verovali, da imate posla s čovekom koji se ne bi ustezao da vas svuče golu, pa da vas veže za drvo i prepusti vašoj sudbini.

— Nemoj! — umeša se Martona. — Nećeš je ti zlostavljati! I ja imam nož kao i ti i umem njim da se služim. Ona je dobra žena, iako je lucnuta. A vi, gospođo, ustanite i pođite s nama. Ovo jeste da je bila greška, ali ipak i to nešto znači: spasti život i ostati čitav. Mnogi od onih što su u zamku dali bi sve blago ovoga sveta da samo budu ovde gde smo mi sad.

Dok je Martona govorila, graja u kojoj su se pobednički poklici mešali sa kricima užasa i očajanja doprla je do njih iz zamka Šonvalda.

— Čujte to, gospođo! — reče Hajredin i budite zahvalni što i vi ne učestvujete sa svojim cičanjem u onom koncertu tamo. Verujte mi, ja ću se pošteno brinuti o vama, a zvezde će održati svoju reč i naći vam dobrog muža.

Poput divlje životinje, iznurene i ukroćene užasom i umorom, grofica Amelina predade se svojim vođama i bezvoljno pusti da je vode kud hoće. Ona je čak bila toliko pometena i iznurena, da je taj časni par, koji ju je upola nosio a upola vodio, razgovarao pred njom a da ona nije ni razumela šta oni govore.

— Ja sam uvek mislila da je tvoj plan glup — reče Martona. — Da si mogao da sjediniš ono dvoje mladih, e onda bismo zbilja imali pravo da zahtevamo od njih zahvalnost i krov nad glavom u njihovom zamku. Ali čemu bi se ti mogao nadati ako bi se onako lep mladić oženio ovom starom ludom?

— Rispa, — reče Hajredin — uzela si hrišćansko ime i stanovala si u čergama ovoga obezumljenog naroda, pa si najzad i sama počela da učestvuješ u njegovim ludostima. Kako sam ja mogao i da sanjam da će se on obazirati na razliku od nekoliko godina pa bilo da je mlađa ili starija od njega, kad su koristi od toga braka bile tako očevidne? A, znaš, ne bi ni bilo lako naterati onu stidljivu devojku da se ovako otvoreno izjasni kao ova grofica ovde, koja se obesila o naše mišice kao mrtav teret sličan denjku vune. I ja sam voleo mladića i hteo sam da mu učinim prijateljsku uslugu; jer ženiti ga ovom starom ženom, značilo je obogatiti ga; a venčati ga sa Izabelom, značilo bi dići protiv njega Lamarka, Burgonju, Francusku, svakoga koji bi imao neku korist da raspolaže njenom udadbom. A pošto se bogatstvo ove glupače sastoji uglavnom u zlatnom novcu i nakitu, mi bismo dobili svoj deo. Ali se vraca na luku prekinula, i strela je izneverila. Sad napred s njom, da je odvedemo Viljemu Bradonji. On se dosad već dobro napio začinjenog piva, kao što ima običaj, pa neće razlikovati staru groficu od mlade. Napred Rispa, budi hrabra. Sjajna zvezda Aldebarana još rukovodi sudbinom pustinjske dece!

PUSTOŠENJE

Kapije milosti zatvorene biće,

I ostrvljen vojnik, tvrdokorna srca,

Opijen krvlju jurišaće tada,

A savest mu međe pakla će imati.

„Henrik V“

Iznenađena i uplašena posada zamka Šonvalda ipak je neko vreme uspešno branila tvrđavu od napadača. Ali ogromne gomile koje su vrvele iz varoši Liježa i okupljale se za napad kao pčele, rastrojavale su im pažnju i oduzimale im hrabrost.

No bilo je među braniocima ako ne izdajnika, a ono bar nezadovoljnika. Jer jedni su vikali da hoće da se predadu a drugi su napuštali svoje mesto i pokušavali da pobegnu iz zamka. Mnogi od njih skakali su s bedema u jarak s vodom, a oni koji se ne bi udavili, zbacivali su sa sebe oznake i spasavali se umešavši se u šarenu gomilu napadača. Tek ono malo njih što je bilo odano biskupu, zbilo se oko njega i branili su i dalje veliku kulu u koju se on beše sklonio: a drugi, sumnjajući da bi dobili milost od neprijatelja ako se predadu, ili pod uplivom očajničke hrabrosti, držali su se još u odvojenim utvrđenjima i kulama prostrane tvrđave. Ali su napadači već bili zauzeli dvorišta i niže delove zamka, pa su revnosno progonili pobeđene i tražili da štogod upljačkaju. Za to vreme jedan čovek, koji kao da je tražio smrt dok su svi drugi bežali od nje, pokušavao je da se probije do mesta meteža i užasa, dok su njegovu maštu morile mnogo užasnije strepnje nego što su stvarni prizori oko njega mučili njegov vid i osećanja. Ma ko da je te kobne noći video Kventi a Dervarda, a da ne zna zašto on to čini, smatrao bi ga za pomahnitalog ludaka. Ali svaki onaj koji bi ocenio njegove pobude, uvrstio bi ga u ništa manje nego što su junaci iz epskih pesama.

Približavajući se Šonvaldu sa one iste strane s koje beše izišao iz njega, mladić je susreo nekoliko begunaca koji su se bili uputili ka šumi i koji su se, razume se, sklanjali od njega kao od neprijatelja, jer je on dolazio iz suprotnog pravca od onoga kojim su oni pošli. Kad priđe bliže, mogao je čuti a ponekad i videti ljude koji su skakali sa baštenskog zida u jarak, i druge koje kao da su napadači bacali sa vrha bedema. No to ni za trenutak ne pokoleba njegovu odvažnost. Nije imao vremena da traži čamac, čak i da je mogao njim da se posluži. Isto tako bilo je beskorisno da priđe baštenskim tajnim vratima, jer su bila zakrčena beguncima koji su svakog trenutka, kako su ih gurali iznutra, padali u jarak, preko koga nisu mogli nikako da pređu.

Kventin zaobiđe to mesto, pa skoči u jarak blizu takozvanog malog ulaza u zamak, na kome je pokretni most još uvek bio dignut. On s mukom izbeže kobne pokušaje nekoliko kukavnih davljenika da se uhvate za njega, pa plivajući ka pokretnom mostu, uhvati se za jedan njegov lanac koji je visio. Napregnuvši hitro svu snagu, izdiže se iz vode i dohvati isturenu platformu o kojoj je most visio. Dok je rukama i kolenima pokušavao da pronađe čvrst oslonac, jedan najamnik, s krvavim mačem u ruci, pođe k njemu i zamahnu da mu zada udarac, koji bi morao biti koban.

— Šta je to sad, druže! — reče Kventin odlučnim glasom. — Zar tako ti pomažeš svome drugu? Daj mi ruku!

Vojnik, ćuteći i ne bez izvesnog ustezanja, pruži ruku i pomože mu da se uspne na zaravan. A Škotlanđanin, ne dajući mu vremena ra razmišlja, nastavi istim zapovedničkim glasom:

— Ka zapadnoj kuli, ako hoćeš da se obogatiš! Sveštenikovo je blago u zapadnoj kuli.

Ove reči odjeknuše na sve strane: „Ka zapadnoj kuli! Blago je u zapadnoj kuli!“ Sva ona rulja koja je bila na domaku glasa i čula uzvik, jurnu kao čopor besnih vukova u pravcu koji je bio suprotan onome kojim je Kventin, po cenu života ili smrti, bio rešen da ide dalje.

Ponašajući se kao da je on jedan ne od pobeđenih, nego od pobednika, Kventin uđe u vrt i požuri kroz njega, sa manje ometanja nego što se mogao nadati, jer je poklič „Ka zapadnoj kuli!“ odvukao odatle jednu grupu napadača, dok su bojni pokliči i trube prizivali druge da pomognu pri odbijanju očajničkog ispada što su ga pokušali da izvedu branioci velike kule u nadi da će se probiti iz zamka i spasti biskupa koga su vodili.

Kventin stoga prođe kroz vrt žurnim korakom i uzdrhtala srca, prizivajući u pomoć one nebeske sile koje su ga štitile kroz bezbrojne opasnosti njegovog života. Bio je čvrsto rešen ili da uspe, ili da izgubi život u tom očajničkom pokušaju. Pre nego što je stigao do vrta, tri čoveka jurnuše na njega sa uperenim kopljima, vičući: „Lijež! Lijež!“

I on zauze stav za odbranu, ali nije udarao, nego odvrati: „Francuska, Francuska, prijatelj Liježa!“

— Živela Francuska! — viknuše građani Liježa i odoše dalje. Ovaj odzivni znak pokaza se kao čudotvorna amajlija, jer odvrati od njega oružje nekolicine Lamarkovih pripadnika, koje vide kako tumaraju po vrtu i koji se behu ustremili na njega vičući „Divlji Vepar!“

Jednom rečju, Kventin poče da se nada da će zbog toga što su ga smatrali za izaslanika kralja Luja, tog potajnog podstrekača pobune u Liježu i tajnog pomagača Viljema od Lamarka, možda moći srećno da prođe kroz užase te noći.

Stigavši do kulice, on uzdrhta kad vide da su vratanca kroz koja su mu se maločas Martona i grofica pridružile, sad zakrčena nekolikim leševima.

On žurno skloni ustranu dva i zakorači preko trećeg da bi ušao kroz glavni ulaz, kad ga tobožnji mrtvac uhvati za ogrtač i poče preklinjati da stane i da mu pomogne da ustane. Kventin se baš spremao da se posluži grubljim načinom, a ne samo običnim uklanjanjem te smetnje koja je iskrsla u tako nezgodan čas, kad pali čovek nastavi da viče: „Gušim se u ovom svom oklopu! Ja sam opštinski odbornik Pavijon iz Liježa! Ako ste s nama, ja ću vas bogato nagraditi; a ako ste iz drugog tabora, zaštitiću vas. Ali nemojte, nemojte me ostaviti da se ugušim kao prase u poklopljenom loncu!“

Usred ovog prizora krvi i meteža, Kventin je bio toliko priseban da uvide da bi ovaj dostojanstvenik možda imao mogućnosti da zaštiti njihovo bekstvo. On ga uspravi na noge i zapita ga da li je ranjen.

— Nisam ranjen, bar mislim da nisam, — odgovori građanin, — ali nemam vazduha.

— Onda sednite na ovaj kamen i povratite dah — reče Kventin. — Ja ću se odmah vratiti.

— Za koga ste vi? — reče građanin, zadržavajući ga još.

— Za Francusku, za Francusku! — odgovori Kventin, pokušavajući da pođe.

— Gle! To je moj čili mladi strelac? — reče uvaženi odbornik. — Ne, ako je moja sudbina htela da u ovoj užasnoj noći naiđem na prijatelja, ja ga neću ostaviti u nevolji, to vam obećavam. Idite kud hoćete, ja ću poći za vama. A da mogu nešto da sakupim nekoliko hitrih momaka iz našeg esnafa, sad bih i ja vama pomogao. Ali su se svi oni rasuli kao grašak. Oh, ovo je užasna noć!

Za to vreme vukao se on za Kventinom, koji je uviđao koliko je važno obezbediti sebi potporu tako uticajne ličnosti, te je usporio korak da bi mu pomogao, mada je u sebi proklinjao tu smetnju koja mu je usporavala hod.

Na vrhu stepenica bilo je predsoblje, sa kutijama i putničkim kovčezima; videlo se da su bili opljačkani jer su neke stvari iz njih ležale po podu. Plamičak koji je umirao na ognjištu, bacao je slab zrak na jednog poginulog ili onesvešćenog čoveka, koji je ležao naspram kamina.

Otrgnuvši se od Pavijona, kao hrt sa uzice svoga čuvara-hajkača, i to tako snažno da ga umalo ne obori, Kventin jurnu kroz drugu i treću odaju, od kojih ova poslednja izgleda da je bila spavaća soba grofica od Kroa. U svim tim sobama nije bilo nigde ni žive duše. On pozva groficu Izabelu po imenu, isprva tiho, a zatim glasnije, pa najzad jakim očajničkim glasom; ali ne dobi odgovora. Poče da krši ruke, da čupa kosu i lupa nogama o zemlju kao očajnik. Najzad, slabo svetlucanje koje se ukaza kroz pukotinu na drvenoj oblozi zida, u jednom mračnom uglu spavaće sobe, pokaza mu da se iza zidnog zastora nalazi neko tajno sklonište ili skrivalište. Kventin pohita da ga ispita. Vide da tamo zaista postoje skrivena vrata, ali se ona odupreše njegovim užurbanim naporima da ih otvori. Ne obzirući se na povrede koje bi mogao sebi naneti, on gurnu u vrata svom svojom snagom i težinom. I takva je bila sila toga napora učinjenog i sa nadom i sa očajanjem, da bi se od njega razbile i mnogo jače brave.

Tako on probi sebi put, skoro glavačke, u malu molitvenu sobu, gde se jedna ženska prilika, koja je klečala i molila se očajnički pred raspećem, sruši na pod usled novog užasa što ga je donosila ova bliska buka. On je žurno diže s poda, i — o, radosti nad radostima! — to je bila ona koju je on tražio da je spase — grofica Izabela. On je pritište na grudi, pa je preklinjaše da se osvesti, moleći je da se razveseli, jer je sad pod zaštitom čoveka koji ima dovoljno i hrabrosti i snage da je brani od čitavih armija.

— Dervarde? — reče ona kada je najzad došla k sebi. — Jeste li to zbilja vi? Onda još ima nade. A ja sam mislila da su me svi živi i mrtvi prijatelji ostavili mojoj sudbini. Ne ostavljajte me više!

— Nikad, nikad! — reče Dervard. — Ma šta se dogodilo, ma kakva opasnost zapretila, neka bih izgubio sva dobra koja je otkupio za ljude taj sveti lik, ako ne budem delio vašu sudbinu sve dok je opet ne ozari sreća!

— Vrlo uzbudljivo i dirljivo, zaista! — reče neki rapav, iznemogao i sipljiv glas iza njih. — Tu je ljubav posredi, kako vidim, i duše mi, žao mi je tog nežnog stvorenja kao da je to moja Trudhen.

— Vi treba da učinite nešto više, a ne samo da nas sažaljevate — reče Kventin okrećući se ka govorniku. — Treba da nam pomognete štiteći nas, gospodar Pavijone. Budite uvereni da je ovu plemenitu damu stavio pod moju naročitu zaštitu vaš saveznik, francuski kralj; te ako mi ne pomognete da je zaklonimo od svake uvrede i nasilja, vaša varoš izgubiće naklonost Luja od Valoa. Ali prvenstveno, ona mora da bude sačuvana da ne padne u ruke Viljema od Lamarka.

— To će biti teško, — reče Pavijon — jer ove najamničke hulje su pravi đavoli da pronađu devojke. Ali ću ja učiniti sve što mogu. Hajdemo u neko drugo odeljenje, pa ću tamo videti šta treba da činim. Stepenice su vrlo uzane, te možete braniti vrata prosto jednim svojim kopljem, a ja ću da gledam kroz prozor, pa ako mogu nekako da prikupim bar nekoliko mojih čilih momaka iz liješkog kožarskog esnafa. Oni su pouzdani isto kao i noževi što ih svaki od njih nosi za pojasom. Ali mi najpre otkopčajte ove spone, jer nisam nosio na sebi ovaj oklop još od bitke kod Sen-Trona.{38} A otada sam otežao za nekih deset oka, ako su holandske vage tačne.

Oslobodivši se svoga gvozdenog zatvora, taj čestiti čovek oseti veliko olakšanje. Jer, stavljajući na sebe oklop, on je više mislio na svoju žarku odanost interesima Liježa nego na svoju sposobnost da oružje nosi. Posle toga dogodilo se da ga je njegova družina tako reći vukla i bez njegove volje i digla preko zidova kad je u gomili jurišala. Tako je odbornik bio nošen tamo ovamo, kako se talas napada i odbrane kretao napred ili nazad, a on nije imao moći posle svega toga da izgovori ma i jednu reč, sve dok nije, kao što more izbaci kladu na obalu u prvom zatonu, bio i on najzad bačen pred ulaz u stan grofica od Kroa, gde bi, zbog svog nezgodnog oklopa i pod težinom ona dva čoveka ubijena na ulazu, a koji su pali preko njega, morao još dugo ostati nepomičan na zemlji, da ga Dervard nije izbavio.

Ali ona ista vatrena narav zbog koje je Herman Pavijon u politici bio plahovit i neobuzdan zanesenjak, imala je i blagotvornog uticaja, jer ga je u običnom životu činila dobroćudnim i dobrodušnim čovekom, koga je ponekad sujeta mogla malo i da zavede, no koji je uvek bio dobronameran i milosrdan. On preporuči Kventinu da se naročito pažljivo stara o jadnoj, ljupkoj, „Jungfrau“{39} pa posle ove nepotrebne opomene, poče da doziva sa prozora: „Lijež, Lijež, napred, ko je za hrabri kožarski esnaf!“

Nekoliko njegovih najbližih sledbenika skupiše se na taj poziv i na naročiti zvižduk kojim je bio propraćen, (jer je svaki zanat imao takav međusobni znak) pa kad im se pridružiše još neki, oni postaviše stražu ispod prozora sa koga je vikao njihov starešina, a tako isto i pred izlazna vratanca u bedemu.

Sad je izgledalo da se bura pomalo stišava. Svaki otpor posade beše prestao, i vođe raznih grupa napadača preduzimali su mere da spreče bezobzirnu pljačku. Veliko zvono je zazvonilo sazivajući ratni savet; a čim je njegov gvozdeni jezik obznanio Liježu da su pobunjenici pobedili i zauzeli Šonvald, odgovorila su mu sva varoška zvona, čiji udaljeni i bučni glasovi kao da su dovikivali „Slava pobednicima!“ Bilo je prirodno da Meinheer{40} Pavijon sad izvrši ispad iz svog bezbednog skloništa. Ali, bilo zbog odveć pažljivog staranja o onima koje je uzeo pod svoju zaštitu, ili možda zbog svoje lične bezbednosti, tek on se zadovolji tim što je slao glasnika za glasnikom s naređenjem da njegov zamenik, Peterkin Gajsler, što pre dođe k njemu.

Peterkin najzad stiže, te Pavijonu laknu na duši, jer je to bio čovek u koga je on u svakoj važnoj prilici, pa bio to rat, politika ili trgovina — najviše imao poverenja. Bio je to snažan, zdepast čovek, četvrtasta lica i gustih crnih obrva, što je nagoveštavalo da je uporan i borben; prosto mu se tako reći čitalo na licu da ume dati saveta u svakoj prilici. Nosio je kratak kaput od bivolje kože, širok opasač i krivu sablju o bedru, a u ruci nadžak.

— Peterkine, dragi moj zameniče, — reče njegov starešina — ovo je bio slavan dan, — odnosno, trebalo bi da kažem, noć. Nadam se da si ovoga puta zadovoljan?

— Ja sam vrlo zadovoljan što ste i vi zadovoljni — reče junačni zamenik. — Ali ja nisam mislio da ćete vi proslaviti pobedu, ako ovo zovete pobedom, ovde na ovom tavanu, i to sami, kad treba da prisustvujete ratnom veću.

— Ali, zar zaista treba da budem tamo? — reče odbornik.

— Pa dabome! Treba da branite prava Liježa, jer su sad u većoj opasnosti nego ikad — odgovori zamenik.

— Pih! Peterkine, — odgovori njegov starešina — ti si uvek pravo svadljivo gunđalo...

— Gunđalo? To nisam — reče Peterkin. — Ono što se sviđa drugima, uvek se i meni sviđa. Samo, želeo bih da ne dobijemo kralja Rodu umesto kralja Klade, kao u onoj basni koju nam je čitao crkvenjak hrama svetog Lamberta iz knjige majstor-Ezopa.

— Ne mogu da pogodim šta hoćeš da kažeš, Peterkine, — reče odbornik.

— Pa eto, kažem vam, gazda Pavijone, da taj Divlji Vepar ili Divlji Medved, izgleda da namerava da od Šonvalda načini sebi jazbinu, pa će verovatno postati isto tako rđav sused našega grada kao što je bio i stari biskup, i još gori. Ovde je on preuzeo celokupnu pobedu i plen u svoje ruke, i sad se samo rešava da li da se nazove knez ili biskup. A bilo je sramota gledati kako su zlostavljali onog starca.

— Ja to neću dopustiti, Peterkine, — reče Pavijon uzrujano. — Ako sam zamrzao na mitru, nisam i na glavu koja ju je nosila. Nas je u borbi bilo deset na jednog, Peterkine, i mi nećemo trpeti takvo ponašanje.

— Jest, deset prema jedan na bojištu, ali jedan prema jedan u zamku, pored toga što su Nikel Blok, kasapin, i sva ona rulja iz predgrađa prešli na stranu Viljema od Lamarka, nešto radi džumbusa i terevenke, (jer je on naredio da se otvore sva burad s pivom i bačve s vinom), a nešto i iz stare zavisti prema nama, jer smo mi zanatlije, pa uživamo povlastice.

— Petere, — reče Pavijon — hajdemo odmah u varoš. Ne ostajem ja više u Šonvaldu.

— Ali, mostovi zamka dignuti su, gospodaru, — reče Gajsler — kapije su zaključane, a čuvaju ih oni nemački najamnici. Ako pokušamo da prođemo silom, ti momci kojima je rat svakidašnji posao, načinili bi pokor od nas, koji se borimo samo o velikim praznicima.

— Ali, zašto je on zatvorio izlaze? — reče uznemireni građanin. — Ili, zašto mu treba da od poštenih ljudi pravi zarobljenike?

— To ja ne bih umeo da kažem — reče Peter. — Nešto se govori o groficama od Kroa, koje su pobegle za vreme juriša na zamak. Bradonja se zbog toga sasvim izbezumio najpre od besa, a sad već i od pića.

Gradski prvak baci jedan tužan pogled na Kventina, i izgledalo je da ne zna na šta da se odluči. Dervard nije propustio nijednu reč toga razgovora, koji ga je uzrujao vrlo mnogo, te uvide ipak da njihovo spasenje zavisi samo od toga da on sačuva prisebnost i da podrži Pavijonovu hrabrost. On se smelo umeša u razgovor, kao neko koji ima pravo da se i njegov glas čuje pri rešavanju. — Mene je stid, gospodine Pavijone, — reče on — što vidim da vam nije jasno šta treba da činite u ovoj prilici. Otidite smelo Viljemu od Lamarka i zatražite dopuštenje da iziđete iz zamka, vi, vaš zamenik, vaš štitonoša i vaša kći. On ne može naći nikakav izgovor da vas drži kao zarobljenika.

— Za mene i mog zamenika, to smo ja i Peter? Dobro. Ali ko je moj štitonoša?

— Ja sam, bar zasad, — odgovori neustrašivi Škotlanđanin.

— Vi! — reče zbunjeni odbornik. — Ali, zar niste vi izaslanik francuskog kralja Luja?

— Istina je, ali poruka koju nosim upućena je odbornicima Liježa, i ja ću je predati samo u Liježu. Kad bih kazao Viljemu od Lamarka ko sam ja, zar ne bih morao da stupim u pregovore s njim? A uz to, vrlo je verovatno da bi me on ovde zadržao. Vi treba da me potajno izvedete iz zamka u svojstvu vašeg štitonoše.

— Dobro, kao štitonošu. Ali vi spomenuste i moju kćer, a moja je kći, nadam se, živa i zdrava u mojoj kući u Liježu, gde bih želeo svim srcem i svom dušom da je sad i njen otac.

— Ova plemenita gospođa — reče Dervard — nazivaće vas ocem dok budemo u ovoj tvrđavi.

— I do kraja svog života! — reče grofica, pa se baci pred noge građaninu i obgrli mu kolena. — Neće proći ni jedan dan a da vas ne slavim, volim i bogu se molim za vas kao kći za oca, samo ako mi pomognete u ovoj užasnoj nevolji. Oh, ne budite tvrda srca! Pomislite da bi i vaša rođena kći mogla klečati pred nekim tuđim čovekom i moliti ga da joj spase život i čast. Mislite na to i pružite meni onu zaštitu koju biste želeli da ona dobije!

— Zbilja, — reče dobri građanin, veoma uzbuđen njenom dirljivom molbom, — čini mi se, Petere, da ova lepa devojka ima donekle slično ljupko lice kao i naša Trudhen. To sam pomislio čim sam je prvi put ugledao. A ovaj žustri mladić, koji tako rado daje savete, donekle liči na Trudheninog verenika. Kladim se u jedan srebrnjak, Petere, da je ovo istinska ljubav, i bilo bi greh ne potpomoći je.

— To bi bila i grehota i sramota — reče Peter, koji je bio jedna flamanska dobričina i pored sve svoje sujete. I dok je govorio, brisao je oči rukavom svoga kaputa.

— Onda će ona i biti moja kći, — reče Pavijon — samo dobro da se uvije u svoj veo od crne svile. A ako i ne nađem dovoljno vernih kožara da je zaštite kao ćerku starešine njihovog esnafa, onda bi bilo žalosno da i dalje rastežu kože. Ali, čujte, na pitanja se mora odgovarati. Šta ću ako me zapitaju šta je tražila moja kći ovde za vreme ovakvog okršaja?

— A šta je tražila ovde polovina žena iz Liježa kad je išla za nama ka zamku? — reče Peter. — One nisu imale drugog razloga, razume se, osim što je to bilo jedino mesto na svetu gde im nije bilo mesta. Naša gospođica Trudhen otišla je malo dalje nego ostale, i to je sve.

— Divno rečeno! — reče Kventin. — Samo budite odvažni i prihvatite dobar savet ovoga gospodina, plemeniti Meinheer Pavijone, pa ćete, bez ikakvih nezgoda po sebe lično, učiniti najplemenitije delo od vremena Karla Velikog. Hajde, ljupka gospođice, uvijte se dobro ovim velom (jer su mnoge stvari ženske opreme ležale rasturene po sobi), ali imajte pouzdanja, pa ćete za nekoliko minuta biti u slobodi i bezbednosti. Blagorodni gospodaru, — dodade obraćajući se Pavijonu — pođimo sad.

— Čekajte, čekajte, čekajte malo! — reče Pavijon. — Počinjem da strepim! Taj Lamark je pustahija, pravi divlji vepar i po naravi i po nazivu. Šta ćemo ako je ova mlada dama jedna od onih gospođa od Kroa? I šta ćemo ako je otkrije, pa ga obuzme bes?

— Pa i kad bih bila jedna od tih nesrećnih žena, — reče Izabela, pokušavajući ponovo da mu se baci pred noge — zar biste zbog toga mogli da me odgurnete u ovom trenutku očajanja? Ah! zašto nisam zaista vaša kći, ili kći najsiromašnijeg građanina!

— Nismo mi takva sirotinja, nismo takva sirotinja, mlada gospođo. Mi plaćamo što smo dužni — reče građanin.

— Oprostite mi, plemeniti gospodaru, — reče opet nesrećna devojka.

— Nisam ja ni plemić ni gospodar, — reče gradski starešina — već običan liješki građanin, koji isplaćuje menice gotovim novcem, do poslednjeg guldena. Ali to ništa ne menja stvar. Eto i kad biste rekli da ste grofica, opet bih vas štitio.

— Vi ste obavezni da je štitite, pa bila ona i vojvotkinja, — reče Peter — pošto ste već dali svoju reč.

— Tačno, Petere, sasvim tačno — reče starešina. — Kod nas Nizozemaca — Ein Wort, ein Mann.{41} A sad pređimo na ovaj posao. Mi moramo da uzmemo dozvolu od toga Viljema Lamarka; a ipak, ne znam, ali me obuzima neka strepnja kad pomislim na njega. Čak i kad bi nam on tu dozvolu dao samo mahanjem ruke, nije mi prijatna ni takva ceremonija.

— Zar ne bi bilo bolje, pošto ste okupili svoje borce, da pođemo pravo izlazu iz zamka i da savladamo stražu! — reče Kventin.

Ali Pavijon i njegov savetnik uzviknuše u jedan glas da bi takav napad na vojnike njihovog saveznika bio nedoličan, pa spomenuše da bi to bilo nerazborito, te Kventin uvide da nije pametno izlagati se takvoj opasnosti sa takvim suborcima. Oni stoga odlučiše da smelo otidu u veliku dvoranu gde je, kako su čuli, Ardenski Divlji Vepar pirovao, pa da zatraže slobodan izlaz za starešinu grada Liježa i njegovo društvo. Takav zahtev izgledao je suviše opravdan da bi bio odbijen. Ipak, dobri odbornik zaječa kad pogleda u svoje drugove, pa doviknu svome vernom Peteru: — Eto šta znači imati odveć smelo i odveć osetljivo srce! Avaj! Peterkine, koliko su me hrabrost i čovečnost dosad stali! I koliko li ću još imati da platim za svoje vrline pre nego što nas nebo izbavi iz ovog prokletog zamka Šonvalda!

Dok su prolazili kroz dvorišta još posuta samrtnici ma i leševima, Kventin, podržavajući Izabelu kroz te prizore užasa, šaputao joj je da bude hrabra i bodra, i podsećao je da njena bezbednost zavisi potpuno od njene čvrstine i prisebnosti.

— Ne od moje, ne od moje, — reče ona — nego od vaše, jedino od vaše. Oh, samo ako se izbavim iz ove užasne noći, nikad neću zaboraviti onoga koji me je spasao! Za još samo jednu milost dopustite mi da vas zamolim, i preklinjem vas da mi to zajemčite svetlim imenom svoje majke i čašću svoga oca!

— Šta biste vi to mogli zatražiti što bih ja mogao da odbijem? — reče Kventin šapatom.

— Da mi zarijete nož u srce, — reče ona — radije nego da me ostavite kao zarobljenicu ovih čudovišta.

Kventinov jedini odgovor bio je da stegne ruku mlade grofice, koja bi mu, da samo nije bila prestravljena, izgleda uzvratila tu nežnost. Oslonjena na svog mladog zaštitnika ona uđe u strašnu dvoranu. Ispred nje su išli Pavijon i njegov zamenik, a za njima dvanaestak članova „kiršnerta“ ili kožarskog zanata, koji su pratili odbornika kao počasna straža.

Dok su se približavali dvorani, povici odobravanja i grohotan smeh koji su dopirali otuda podsećali su više na pirovanje razuzdanih đavola koji se vesele posle neke pobede zadobijene nad ljudskim rodom, nego na ljudska stvorenja koja su uspela u jednoj smeloj nameri. Krepkost duha, koju je samo očajanje moglo da izazove, podržavala je prinudnu hrabrost grofice Izabele; a neustrašiva srčanost, koja je rasla usled prevelike opasnosti, održavala je Dervardovu odvažnost; dok su Pavijon i njegov zamenik od nužde načinili vrlinu, i gledali sudbini u oči kao medvedi privezani za kolac, koji su osuđeni da izdrže opasnost i hajke.

PIROVANJE

K e d: — Gde je Dik, kasapin iz Ašforda?

D i k: — Evo me gospodaru.

K e d: — Oni su padali pred tobom kao

ovce i volovi, a ti si se ponašao

kao da si u svojoj klanici.

„Kralj Henrik VI” — drugi deo

Teško da bi se mogla videti neobičnija i strahovitija promena od one koja je nastupila u dvorani zamka Šonvalda, otkako je Kventin tamo bio na ručku. Bila je to prava slika, ocrtana najstravičnijim potezima, svih beda što ih sa sobom nosi rat, a naročito kad taj rat vode najnemilosrdniji od svih vojnika, najamnici jednog varvarskog doba, ljudi kojima su iz navike i usled prirode njihovog zanata postale sasvim obične sve svireposti i krvava dela rata, a uz to su lišeni u isti mah i rodoljubivih osećanja i romantičnog duha viteštva.

Umesto mirnog, pristojnog i donekle svečanog obeda, pri kome su građanski i crkveni službenici samo nekoliko časova ranije sedeli izmešani u toj odaji, gde je neka naivna šala mogla da se izgovori samo šapatom, i gde je, čak i usred izobilja jela i vina, vladala pristojnost koja je išla čak do pritvorstva, — tu se sad odigravao takav prizor divlje i bučne razuzdanosti da ga i sam sotona — da je nešto zaseo tu kao priređivač gozbe — ne bi bolje udesio.

Uvrh stola, na biskupovom svečanom prestolu, koji je žurno donet ovamo iz velike većnice, sedeo je grozni Ardenski Divlji Vepar. On je zaista zasluživao taj jezivi naziv i pokazivao je da uživa u njemu, jer je činio sve što je mogao samo da bi ga zaslužio. Glava mu je bila bez šlema, ali je na njemu ostao teški i sjajni oklop, koji je on retko kad skidao sa sebe. Bio je ogrnut debelom kabanicom, načinjenom od uštavljene kože ogromnog divljeg vepra, na kojoj su i papci i zubi bili od čistog srebra. Koža sa veprove glave bila je tako udešena, da ju je mogao navući preko šlema, kad mu je ovaj bio na glavi, ili preko same glave kao kapuljaču, što je on često činio kad bi skinuo šlem. Tako ju je i sad bio namestio, te je stvarala utisak nekog iskeženog sablasnog čudovišta, iako licu koje je natkriljavala jedva i da su bile potrebne takve grozote da bi se povećale one koje mu je priroda već inače utisnula.

Gornji deo Lamarkovog lica, kako je od prirode bio stvoren, skoro je davao lažnu sliku o njegovoj naravi. Jer, iako mu je kosa, kad bi bio gologlav, ličila na grube i oštre čekinje kapuljače koju je bio navukao preko nje, ipak su njegovo široko, visoko i junačko čelo, široki i rumeni obrazi, krupne blistave i jasnobojne oči i povijen orlovski nos nagoveštavali kao neku odvažnost i velikodušnost. Ali utisak koji se dobivao od ovih povoljnih crta potirala je njegova stalna plahovitost i bezobzirnost, koje su, uz razvrat i pijanstvo, dale njegovom licu izraz nesaglasan sa grubom otmenošću koju bi ono inače imalo. Zbog preteranog uživanja u ovim porocima, mišići na obrazima, a naročito oko očiju, bili su mu se jako ispupčili; a usled neurednog života i rđavih navika, oči su mu potamnele i beonjača pocrvenela, što je celom njegovom licu davalo jezovitu sličnost sa čudovištem na koje je taj strašni baron voleo da liči. Ali, usled neke čudne protivrečnosti, dok se Lamark u drugim slučajevima trudio da bude nalik na divljeg vepra i dičio se tim nazivom, on je ipak namerno puštao da mu raste što duža brada kako bi prikrio ono zbog čega je isprva i dobio taj nadimak. To su bile neobične debele i isturene usne i gornja vilica kao i veoma veliki očnjaci, što je stvaralo sličnost sa onom zveri zbog koje je — pored toga što je vrlo rado lovio po Ardenskoj šumi — i dobio nadimak Ardenski Divlji Vepar. Ali ta brazda, velika, jeziva i čupava, niti je prikrivala prirodne grozote lica, niti je ublažavala njegov svirepi izgled.

Vojnici i oficiri sedeli su oko stola, izmešani sa ljudima iz Liježa, od kojih su neki bili najgori šljam. Tu je bio Nikel Blok, kasapin, koji je sedeo blizu samog Lamarka. On se isticao tim što su mu rukavi bili zasukani, te su mu se videle mišice umrljane krvlju do lakata, isto kao i mesarska satara koja je ležala pred njim na stolu. Vojnici su većinom nosili dugačke i strašne brade, da bi ličili na svog starešinu; kosa im je bila uvijena i dignuta uvis, kako bi što više pojačala njihov urođeni divljačni izgled, a mnogi od njih izgledali su pijani, nešto od ushićenja zbog pobede, a nešto od onolikog vina kojim su se nalivali u slavu pobede. Sve to stvaralo je prizor u isti mah i grozan i odvratan. Ono što su govorili, i pesme koje su pevali i ne pomišljajući na to da jedan drugom ukaže pažnju i da ih sluša, sve je to bilo raskalašno i bogohulno, te je Kventin zahvaljivao bogu što ih njegova drugarica usled prevelike larme nije mogla razumeti.

O uglednijim građanima koji su bili u društvu vojnika Viljema od Lamarka na ovoj jezivoj gozbi treba reći još samo to, da su sumorna lica i zabrinut izgled u većine njih pokazivali ili da nisu uživali u tom veselju, ili da su se bojali svojih drugova. Međutim, nekoji od njih koji su bili nižeg obrazovanja ili grublje naravi smatrali su da je vojnička razuzdanost znak junaštva, pa su hteli da joj i oni podražavaju, te su se prosto utrkivali i potsticali, ko će većma da uđe u opšti ton, pijući ogromne gutljaje vina i crnog piva, i tako su davali maha tome poroku koji je oduvek bio veoma rasprostranjen po celoj Nizozemskoj oblasti.

Pripreme za gozbu bile su isto onako bez ikakvog reda kao što je bilo i samo društvo. Celokupno biskupovo posuđe, pa čak i crkveni sasudi, — jer se Ardenski Divlji Vepar nije osvrtao na to što će mu se pripisati i skrnavljenje svetinja — bilo je izmešano sa crnim pivskim vrčevima, a to su kondiri od kože premazane katranom, i sa ogromnim peharima najprostačkije vrste.

Ostaje nam još da dodamo i opišemo jednu jezivu pojedinost, a mi ćemo rado prepustiti* ostatak prizora čitaočevoj mašti. Usred divlje razuzdanosti koju su pokazivali Lamarkovi vojnici, jedan od njih, za koga nije bilo mesta za stolom (jedan nemački najamnik, čuven zbog svoje hrabrosti i neustrašivog držanja za vreme večerašnjega juriša), bezobzirno je zgrabio jedan veliki srebrn pehar i poneo ga, izjavivši da će mu to naknaditi gubitak što ne učestvuje u gozbi. Njegov vođa tresao se od smeha na tu šalu koja je tako lepo priličila skupu. Ali kad se i drugi jedan vojnik, koji izgleda da je bio manje poznat kao smeo borac, usudio da se koristi istom slobodom, Lamark smesta preseče te šaljive postupke usled kojih bi sto bio ubrzo očišćen od svih skupocenijih ukrasa.

— Hej! Tako mi gromovog duha! — uzviknu on — oni koji nemaju hrabrosti da budu muškarci kad treba da pogledaju u lice neprijatelju, ne smeju polagati pravo da budu lopovi među svojim prijateljima. Šta! ti bezobrazna huljo, ti, ti koji si čekao da se otvori gradska kapija i da se spusti most dok je Konrad Horst probijao sebi put preko jarka i bedema, zar ti baš nađe da budeš sada drzak? Obesite ga o one prečage na prozoru! Neka nogama otkucava takt, dok mu mi ispijemo pehar za srećna puta đavolu!

Kazna ne beše čestito ni izrečena, a već je bila izvršena, i za tren oka nesrećnik prestade da se koprca u samrtnim mukama, obešen o gvozdene prečage. Njegovo telo još je tamo visilo kad Kventin i ostali uđoše u dvoranu. Ono je, zaprečavajući bledu mesečevu svetlost, bacalo na pod neodređenu senku, koja je nejasno ali i jezivo nagoveštavala predmet od koga je dolazila.

Kad dolazak gradskog starešine Pavijona bi objavljen od usta do usta u ovom metežnom skupu, on se trudio, kao moćna i uticajna ličnost, da svome licu da važan izraz pun ravnopravnosti. Ali jedan pogled bačen na onaj jezivi predmet na prozoru i na divljački prizor oko njega, oteža mu jako taj pokušaj, iako ga je Peter bodrio i šaputao mu na uvo, istina nešto uzrujano:

— Budite hrabri, gospodaru, ili smo propali.

Gradski starešina ipak održa svoje dostojanstvo što je bolje mogao u kratkom govoru kojim je čestitao društvu na velikoj pobedi što su je zadobili Lamarkovi vojnici i valjani građani Liježa.

— Jest, — odgovori Lamark podrugljivo. — „Naposletku smo zver savladali”— kao što je kazala gospodaričina keruša vučjaku. Ali, gle! gospodine načelniče, vi dolazite ovamo kao Mars, vodeći sa sobom i boginju lepote. Koja je to lepotica? Skidaj, skidaj taj veo! Nijedna žena ne sme večeras da čuva lepotu samo za sebe!

— Ovo je moja kći, plemeniti vođo, — odgovori Pavijon — i ja bih molio da joj oprostite što nosi veo. Ona se tako zavetovala Trojici Svetih Kraljeva.

— Ja ću je odmah razrešiti tog zaveta, — reče Lamark — jer ću jednim udarcem satare posvetiti sebe za biskupa Liježa. A ja mislim da jedan živ biskup vredi koliko tri mrtva kralja.

Gosti se stresoše od užasa i među njima nastade žagor, jer je čitav Lijež osećao strahopoštovanje naspram Kelnskih Kraljeva, kako ih je svet obično zvao. Pa i mnogi od divljačkih vojnika uvažavali su ih, a osim njih nikoga i ništa na svetu.

— Ne, ja ne pripremam izdaju prema njihovim pokojnim veličanstvima — reče Lamark. — Ja sam samo čvrsto rešen da budem biskup. Jedan poglavar i svetovni i crkveni u isti mah, i koji ima moć da vezuje i da razrešava, bolje će pristajati rulji anatemnjaka kao što ste vi, kojima niko drugi ne bi ni dao razrešnicu grehova. Ali hodite ovamo, plemeniti načelniče grada, i sednite pored mene, da vidite kako ću da upraznim mesto za svoje lično unapređenje. Uvedite našeg prethodnika u svetu odaju.

U dvorani nastade komešanje, a Pavijon, izvinivši se i zahvalivši na ponuđenom počasnom sedištu, sede u donjem kraju stola. Njegovi pratioci stajali su zbijeni iza njega, te su donekle ličili na stado ovaca koje se, kako se često da videti kad im se približi neki tuđ pas, prikupe iza staroga ovna prethodnika, jer smatraju da on, po svom zvanju i položaju, mora da ima više hrabrosti nego one. Nedaleko od toga mesta sedeo je jedan veoma lep mladić, vanbračni sin, kako se pričalo, divljačnoga Lamarka, prema kome je ovaj ponekad pokazivao naklonost pa čak i nežnost. Majka toga mladića, jedna lepa naložnica, poginula je od udarca što joj ga je zadao svirepi zapovednik u jednom trenutku pijanstva ili ljubomore, i njena smrt izazvala je u njenom tiraninu onoliko kajanje koliko je on bio sposoban da oseti. Njegova naklonost prema nadživelom siročetu možda je delom poticala otuda. Kventin, koji je o ovoj pojedinosti zapovednikove ličnosti saznao od starog biskupa, stao je što je mogao bliže tome mladiću, rešen da od njega načini na bilo koji način ili taoca ili zaštitnika ako ne bi našli drugog načina da se spasu.

Dok su svi napregnuto očekivali da vide šta će se dogoditi posle naređenja koje silnik beše izdao, jedan od Pavijonovih pristalica došapnu Peteru:

— Zar nije naš starešina kazao za ovu devojku da je ona njegova ćerka? Samo to ne može ni u kom slučaju da bude naša Trudhen. Ova snažna devojka viša je od nje za čitava dva palca, a eno ispod vela viri joj crn uvojak kose. Tako mi svetog Mihaila sa Velike Pijace, onda biste mogli isto tako da kažete za kožu crnog vola da je od bele junice!

— Ćut! Ćut! — reče Peter dosta prisebno. — Šta je s tim ako naš starešina namerava da ukrade jednu srnu iz biskupovog košutnjaka ovde bez znanja naše dobre gospodarice? I zar treba da ga ti ili ja pri tom uhodimo?

— To ja i nameravam, brate, — odgovori drugi — mada nikad ne bih pomislio da će on u svojim godinama postati kradljivac srna. Trista mu muka, kakva stidljiva vila! Pazi kako se zgurila na onoj stolici, iza leđa celog ovog naroda, da bi izbegla poglede Lamarkovaca. Ali, pazi, pazi! Šta hoće to da urade sa jadnim starim biskupom?

Dok je on govorio, biskupa Liježa, Luja Burbonskog, uvukoše grube soldatčine u dvoranu Šegovog sopstvenog dvora. Njegova razbarušena kosa i brada, kao i pocepano odelo, bili su jasan dokaz zlostavljanja koje je već nad njim izvršeno; a neke od njegovih sveštenih odeždi izgleda da su mu na brzinu navukli kako su stigli, da bi izvrgli ruglu i podsmehu njegovo zvanje i dostojanstvo. Ali je Kventin morao da smatra za veliku sreću što je grofica Izabela — koja bi iskazivanjem svojih osećanja mogla da oda svoju tajnu i da dovede u opasnost svoju bezbednost ako bi videla svog zaštitnika u tako očajnom stanju — sedela tako da nije ni čula ni videla šta se sve sprema. Zato se Kventin pažljivo namesti ispred nje da joj onemogući da vidi, a isto tako i da je drugi ne bi posmatrali.

Događaj koji se odigrao posle toga bio je kratak i jeziv. Kad nesrećnog prvosveštenika dovedoše pred postolje na kome je sedeo divljačni zapovednik, on, iako se u dotadašnjem svom životu odlikovao svojom blagom i dobrodušnom naravi, pokaza u ovoj smrtnoj opasnosti takvu svest o svom dostojanstvu i plemenitom poreklu, kakva je dolikovala visokome rodu od koga je poticao. Pogled mu je bio miran i bez straha; njegovi pokreti, kad ga pustiše grube ruke koje ga behu tu dovukle, bili su otmeni i u isto vreme smireni. Držao se u isti mah i kao plemić-vlastelin i kao hrišćanski mučenik. Toliko je čak i sam Lamark bio pokoleban čvrstim držanjem svoga zarobljenika i sećanjem na dobročinstva koja je ranije od njega primio, da je izgledao neodlučan, a oči su mu bile oborene ka zemlji. I tek pošto je Ispraznio veliki pehar vina i povratio svome pogledu i držanju staru nadmenu drskost, obrati se ovako svome nesrećnom sužnju:

— Luje Burbonski, — reče besomučni vojnik, a pritom je disao usiljeno, stezao pesnice, stiskao zube i pravio razne pokrete da bi pojačao i podržao svoju urođenu surovost — ja sam tražio vaše prijateljstvo, a vi ste me odgurnuli. Šta biste sad dali da je bilo drukčije? Nikele, budi spreman.

Kasapin se diže, zgrabi svoje oruđe, pa se prikrade pozadi Lamarkove naslonjače i stade sa uzdignutom satarom u svojim golim i snažnim rukama.

— Pogledaj ovoga čoveka, Luje Burbonski, — reče Lamark opet. — Kakav li ćeš sporazum sad ponuditi da izbegneš ovaj opasan trenutak?

Biskup baci setan ali nepokoleban pogled na toga groznog slugu, koji je izgledao spreman da izvrši volju silnikovu, pa zatim reče čvrstim glasom:

— Čuj me, Viljeme od Lamarka, i svi pobožni ljudi, ako ima ijednog ovde koji zaslužuje to ime. Čujte jedini uslov sporazuma koji mogu ponuditi ovom razbojniku. Viljeme od Lamarka, ti si podstakao na pobunu jednu carsku varoš, napao si i zauzeo dvor jednoga kneza Svetog Nemačkog Carstva, pobio njegove ljude, opljačkao njegova dobra i zlostavljao njegovu ličnost. Zbog ovoga si zaslužio da budeš oglašen za odmetnika od carstva i za begunca, i da budeš lišen svih prava i poseda. No ti si učinio i nešto gore od toga. Ti si prekršio i nešto više nego što su obični ljudski zakoni, i zaslužio si nešto gore nego što je obična ljudska osveta. Ti si nasilno prodro u svetilište gospodnje, nasilničkim rukama zlostavljao si jednog crkvenog oca, oskrnavio si dom gospodnji krvlju i pljačkom, kao bogohulni razbojnik...

— Jesi li već završio? — reče Lamark, prekidajući ga besno i lupajući nogom o pod.

— Nisam, — odgovori prvosveštenik — jer ti još nisam kazao uslove koje si tražio da čuješ od mene.

— Nastavi, — reče Lamark i neka mi ti uslovi budu više po volji nego predgovor, inače teško tvojoj sedoj glavi! — Zatim se baci natrag na sedište, pa poče škrgutati zubima sve dok mu pena ne poteče sa usana, kao što teče sa zuba divlje životinje čije je ime i kožu nosio.

— Eto, to su tvoji zločini — zaključi biskup mirno i odlučno. — A sad čuj uslove koje kao milosrdni poglavar i hrišćanski velikodostojnik — ostavljajući na stranu svaku ličnu uvredu i praštajući svaku posebnu povredu — ja nudim milostivo. Baci na zemlju svoju zapovedničku palicu, odreci se vlasti, pusti na slobodu zarobljenike, vrati plen koji si uzeo, razdeli svu svoju ostalu imovinu, da bi pomogao onima koje si ti načinio siročićima i udovicama, obuci se u kostret i pospi se pepelom, uzmi hadžijsku palicu u ruke, pa pođi bosonog na poklonjenje u Rim, a mi ćemo se lično zauzeti kod carevinskog veća u Regensburgu za tvoj život, a kod našeg svetog oca pape za tvoju grešnu dušu.

Dok je Luj Burbonski predlagao ove uslove odlučnim glasom kao da još sedi na svom vladičanskom prestolu i kao da silnik kleči preklinjući za milost pred njegovim nogama, tiranin se polako podiže sa sedišta, a zaprepašćenje kojim je isprva bio ispunjen prelazilo je postepeno u gnev. Najzad, kad biskup ućuta, on pogleda u Nikela Bloka i diže prst ne rekavši ni jednu jedinu reč. Ubica udari kao da vrši svoj posao na klanici, i ubije ga) biskup se sroza, bez ijednog krika, pokraj svog sopstvenog vladičanskog prestola. Liježani, koji nisu očekivali tako jezivu nesreću, jer su se nadali da će čuti kako se pregovori završavaju sporazumom, skočiše na noge složno, sa uzvicima gnušanja i pozivima na osvetu.

Ali Viljem od Lamarka, nadvišujući svojim strahovitim glasom opštu graju, i mlatarajući pesnicom i ispruženom mišicom, viknu iz sveg glasa:

— Šta je to, vi svinje liješke, vi što se valjate po blatu Meze! Zar se vi usuđujete da se merite sa Ardenskim Divljim Veprom? Napred, mladunci Divljeg Vepra! (Tim izrazom je i on, kao i drugi, često nazivao svoje vojnike). — Neka ovi flamanski krmci vide vaše zube!

Svaki od njegovih pristalica ustade na tu zapovest, pa kako su bili izmešani sa svojim doskorašnjim saveznicima i unapred pripremljeni za takav prepad, svaki od njih za tren oka ščepa svog najbližeg suseda za vrat, dok je desnom rukom uzmahivao velikim nožem, koji je blistao na svetlosti svetiljki i na mesečini. Svaka ruka je bila podignuta, ali nijedna nije zadavala udarac, jer su žrtve bile suviše iznenađene da bi davale otpor, a Lamarku je verovatno i bio cilj da samo zastraši svoje građanske saveznike.

Ali hrabrost Kventina Dervarda, koji je bio brz i dovitljiv u odlučivanju više nego što je to obično u njegovim godinama, a još i podstaknut tog trenutka svim onim što je moglo da pojača njegovu urođenu oštroumnost i odlučnost, dade nov obrt tom događaju. Ugledajući se na Lamarkove pristalice, on skoči na Karla Ebersona, sina njihovog vođe, pa savladavši ga bez po muke, držao je svoj nož na mladićevom grlu, vičući:

— Je li to vaša igra? Onda ću i ja odigrati svoju ulogu u njoj!

— Stoj! stoj! —uzviknu Lamark, — ovo je samo šala, samo šala! Zar mislite da bih ja hteo da uvredim svoje dobre prijatelje i saveznike iz grada Liježa! Vojnici, k sebi ruke! Sednite! Iznesite ovu strvinu (pa gurnu biskupov leš nogom) koja je izazvala ovu svađu među prijateljima, pa utopimo zlovolju u ponovnoj pijanci.

Svi spustiše ruke. Građani i vojnici stajali su i gledali jedni u druge, kao da nisu dobro znali da li su prijatelji ili protivnici. Kventin iskoristi taj trenutak pa reče:

— Čujte me, Viljeme od Lamarka, i vi građani i stanovnici Liježa, a vi, mladi gospodine, budite mirni (jer je mladić Karl pokušavao da se otrgne od njega). Ništa vam se neće dogoditi, sem ako se ne ponovi još koja takva oštroumna šala.

— Ko si ti, do sto đavola, — reče zabezeknuti Lamark — ti koji si došao da postavljaš uslove i da uzimaš taoce od nas u našoj sopstvenoj jazbini, od nas koji iznuđujemo taoce od drugih, ali ih ne dajemo nikome?

— Ja sam službenik francuskog kralja Luja, — reče Kventin smelo — strelac Škotske garde, kao što donekle možete videti po mom govoru i odelu. Ja sam ovde zato da posmatram vaše postupke i da podnesem izveštaj o tome. Ali sam iznenađen što vidim ovde pre neznabošce nego hrišćane i ludake pre nego razumne ljude. Vojska Karla Burgonjskog samo što nije krenula na vas. A ako želite da vam Francuska pruži pomoć, morate se drukčije ponašati. Što se vas tiče, Liježani, savetujem vam da se vratite odmah u svoju varoš; a ko vam god bude pravio ma kakve smetnje pri vašem odlasku, ja ću ga proglasiti za neprijatelja moga gospodara, premilostivog kralja Francuske.

— Francuska i Lijež! Francuska i Lijež! — povikaše Pavijonovi pratioci i neki drugi građani, kojima poče da se vraća hrabrost posle odvažnog Kventinovog govora.

— Francuska i Lijež, i živeo hrabri strelac! Hoćemo da živimo i da umremo s njim!

Viljem od Lamarka sevao je očima, pa zgrabio svoj nož, kao da hoće da njim gađa pravo u srce tog drskog govornika. Ali, bacivši pogled unaokolo, pročita u očima svojih vojnika nešto što je čak i on sam morao da poštuje.

Mnogi od njih bili su Francuzi, i svi oni znali su za potajnu pomoć koju je Viljem dobivao u ljudima i novcu od te kraljevine. Osim toga, nekoji od njih bili su prestravljeni nasilničkim i skrnavnim delom koje je maločas izvršeno. Ime Karla Burgonjskog, čoveka koga će verovatno dovesti do besa dela izvršena te noći, .zvučalo je kao uzbudljiva opomena, te iako su bili ošamućeni, ipak su sa strahom uviđali kakva bi to bila krajnja politička netaktičnost ako bi se u isti mah zavadili sa Liježanima i izazvali gnev francuskog vladara. Ukratko rečeno, Lamark uvide da ga čak ni njegovi ljudi ne bi podržavali u bilo kome daljem nasilničkom delu, pa ublaživši strašan izraz svoga lica i očiju, izjavi „da on nema ni najmanju zlu nameru protiv svojih prijatelja iz Liježa, i da im je svima slobodno da odu iz Šonvalda kad god im se svidi, iako se on nadao da će oni hteti da se provesele s njim bar jednu noć u čast njihove pobede.“ On dodade, mirnije nego obično, da bi on „bio gotov da stupi u pregovore odnosno podele plena i preduzimanja mera za njihovu uzajamnu odbranu bilo već sutradan, ili čim to oni budu hteli. Međutim, on se nada da će škotski plemić izvoleti da počastvuje njegovu svečanost i ostati celu noć u Šonvaldu.“

Mladi Škotlanđanin se zahvali sa svoje strane, ali reče da se njegovo kretanje mora da upravlja prema Pavijonovom, jer je on naročito upućen da stupi u vezu s njim lično, ali da će nesumnjivo rado poći s njim kad se prvom prilikom bude vratio u štab hrabroga Viljema od Lamarka.

— Ako se vi upravljate prema meni, — reče Pavijon žurno i glasno — onda ima izgleda da ćete napustiti Šonvald bez i trenutka oklevanja. Ali ako ne nameravate da dođete u Šonvald drukčije osim zajedno sa mnom, onda nema izgleda da ćete ga uskoro ponovo videti.

Ovaj drugi deo svoga govora promrmljao je časni građanin kao za sebe, jer je strahovao od posledica ako bi glasno dao oduške svojim osećanjima, koja ipak nije mogao sasvim da uguši.

— Budite uz mene, moji čili nožarski momci, — reče on svojoj telesnoj straži, — pa ćemo se izvući što brže možemo iz ove lopovske pećine.

Većina uglednih Liježana izgleda da su bili sličnog mišljenja kao njihov odbornik, te radost zbog osvajanja Šonvalda nije bila ništa prema onoj koja je sad izbijala zbog mogućnosti da se iz njega izvuku zdravi i čitavi. Pustiše ih da iziđu iz zamka ne praveći im nikakve smetnje, i Kventin je bio radostan kad okrete leđa onim užasnim bedemima.

Prvi put otkako behu ušli u onu groznu dvoranu, Kventin se usudi da zapita mladu groficu kako joj je.

— Dobro, dobro, — odgovori ona grozničavo žurno — odlično. Nemojte se zaustavljati da biste me pitali; ne treba da izgubimo nijedan trenutak u razgovoru. Bežimo, bežimo!

Ona pokuša da ubrza korak dok je govorila, ali sa toliko malo uspeha, da bi svakako pala od iznurenosti da je Dervard nije pridržao. Nežno kao majka kad izvodi svoje dete iz opasnosti, mladi Škotlanđanin diže u naručje svoj dragoceni teret. I kad ga ona zagrli jednom rukom oko vrata, ne misleći ni na šta drugo osim na bežanje, on ne zažali što je te noći preživeo tolike opasnosti, kad je njihov završetak bio ovakav.

A časnog gradskog predsednika takođe su pridržavali i vukli napred njegov verni savetnik Peter i još jedan njegov službenik. I tako, zadihani od žurbe, stigoše na obalu reke, pošto su susreli mnoge grupe građana koji su tumarali u želji da saznadu događaje prilikom osvajanja zamka, i da li je istina ono što se već šaputalo unaokolo, da su se osvajači međusobno zavadili.

Izbegavajući njihovu radoznalost što su bolje mogli, Peter i nekoliko njegovih drugova, posle dužeg traženja, nabaviše jedan čamac za celo društvo, pa tako nađoše i zgodnu priliku da se malo odmore, što je bilo dobrodošlo Izabeli, koja je i dalje ležala skoro nepomična u naručju svoga izbavitelja, a tako isto i uvaženom gradskom starešini. Ovaj, pošto se isprekidanim rečima zahvalio Dervardu, čije su misli u tom trenutku bile odveć zauzete da bi mu mogao odgovoriti, započe dugačku besedu, upućenu Peteru, o svojoj hrabrosti i dobrodušnosti, i opasnostima kojima ga je ta vrlina izložila kako ovaj put tako i u tolikim drugim prilikama.

— Petere, Petere, — reče on, nastavljajući opet svoju sinoćnu tužbalicu — da nemam junačko srce, nikad se ja ne bih bio usprotivio plaćanju građanskog dvaestka, i to onda kad je svak živi bio voljan da ga plaća. Zaista, manje odvažno srce ne bi me zavelo u ovu bitku sličnu onoj kod Sen-Trona, gde me je jedan henolski oklopnik gurnuo kopljem u jarak pun blata, iz koga se ni pomoću sve svoje tadanje srčanosti i okretnosti nisam mogao izvući sve dok se bitka nije svršila. Zbilja, Petere, sinoć me je ta moja hrabrost čak namamila u odveć tesan oklop, koji bi mi doneo smrt da mi nije pomogao ovaj odvažni mladi plemić, čiji je zanat borba, u čemu mu od sveg srca želim sreću. A što se tiče nežnosti moga srca, Petere, ona me je načinila siromahom, to jest, ostao bih siromah, da samo nisam umeo da se probijem kroz ovaj grešni život. A bog zna kakve me još nevolje čekaju zbog nje, sa svim tim vlastelinkama groficama i čuvanjem tajni, zbog kojih, makoliko ja malo znao o njima, mogu da izgubim polovinu svoga imanja, pa još i glavu kao pride.

Kventin nije mogao više da ćuti, nego ga uveri da, ma kolikoj se opasnosti ili šteti on izlagao radi mlade dame koja je sad pod njegovom zaštitom, to će mu se sa zahvalnošću priznati i ukoliko god bude mogućno i naknaditi.

— Zahvaljujem vam, mladi gospodine viteže i strelče, zahvaljujem vam — odgovori građanin Liježa. — Ali ko vam je to rekao da ja od vas želim ma kakvu naknadu što sam izvršio dužnost časnog čoveka? Ja sam samo žalio što će mi to naneti štetu ovako ili onako, i nadam se da mi je dopušteno da to kažem svome zameniku, a ne gunđam ni zbog gubitka ni zbog opasnosti.

Kventin iz ovoga zaključi da je ovaj njegov sadašnji prijatelj jedan od onih mnogobrojnih dobrotvora koji pomažu drugima ali se za to naplaćuju gunđanjem, bez ikakve druge namere osim da isticanjem svojih patnji ukažu malo na dragocene usluge koje su ih prouzrokovale, pa zato on sad mudro ućuta i pusti načelnika da mrmlja svome zameniku o opasnostima i gubicima na koje je naišao zbog svoga staranja o opštem dobru i zbog nesebičnih usluga pojedincima, — i tako sve dok ne stigoše u njegov dom.

U samoj stvari, taj časni građanin osećao je da je izgubio malo od svoga dostojanstva što je dopustio da mladi tuđinac preuzme vođstvo u onom opasnom trenutku koji je bio nastupio u velikoj dvorani zamka Šonvalda. I mada je njemu tada godio ishod Dervardovog mešanja, ipak posle malo razmišljanja, učinilo mu se da je njegova sopstvena važnost time okrnjena, te se sad trudio da to nadoknadi. Zato poče preuveličavati svoje pravo na zahvalnost koju mu duguje čitav njegov zavičaj uopšte, a posebno njegovi prijatelji, a još posebnije grofica od Kroa i njen mladi zaštitnik.

Ali kad se čamac zaustavi na kraju njegove bašte i kad se on, uz pripomoć Petera, iskrca na obalu, izgledalo je kao da je dodir sopstvenoga praga odjednom odagnao osećanja povređene sujete i zavisti, i preobratio tog demagoga zlovoljnog zbog pomračene slave, u poštenog, ljubaznog, gostoprimljivog i prijateljskog domaćina. On glasno pozva Trudhen, i ona se ubrzo pojavi, jer su strah i strepnja malom broju Liježana dopustili da spavaju te burne noći. Gertrudi pade u deo dužnost da se najpažljivije stara o lepoj i poluonesvesloj tuđinki; i dok se u isti mah divila njenim čarima i žalila njenu nevolju, vršila je domaćičku dužnost revnosno i nežno kao sestra.

Iako je bilo kasno i mada je načelnik izgledao umoran, ipak je Kventin imao muke da izbegne bocu izvrsnog i skupocenog vina, starog koliko i bitka kod Azenkura. I on bi morao, mada nerado, da popije svoj deo, da se nije pojavila mati porodice, koja je, na Pavijonovo glasno traženje da mu se dadu ključevi od podruma, izišla iz svoje spavaće sobe. Bila je to vedra i živahna ženica, lepa u svoje vreme, no već od pre dosta godina njene glavne odlike bile su: crven i šiljat nos, kreštav glas i čvrsta odluka da načelnik, s obzirom na vlast koju je imao da vrši izvan kuće, treba da ostane pod strogom disciplinom u samoj kući.

Čim ona razumede o čemu se prepiru njen muž i njegov gost, ona izjavi odsečno da je njen muž imao i suviše prilika da pije vina, pa ne mora još i naročito da ih traži.

I ne samo da se za ispunjenje njegovog zahteva nije poslužila nijednim od ključeva iz ogromnog svežnja koji joj je na srebrnom lancu visio o pojasu, nego mu okrete leđa bez ikakvog obzira i odvede Kventina u jednu lepo uređenu i prijatnu sobu u kojoj je trebalo da prenoći, i u kojoj je bilo takvih ugodnosti za odmor i okrepljenje o kakvima on dotada nije ni slutio da postoje, toliko su bogati Flamanci u pogledu domaćih ugodnosti prevazilazili ne samo siromašne i neuglađene Škotlanđane, nego i same Francuze.

BEKSTVO

— A sad naredi da jurnem u boj,

Pa ću i nemoguće prepreke sve

Savladati ipak ja.

_  _  _  _  _  _  _  _  _  _  _  _  _

— Čim kreneš, za tobom ću ja

S hrabrošću novom poći

U kakve bilo podvige.

„Julije Cezar”

I pored izvesne mešavine radosti i straha, sumnje, strepnje i drugih uzbudljivih osećanja, ipak je iznurenost usled jučerašnjeg napora bila tolika, da je savladala mladog Škotlanđanina, te on zaspa dubokim i teškim snom, koji je trajao do kasno sutradan, kad njegov ugledni domaćin uđe u sobu sa zabrinutim izrazom na licu.

On sede pored postelje svoga gosta i započe jedan dug i zamršen govor o domaćim dužnostima u braku, a posebno o tome da muževi, kad god se u mišljenju ne slažu sa svojim ženama, moraju po svaku cenu da održe svoju ogromnu nadmoćnost u vlasti i pravima. Kventin ga je slušao sa izvesnom strepnjom. On je znao da supruzi, poput drugih zaraćenih sila, ponekad rado pevaju „Tebe boga hvalim“, i više vole da prikriju svoj poraz nego da slave pobedu. Zato on pohita da ispita tu stvar podrobnije, rekavši kako se on nada da njihov dolazak nije pričinio nikakvu neprijatnost domaćici ove kuće.

— Neprijatnost! Ne, — odgovori načelnik — pre ćete zateći nespremnu svaku drugu ženu samo ne mama-Mabelu, uvek radosnu da ugosti svoje prijatelje, koje uvek čeka čista soba i ukusan obed, a s božjim blagoslovom i postelja je ugodna i trpeza puna. Nema gostoljubivije žene na svetu; samo, šteta što joj je narav pomalo čudna.

— Jednom rečju, naše bavljenje ovde joj je neprijatno? — reče Škotlanđanin, pa skoči s postelje i poče žurno da se oblači. — Kad bih samo znao pouzdano da je grofica Izabela sposobna za putovanje posle onih užasa prošle noći, mi ne bismo povećavali tu neprijatnost ostajući ovde ma i trenutak duže.

— Pa to isto kazala je i mlada grofica mama-Mabeli — reče Pavijon. — I zbilja, voleo bih da ste videli rumenilo koje joj je oblilo lice kad je to rekla. Mlekarka koja se klizala pet milja do trga, šibana ledenim vetrom, bila bi pravi beli krin u poređenju s njom. Ne čudim se ako je mama-Mabela malo zavidljiva, jadna moja dušica.

— Je li možda grofica Izabela napustila svoju sobu? — reče mladić nastavljajući da se sprema brže nego dotada.

— Jeste, — reče Pavijon — i ona očekuje vaš dolazak vrlo nestrpljivo da rešite kojim ćete putem ići, pošto ste oboje odlučili da idete. Ali se nadam da ćete sačekati doručak?

— Zašto mi to niste ranije kazali? — reče Dervard nestrpljivo.

— Polako, polako! — reče načelnik. — Čini mi se da sam vam prerano kazao, ako to izaziva kod vas takvu žurbu i uzrujanost. Sada bih imao da vam kažem još nešto, ako samo imate malo strpljenja da me saslušate.

— Kažite to, časni gospodaru, što pre i što brže možete. Slušam vas predano.

— Onda dobro, — nastavi načelnik. Ja imam samo to da kažem, da Trudhen, kojoj je žao što se rastaje od one ljupke grofice kao da joj je ona sestra, preporučuje vam da se prerušite drukčije, jer se po varoši govori kako grofice od Kroa putuju ovuda u pokloničkom odelu, i da ih prati jedan francuski telohranitelj iz odreda škotskih strelaca. Priča se još da je jednu od njih odveo neki Ciganin u Šonvald kad smo mi odande otišli. I još se govori da je taj isti Ciganin uverio Viljema od Lamarka da vama nije poverena nikakva poruka ni za njega ni za dobre stanovnike Liježa, i da ste vi ukrali i odveli mladu groficu i da putujete s njom kao njen dragan. Sve ove novosti došle su iz Šonvalda jutros, i za njih smo saznali i mi i drugi gradski savetnici, koji ne znaju tačno šta treba o tome da misle. Jer, iako mi lično smatramo da je Viljem od Lamarka bio malo odveć surov i prema biskupu i prema nama, ipak mnogi veruju da je on u osnovi dobrodušan, to jest kad je trezan, i da je on jedini zapovednik na svetu koji može da nas vodi protiv Burgonjskog vojvode. I zaista, u sadanjim prilikama, i ja sam donekle mišljenja da mi moramo da budemo u prijateljskim odnosima s njim jer smo otišli odveć daleko da bismo se mogli vratiti.

— Vaša ćerka nam dobro savetuje — reče Kventin Dervard, uzdržavajući se od prekora i zamerki, jer je uviđao da bi verovatno bilo nekorisno pokušati da se pokoleba jedna odluka koju je časni načelnik usvojio u saglasnosti i sa predrasudama svojih drugova i sa težnjama svoje žene. — Vaša kći savetuje dobro. Mi moramo poći prerušeni, i to odmah. Nadam se da se možemo osloniti na vas da ćete sve držati u potrebnoj tajnosti i pribaviti nam sredstva za bekstvo?

— Od sveg srca, od sveg srca — reče čestiti građanin, jer ni sam nije bio mnogo zadovoljan dostojnošću ovoga držanja, pa je jedva čekao da nađe neki način da to popravi. — Ja ne mogu nikad zaboraviti zahvalnost koju vam dugujem što ste mi prošle noći spasli život, i onda kad ste mi otkopčali onaj prokleti čelični prsnik, i kad ste me izbavili iz onog drugog škripca, koji je bio još opasniji, jer su onaj Divlji Vepar i njegovi nerasti ličili više na đavole nego na ljude. Zato ću i ja vama biti veran kao oštrica balčaku, kako kažu naši nožari, koji su najbolji na celome svetu. A sad, pošto ste gotovi, pođite ovamo, pa ćete videti koliko imam poverenja u vas.

Načelnik ga odvede iz sobe u kojoj je Kventin spavao u svoju kancelariju u kojoj je svršavao svoje trgovačke poslove, pa pošto je zaključao vrata i bacio jedan oštar i oprezan pogled oko sebe, otvori jednu tajnu i zasvođenu sobicu iza zidnog zastora, u kojoj je bilo nekoliko gvozdenih kovčega. On otvori jedan koji je bio pun zlatnih guldena i stavi ga na raspoloženje Kventinu da uzme koliko god smatra da je potrebno za troškove i njegove saputnice i za njegove.

Kako je novac kojim je Kventin bio snabdeven kad je polazio iz Plesija bio sad skoro sav potrošen, on se nije ustezao da primi dve stotine zlatnih guldena, te tako skide težak teret sa srca Pavijonu, koji je smatrao da se ovom po njega štetnom pogodbom — u kojoj je on ispao dobrovoljni poverilac — čini naknada za povredu gostoprimstva, na koju su ga uglavnom primorali razni obziri.

Pošto je brižljivo zabravio svoju riznicu, bogati Flamanac zatim odvede svoga gosta u sobu za primanje, gde ovaj zateče groficu potpuno krepku i duševno i telesno, mada bledu zbog svih onih sinoćnih prizora. Ona je bila obučena kao flamanska devojka iz srednjeg staleža. Nikog drugog tu nije bilo izuzev Trudhen, koja je marljivo dopunjavala grofičino odelo i davala joj uputstva kako da se ponaša. Grofica mu pruži ruku, pa pošto je on s puno poštovanja poljubi, reče mu:

— Gospodine Kventine, mi moramo da se rastanemo od naših ovdašnjih prijatelja, inače bih navukli na njih jedan deo bede koja me stalno progoni otkako mi je otac umro. Vi treba da promenite odelo i pođete sa mnom, osim ako i vama nije dosadilo da se prijateljski starate o jednom tako zlosrećnom biću.

— Meni! Zar meni da je dosadilo da budem vaš pratilac! Do na kraj sveta bdiću ja nad vama! Ali vi, vi sami, da li ste dorasli zadatku koga se laćate? Možete li vi, posle onih sinoćnih strahota...

— Nemojte me na njih podsećati! — odgovori grofica. — Ja se sećam samo neke zbrke kao u jezivom snu. Je li presvetli biskup pobegao?

— Nadam se da je u slobodi — reče Kventin dajući znak Pavijonu da ćuti, jer je ovaj izgleda baš hteo da započne jezivu pripovest o tome.

— Da li ćemo moći da mu se pridružimo? Je li prikupio nešto oružane sile? — reče grofica.

— Jedine njegove nade upućene su nebu — reče Škotlanđanin. — Ali ma kud vi zaželeli da idete, ja ću biti pored vas kao odlučan vođa i zaštitnik.

— Razmislićemo o tome, — reče Izabela, pa posle jednog trenutka ćutanja dodade: — Ja bih najradije otišla u neki manastir, ali se bojim da bi to bila slaba zaštita od onih koji me progone.

— Hm! hm! — reče načelnik. — Ja vam baš ne bih preporučio nijedan manastir u Liješkoj oblasti; jer Ardenski Divlji Vepar, iako je uglavnom junačan vojskovođa, veran saveznik i prijatelj naše varoši, ipak je dosta nezgodne ćudi i uopšte malo poštuje svete obitelji, samostane, ženske manastire i tome slično. Govori se da ima dvadesetak kaluđerica, to jest bivših kaluđerica, koje stalno idu sa njegovom družinom.

— Pripremite se brzo, gospodine Dervarde, — reče Izabela prekidajući tu pojedinost — pošto se neophodno moram osloniti na vašu vernost.

Tek što načelnik i Kventin napustiše sobu, a Izabela poče da postavlja Gertrudi razna pitanja o putevima i ostalom, i to tako jasno i umesno, da se ona nije mogla uzdržati da ne uzvikne:

— Gospođo, ja vam se divim! Ja sam slušala o muškoj duševnoj čvrstini, ali mi se čini da je vi imate više nego što je ijedno ljudsko biće može imati.

— Nevolja, draga prijateljice, nevolja je mati hrabrosti i dovitljivosti — odgovori grofica. — Još nedavno ja sam mogla pasti u nesvest kad bih videla kap krvi iz najobičnije posekotine. A otada sam gledala kako ljudska krv teče oko mene tako reći potocima, pa sam ipak sačuvala razum i prisebnost. Nemojte misliti da mi je to bilo lako — dodade, spuštajući na Gertrudinu mišicu svoju drhtavu ruku, mada je i dalje govorila čvrstim glasom — Moja osećanja su slična posadi koju opsedaju bezbrojni neprijatelji i samo najčvršća odlučnost može da ih spreči da ne jurnu na sve strane i u svakom trenutku. Da je moj položaj manje opasan nego što je, i kad ne bih bila svesna da za mene jedina mogućnost da izbegnem sudbinu užasniju od same smrti leži u tome da sačuvam pamćenje i prisebnost, Gertruda, ja bih se ovog trenutka bacila u vaše naručje, da olakšam srcu koje hoće da mi prepukne, i dala bih maha suzama od užasa, kakvima još niko smrtno ucveljen plakao nije.

— Ne činite to, plemenita gospođo! — reče sažaljiva Flamanka. — Priberite hrabrost, čitajte svoje molitve i oslonite se na boga; jer ako je bog ikada poslao spasioca nekome kome preti smrtna opasnost, onda vam je bez svake sumnje odredio ovog odvažnog i neustrašivog mladog plemića. Ima jedan mladić — dodade pocrvenevši jako — za koga se pomalo interesujem. Nemojte ništa reći mome ocu, ali ja sam poručila mome vereniku, Hansu Gloveru da vas sačeka kod istočne gradske kapije, a da mi više nikad ne iziđe na oči ako mi ne javi da vas je izveo zdrave i čitave izvan naše oblasti.

Jedini način na koji je mlada grofica mogla da izrazi svoju zahvalnost toj iskrenoj i dobrodušnoj varoškoj devojci, bio je da je poljubi nežno. Devojka joj s puno ljubavi uzvrati poljubac, pa dodade s osmehom:

— Eto, ako dve devojke i njihovi odani mladići ne mogu da uspeju u prerušavanju u bekstvu, onda znači da se zbilja svet izmenio, i da nije onakav kakav sam čula da je bio.

Jedan deo ovoga govora ponovo natera rumenilo na grofičine blede obraze, i ono se ne smanji kad se Kventin iznenadno pojavi. On uđe potpuno obučen kao imućni flamanski seljak, u prazničnom odelu dobivenom od Petera, koji je pokazao svoju naklonost prema mladom Škotlanđaninu gotovošću sa kojom ga se lišio da bi ga njemu stavio na raspoloženje. On se u isto vreme zakle:

— Neka me štave i razapinju gore nego što je ikad to bila juneća koža, ali od mene neće saznati ništa što bi izdalo te mlade ljude.

Mama-Mabela, koja zaista nije želela nikakvo zlo grofici i njenom pratiocu, nabavila im je dva snažna konja da bi oslobodila svoju kuću i porodicu opasnosti koja bi im pretila ako bi i dalje zadržala ono dvoje u svom domu. Sa velikim zadovoljstvom gledala je kako uzjahaše konje i pođoše. Pre toga ona im još reče da će pronaći put do istočne kapije, ako budu pažljivo motrili na Petera, koji će ići u tom pravcu kao njihov putovođa, ali ne održavajući nikakvu vidljivu vezu s njima. Tek što njeni gosti odoše, a mama-Mabela ne propusti priliku da očita jednu dugu korisnu lekciju Trudheni o besmislenosti čitanja romana, usled čega su gizdave dvorske dame postale tako smele i razuzdane, da umesto da se potrude da nauče častan kućevni posao, one moraju da jašu, zbilja kao kakve pustolovke, po svetu bez ikakvog boljeg pratioca osim nekakvog besposlenog štitonoše, raskalašnog paža ili razvratnog strelca iz belog sveta, — a sve sa velikom opasnošću po svoje zdravlje, sa trošenjem imovine i nepopravljivom štetom po svoj ugled.

Sve ovo slušala je Gertruda ćuteći i ne odgovarajući. Ali, s obzirom na njen karakter moglo bi se posumnjati da je ona izvela onaj koristan zaključak koji je njena mati nameravala da joj nametne.

Međutim, putnici stigoše do istočne gradske kapije, pošto su prošli kroz gomile ljudi, koji su srećom bili suviše zauzeti političkim događajima i glasovima koji su tog časa kružili da bi obratili pažnju na taj par, koji nije na sebi imao ničega zbog čega bi njegova pojava bila zapažena. Straža ih propusti, zahvaljujući jednoj dozvoli koju behu dobili od Pavijona, ali sa potpisom njegovoga druga Ruslera, pa se oprostiše sa Peterom Gajslerom, poželevši prijateljski, mada žurno, svako dobro jedno drugome. Odmah zatim pridruži im se jedan snažan mladić jašući na dobrom sivom konju. On se odmah predstavi kao verenik Gertrude Pavijon. Bio je to mlad momak sa dobroćudnim flamanskim licem, koje istina nije bilo baš dubokoumno, ali je pokazivalo više veselosti i vedrine nego duhovitosti, te grofica i nehotice pomisli da je on jedva dostojan da bude verenik velikodušne Trudhen. No pri svem tom, on je izgleda od sveg srca želeo da doprinese ostvarenju planova koje je ona stvorila da bi im pomogla, jer pošto ih pozdravi veoma učtivo, zapita groficu na flamanskom narečju kojim putem želi da je on vodi.

— Vodite me — reče ona — ka najbližem gradu na granici Brabanta.

— Znači da ste odredili cilj i svrhu vašeg putovanja? — reče Kventin terajući svoga konja bliže Izabelinom i govoreći francuskim jezikom, koji njihov putovođa nije znao.

— Nesumnjivo, — odgovori mlada vlastelinka — jer u mom sadašnjem položaju moglo bi mi mnogo naškoditi ako bih produžavala putovanje pod ovakvim okolnostima, kad se već i onako ono mora završiti u tamnici.

— U tamnici? — reče Kventin.

— Da, prijatelju, u tamnici. Ali ću se ja pobrinuti da vi tamo ne dospete.

— Nemojte govoriti, nemojte misliti o meni! — reče Kventin. — Samo da ja vas vidim van opasnosti, a o meni nije vredno ni misliti.

— Ne govorite tako glasno, — reče grofica Izabela — jer to može izgledati čudno našem vođi. Eno, vidite da je već izjahao ispred nas. — I zaista, dobroćudni Flamanac, postupajući onako kako je želeo da i drugi prema njemu postupaju, oslobodio ih je nezgodnog prisustva trećeg lica čim je Kventin krenuo da se približi vlastelinki. — Jest, — nastavi ona kad vide da ih niko ne posmatra — vama, prijatelju i zaštitniče, — a zašto bih se stidela da vas tako nazovem, kad je bog hteo da mi to budete? — vama moram reći da sam se odlučila da se vratim u svoju otadžbinu i da se sama predam na milost vojvodi Burgonjskom. Bio je pogrešan, iako dobronameran, savet koji me je naveo da se povučem ispod njegovog okrilja i da se stavim pod zaštitu lukavoga i dvoličnog Luja, francuskog kralja.

— I odlučili ste, znači, da postanete supruga grofa Kampobasa, nedostojnog štićenika Karlovog?

Tako je govorio Kventin, glasom u kome se unutrašnja patnja borila s njegovom željom da mu glas bude ravnodušan kao u bednog osuđenog zločinca kad, izigravajući duševnu čvrstinu koju ni približno ne oseća, pita da li je stigao nalog za izvršenje smrtne kazne.

— Ne, Dervarde, ne! — reče grofica Izabela, sedeći uspravno u sedlu. — Ni sva sila Burgonje neće moći da gurne izdanak loze od Kroa u tako mrsko stanje. Burgonja može da zapleni moje zemlje i posede, može da me zatoči u nekom manastiru; ali to je najgore što mogu da očekujem. A podneću i gore od toga pre nego što dam svoju ruku Kampobasu.

— Najgore? — reče Kventin. — A šta može biti još gore nego pljačkanje i zatočenje? Oh, razmislite dok još imate oko sebe slobodan božji vazduh i pored sebe nekoga koji će i život staviti na kocku samo da bi vas odveo u Englesku, Nemačku, pa čak i u Škotsku, gde ćete svuda naći plemenite zaštitnike. O, dok ste još u ovakvom položaju, ne odlučujte se tako naglo da se odreknete mogućnosti da steknete slobodu, taj najlepši božji dar! Lepo je pevao jedan pesnik moje otadžbine:

Ah, sloboda je čar i divota;

Oš nam daje radost života.

Tek u slobodi sve ima draži;

Ugodan život slobodu traži

Tuga i bolest, beda, teskoba,

Sve je to skupa oznaka roba.

Ona je slušala sa setnim osmehom pesmu kojom je njen vođa veličao slobodu, pa zatim, posle kraćeg ćutanja, odgovori:

— Sloboda je samo za ljude. Žena mora uvek da traži sebi zaštitnika, pošto ju je priroda načinila nesposobnom da se sama brani. A gde ću ga ja naći? Zar u onom pohotljivom Edvardu u Engleskoj, u pijanom nemačkom Venceslavu, ili negde u Škotskoj? Ah, Dervarde, da sam ja vaša sestra, i kad biste mi mogli obećati sklonište u nekoj od onih planinskih dolina koje vi tako rado opisujete, gde bih, zahvaljujući milosrđu ili malom ostatku nakita što sam ga još sačuvala, mogla da živim na miru i da zaboravim sudbinu za koju sam bila rođena; kad biste mi mogli obećati zaštitu neke ugledne starije gospe u tome kraju, ili nekog vlastelina čije bi srce bilo isto toliko verno kao i njegov mač, to bi zaista bio cilj radi koga bi bilo vredno izlagati se i dalje osudi javnosti što putujem i duže i dalje!

Bilo je drhtave nežnosti u glasu kojim je grofica Izabela učinila ovo priznanje, koje Kventina ispuni radošću, a u isti mah ga rani do dna srca. On je oklevao za trenutak pre nego što odgovori, razmatrajući žurno u sebi mogućnost da joj nađe sklonište u Škotskoj. Ali mu tužna istina grubo predoči da bi bilo i nedostojno i svirepo savetovati joj takvo jedno putovanje, za koje on ni izdaleka nije imao moći i sredstava da ga obezbedi.

— Plemenita gospođo, — reče on najzad, — ja bih postupio nedostojno prema svojoj časti i viteškom zavetu, kad bih vas pustio da zasnivate ma kakav plan na pomisli da ja imam u Škotskoj moć da vam pružim i neku drugu zaštitu osim svoje skromne mišice koja je sad kraj vas. Ja i ne znam tačno da li još teče moja krv u žilama ma ijednog pojedinca što sad živi u mom zavičaju. Vitez od Inerkvejritija napao je u ponoć na naš zamak i posekao sve koji su nosili moje ime. Kad bih se ja opet našao u Škotskoj, naši bi feudalni neprijatelji bili mnogobrojni i moćni, a ja usamljen i slab. Pa ni sam kralj, kad bi zaželeo da mi vrati moja prava, ne bi se usudio da — radi ispravljanja nepravdi učinjenih jednom siromašnom pojedincu — izaziva jednog vlastelina koji jaše na čelu pet stotina konjanika.

— Avaj, — reče grofica — znači da na svetu nema kutka zaštićenog od nasilja, kad ono tako neobuzdano besni čak i u onim divljim brdima koja nemaju čime da namame pohlepu kao naše bogato i izobilno Nizozemlje!

— To je žalosna istina, i ja se ne usuđujem da je poričem, — reče Škotlanđanin — da naše zavađene porodice, skoro da rečem radi uživanja u osveti i iz žudnje za prolivanjem krvi, vrše jedna nad drugom dželatski posao, te Ogilvi i njima slični stvaraju iste prizore u Škotskoj kao Lamark i njegovi razbojnici u ovoj zemlji.

— Onda ne govorimo više o Škotskoj, — reče Izabela glasom istinski ili usiljeno ravnodušnim — ne govorimo više o Škotskoj, koju sam ja spomenula samo u šali, da bih videla da li ćete zaista smeti da mi preporučite kao mirno boravište najrastrojeniju državu u Evropi. To je bila samo proba vaše iskrenosti, i ja se radujem što vidim da se na nju čovek može osloniti, čak i kad je vaša pristrasnost dovedena u najjače iskušenje. Zato, opet kažem, neću pomišljati više ni na koju drugu zaštitu osim one koju mi može pružiti prvi ugledni vlastelin i vazal vojvode Karla, kome sam rešila da se predam.

— A zašto ne biste otišli na svoj sopstveni posed i u svoj jaki zamak, kao što ste nameravali kad ste bili u Turu? — reče Kventin. — Zašto ne biste okupili oko sebe vazale svoga oca i sklopili sporazum s Burgonjom radije nego da mu se lično predate? Zacelo se mora naći dosta ljudi hrabra srca koji bi se borili za vaše dobro. Ja znam barem jednog koji bi rado položio svoj život da bi dao primer drugima.

— Nažalost! — reče grofica — taj plan koji je predložio lukavi Luj i koji, kao i sve ono što on predlaže, ima za cilj da koristi više njemu nego meni, postao je neostvarljiv, pošto ga je Burgonji izdao onaj dvorski izdajnik Zamet Hajredin. Moj rođak je tada uhapšen, a po mojim zgradama postavljene vojničke posade. Svaki moj pokušaj samo bi izložio moje kletvenike osveti vojvode Karla. I zašto da ja budem uzrok da se proliva krv još više nego što je već dosad prolivena za tako beznačajnu stvar? Ne, ja ću se pokoriti svome vladaru kao poslušan vazal u svemu onom što će ostaviti nepovređenu moju ličnu slobodu odlučivanja, i to utoliko pre, što verujem da je moja rođaka, grofica Amelina, koja je prva predložila i zaista ubrzala moje bekstvo, već preduzela taj pametni i časni korak.

— Vaša rođaka! — ponovi Kventin, u kome se probudiše uspomene nepoznate mladoj grofici, i koje brzo nizanje opasnih i potresnih događaja od neposrednije važnosti beše uistinu potisnulo iz njegovog sećanja.

— Jest, moja tetka grofica Amelina od Kroa. Znate li što o njoj? — reče grofica Izabela. — Nadam se da je ona sad pod zaštitom burgonjske zastave. Vi ćutite! Znate li išta o njoj?

Ovo poslednje pitanje, žurno izgovoreno glasom najbrižnijeg interesovanja, primora Kventina da saopšti nešto od onoga što je znao o grofičinoj sudbini. On spomenu da je bio pozvan da je prati pri jednom bekstvu iz Liježa, ne sumnjajući nimalo da će u njemu učestvovati i grofica Izabela; spomenu otkriće učinjeno pošto su stigli do šume, pa naposletku ispriča svoj povratak u zamak i stanje na koje je tamo naišao. Ali on ne reče ništa o namerama sa kojima je očevidno grofica Amelina napustila zamak Šonvald, a isto tako ni o onome što se pričalo, da je pala u ruke Viljema od Lamarka. Nežni obziri prema njoj sprečavali su ga da čak i nagovesti ono prvo; a poštovanje osećanja njegove saputnice u trenutku kad se od nje najviše tražila snaga i napor, zadrža ga da ne spomene ovo drugo tvrđenje, koje je uostalom doprlo do njega kao prosto nagađanje.

Ovo pričanje, iako bez onih važnih pojedinosti, načini jak utisak na groficu Izabelu, Ona, pošto je neko vreme jahala ćuteći, reče najzad glasom hladnog nezadovoljstva:

— I tako ste vi ostavili moju nesrećnu rođaku u pustoj šumi, na milost jednog podlog Ciganina i jedne izdajničke sobarice? Jadna rođako, a ti si tako često hvalila čvrstu vernost ovoga mladića!

— Da nisam tako uradio, gospođo, — reče Kventin opravdano uvređen što je njegov junački podvig tako shvaćen — kakva bi bila sudbina one kojoj sam bio obavezan da služim mnogo odanije? Da nisam ostavio groficu Amelinu od Kroa da se o njoj staraju oni koje je ona sama izabrala za svoje savetodavce i vođe, grofica Izabela bi već sad bila nevesta Viljema od Lamarka, Ardenskog Divljeg Vepra.

— Imate pravo, — reče grofica Izabela svojim prirodnim tonom. — A ja, koja sam se koristila vašom nepokolebljivom odanošću, okrivila sam vas ružno i nezahvalno. Ali, oh, jadna moja rođaka! A ona podla Martona, koja je tako mnogo uživala njeno poverenje i zasluživala ga tako malo, ona je i upoznala moju rođaku sa podlim Zametom i Hajredinom Mograbinom, koji su svojom tobožnjom veštinom predskazivanja sudbine i znanjem astrologije uspeli da dobiju veliki uticaj na njeno mišljenje. Martona ju je, potkrepljujući njihova predskazivanja, bodrila u — ne znam kako to da nazovem — u njenom sanjarenju o mladoženjama i draganima, što je zbog starosti moje rođake izgledalo neukusno i neostvarljivo. Ja ne sumnjam da je još od početka te zamke namestio oko nas francuski kralj Luj, da bi nas nagnao da se sklonimo na njegov dvor, ili bolje reći da se potčinimo njegovoj vlasti. A posle takvog našeg nepromišljenog postupka, kako se nekraljevski, neviteški, neplemenito i neotmeno ponašao prema nama, to vi, Kventine Dervarde, možete posvedočiti. Ali, avaj! Šta mislite, kakva će biti sudbina moje rođake?

Trudeći se da ulije nade koje i on sam jedva da je imao, Dervard odgovori da je kod tih ljudi pohlepa jača od svih drugih strasti; da se Martona, čak i kad se on rastao od njih, ponašala pre kao zaštitnica grofice Ameline; i naposletku, da bi teško bilo zamisliti da bi ti podaci postigli ma šta ako bi zlostavljali ili ubili groficu, dok bi međutim dobrim postupanjem i ucenom mogli više dobiti.

Da bi skrenuo misli grofice Izabele sa tog tužnog predmeta, Kventin joj otvoreno ispriča o Mograbinovom izdajstvu, koje je otkrio na konačištu blizu Namira, i koje izgleda da je bilo posledica dogovora između kralja i Viljema od Lamarka. Izabela uzdrhta od užasa, pa primirivši se, reče:

— Ja se stidim i ja sam grešna što sam sebi dopustila čak i to da posumnjam u zaštitu svetaca, i što sam ma i za trenutak smatrala mogućnim izvršenje jednog tako krajnje svirepog, podlog i nečasnog plana dokle god na nebu ima milosrdnih očiju koje gledaju dole na ljudske nevolje. Na tako nešto ne treba misliti sa strahom i odvratnošću, nego to treba odbaciti kao toliko neverovatan primer izdajstva i niskosti, da bi bilo bezbožno verovati da će ono ikad imati uspeha. Ali sad vidim jasno zašto je dvolična Martona često raspirivala svaki beznačajan začetak sitne zavisti ili nezadovoljstva između moje jadne rođake i mene, dok bi u svakoj prilici, kad bi se obraćala onoj od nas koja je bila prisutna, u svoje laskanje ubacivala sve što je moglo ozlojediti protiv njene odsutne rođake. Ipak, nikad ne bih ni sanjala da će ona otići tako daleko da nagovori moju rođaku, koja mi je ranije bila tako privržena, da me ostavi samu među opasnostima Šonvalda, dok se ona spasavala bekstvom.

— A zar vam grofica Amelina nije spominjala da ima nameru da beži? — reče Kventin.

— Ne, — odgovori grofica. — Ali je nagovestila da Martona ima da mi saopšti nešto. Da rečem istinu, moja jadna rođaka bila je toliko opčinjena tajanstvenim i nerazumljivim govorom onog bednika Hajredina, koga je toga dana primila na dug i tajni razgovor, pa je nagovestila toliko nekih čudnih stvari, da... da... ukratko, kad sam je videla u takvom stanju, nisam imala volje da zahtevam od nje ma kakvo objašnjenje. Ipak, bilo je svirepo da me ostavi, a ona da ode.

— Hoću da opravdam groficu Amelinu, da ona nije namerno učinila tako ružno delo — reče Kventin. — Jer onda je bio takav metež i pomrčina, da ja verujem da je grofica Amelina smatrala kao sigurno da je s njom i njena nećaka, kao što sam i ja, obmanut Martoninim odelom i ponašanjem, mislio da sam u društvu obeju grofica od Kroa, a naročito one — dodade on tihim ali odlučnim glasom — bez koje me ni sva blaga ovoga sveta ne bi navela da napustim Šonvald.

Izabela obori glavu, i izgledalo je da jedva čuje Kventinov vatreni govor. Ali ona mu opet okrete lice kad on poče da govori o Lujevoj lukavosti, i nije im bilo teško da uzajamnim saopštavanjem utvrde da su dva brata Ciganina, sa svojom saučesnicom Martonom, bili poverenici toga prepredenog vladara, iako je stariji brat Zamet, sa pritvorstvom koje je svojstveno njihovoj rasi, pokušao da igra dvostruku igru i bio zaslužno kažnjen. U istom raspoloženju uzajamnog poverenja i zaboravljajući neobičnost svoga položaja, kao i drumske opasnosti, putnici su tako išli još nekoliko časova, zaustavljajući se samo da bi odmorili svoje konje u kakvom zabačenom selu ili zaseoku, kuda bi ih odveo Hans Glover, koji se u svakom pogledu, i ostavljajući ih često da slobodno razgovaraju, ponašao kao razborit i nenametljiv čovek.

Međutim, izgledalo je da su veštačku razliku koja je delila to dvoje dragih (jer ih od sada možemo tako zvati) ublažile ili otklonile okolnosti u kojima su se oni nalazili. Jer mada se grofica mogla dičiti svojim višim društvenim položajem i po rođenju stekla pravo na nesravnjeno veće bogatstvo nego mladić, kome je mač bio jedini izvor prihoda, ipak je trebalo uzeti u obzir da je ona u ovaj mah bila isto tako siromašna kao i on, a da je za svoju bezbednost, čast i život imala da zahvali samo njegovoj prisebnosti, hrabrosti i odanosti. Oni istina nisu govorili o ljubavi, jer mada bi mlada gospa, čije je srce bilo puno zahvalnosti i poverenja, mogla i oprostiti takvu izjavu, ipak bi Kventin, čiji bi jezik bio vezan i urođenom stidljivošću i viteškim osećanjima, smatrao za nedostojnu zloupotrebu njenog sadašnjeg položaja ako bi joj rekao ma šta što bi ličilo na nedopušteno iskorišćavanje prilika koje tome idu na ruku. Oni sad nisu govorili o ljubavi, ali pomisao na nju bila je neotklonjiva kod njih oboje. I tako su oni bili stavljeni u onaj međusobni položaj u kome se uzajamna osećanja pre naslućuju nego iskazuju, i koji, usled slobode koju pruža i neizvesnosti koja ga prati, često stvara najlepše časove u čovečjem životu, ali isto tako često dovodi i do časova koji su zamračeni razočarenjem, nestalnošću i svim onim patnjama usled uvenulih nada i neuzvraćene odanosti.

Bilo je dva sata posle podne kad putnike uzbuni saopštenje njihovog vođe, koji im reče, s bledim i prestrašenim licem, da ih goni jedan odred Lamarkovih crnih konjanika. Ovi vojnici, ili bolje reći razbojnici, bile su rulje sakupljene iz nižih staleža Nemačke, i ličili su u svakom pogledu na nemačke najamnike, izuzev što su delovali kao laka konjica. Da bi održali naziv „crni konjanici“ i da bi ulili još veći strah svojim neprijateljima, oni su obično jahali na crnim bojnim konjima i premazivali crnom mašću svoje oružje i opremu, a često puta ruke i lice. U pogledu moralnosti i surovosti, ovi crni konjanici takmičili su se sa svojom pešačkom braćom najamnicima.

Kad Kventin pogleda unazad i vide kako se dugim i ravnim putem kojim oni behu prošli približava oblak prašine, sa nekolicinom prednjih konjanika koji su pomamno jahali ispred njega, on se obrati svojoj saputnici:

— Mila Izabela, ja sam od oružja poneo samo mač. Ali kad ne mogu da se borim za vas, ja ću da bežim s vama. Ako bismo mogli da stignemo do one šume što je pred nama pre nego što oni stignu, lako bismo našli načina da im umaknemo.

— Neka bude tako, jedini moj prijatelju, — reče Izabela i potera svog konja u trk. — A ti, dobri druže, — dodade obraćajući se Hansu Gloveru — udalji se drugim putem, i ne čekaj da učestvuješ u našoj zloj sreći i opasnosti.

Pošteni Flamanac zavrte glavom i odgovori na njenu plemenitu opomenu sa „Nein, nein! Das geht nicht,”{42} i nastavi da ih prati. Njih troje jahali su da se sklone u šumu koliko god su brže mogli da idu njihovi umorni konji, a za njima su jurili crni konjanici, koji ubrzaše trk kad videše da oni beže. Ali i pored toga što su im konji bili umorni, ipak su begunci bili u znatno boljem položaju nego gonioci, jer su bili bez oružja, pa su stoga lakše jahali. Oni su već bili na četvrt milje od šume, kad ugledaše jedan odred oklopnika, koji pod zastavicom jednog viteza, iziđe iz čestara kao da hoće da im spreči bekstvo.

— Ovi imaju blistave oklope — reče Izabela. — To mora da su Burgonjci. Ali bilo ko da su, bolje nam je da se predamo njima nego onim bezbožnim odmetnicima koji nas gone.

Trenutak kasnije ona uzviknu, gledajući u zastavicu:

— Po rascepljenome srcu poznala sam čiji je to steg. To je steg grofa od Krevkera, jednog burgonjskog plemića. Njemu ću se predati.

Kventin Dervard uzdahnu. Ali zar je bilo neke druge mogućnosti, i koliko bi se on samo trenutak ranije osećao srećnim da je pouzdano znao da će se Izabela spasti makar i pod gorim uslovima? Oni ubrzo stigoše do Krevkerovog odreda, i grofica zatraži da govori sa zapovednikom koji beše zaustavio svoj odred da bi osmotrio crne konjanike. A kako ju je on gledao sa sumnjom i neizvesnošću, ona reče:

— Plemeniti grofe, Izabela od Kroa, ćerka vašeg starog ratnog druga, grofa Renolda od Kroa, predaje se i traži zaštitu od vašeg junaštva za sebe i svoje ljude.

— Imaćeš je, lepa rođako, pa bilo i protiv čitave vojske, naravno izuzimajući moga sizerena, vojvodu Burgonjskog. Ali sad nemamo mnogo vremena da razgovaramo o tome. Oni prljavi vragovi zaustavili su se, kao da se spremaju za borbu. Tako mi svetog Ðorđa Burgonjskog, oni imaju drskosti da pođu protiv Krevkerovog stega! Šta! Zar ti nitkovi nikad neće da se nauče redu? Damjane, daj mi koplje! Napred zastava! Uperite koplja! „Krevker nosi spas!“

Uzviknuvši svoj ratni poklič, i praćen svojim oklopnicima, on jurnu napred da napadne crne konjanike.

PREDAJA

Izbavljen, neizbavljen, rob sam vaš, viteže;

Činite što vam plemenitost nalaže,

No pomislite da vas sreća ratna

Može dovesti u moje stanje,

U spisak sužnjeva tužnih.

Nepoznati pisac

Čarka između crnih jahača i burgonjskih oklopnika trajala je jedva pet minuta, toliko su brzo ovi drugi naterali u divlje bekstvo one prve, jer su ih nadmašivali oklopima, težim konjima i borbenim duhom. Za manje vremena nego što je to nama potrebno da rečima stvar iskažemo, grof od Krevkera obrisa svoj krvavi mač o grivu svoga konja pre nego što ga stavi u korice, pa se vrati na ivicu šume gde Izabela beše ostala kao posmatrač borbe. Jedan deo njegovih ljudi pratio ga je, dok je drugi još neko vreme nastavio da goni neprijatelja koji je bežao drumom.

— Sramota je — reče grof — da viteško i plemićko oružje mora da se kalja krvlju one svinjske žgadije.

Rekavši to, on vrati svoj mač u korice, pa dodade:

— Ovo je gruba dobrodošlica pri vašem povratku u zavičaj, lepa rođako, ali princeze lutalice moraju da se nadaju takvim doživljajima. I dobro je što sam stigao na vreme, jer, možete mi verovati, crni konjanici poštuju plemićku krunicu jedne grofice taman koliko i kapicu kakve seoske devojke. A čini mi se da vaša pratnja nije sposobna za jak otpor.

— Gospodine grofe, — reče grofica Izabela — bez ikakvog daljeg uvoda, recite mi da li sam ja zarobljenica i kud nameravate da me vodite.

— Znate i sami, vi ludo dete, — odgovori grof — kako bih odgovorio na to pitanje, kad bi to zavisilo samo od moje volje. Ali vi i vaša lucnuta tetka, koja samo misli na provodadžisanje i udadbu, toliko ste se u poslednje vreme neumereno služili svojim krilima, da se bojim da ćete se morati zadovoljiti tim, što ćete ih za neko vreme saviti u nekom kavezu. Što se mene tiče, moj zadatak, i to tužan zadatak, biće završen kad vas odvedem na vojvodin dvor u Peronu. Toga radi, smatram za potrebno da predam zapovedništvo nad ovim izvidničkim odredom svome nećaku, grofu Stefanu, a ja ću se vratiti s vama onamo, pošto mislim da će vam biti potreban neko ko će se zauzeti za vas. Nadam se da će ovaj lakomisleni mladić pametno vršiti svoju dužnost.

— Dopustite, dragi ujače, — reče grof Stefan — ako vi sumnjate u moju sposobnost da predvodim oklopnike, onda bolje ostanite vi sa njima, a ja ću biti službenik i čuvar grofice Izabele od Kroa.

— Nema sumnje, dragi nećače, — odgovori njegov ujak — to bi bilo znatno poboljšanje moga plana. Ali mislim da će mi on biti po volji i onako kako sam ga već smislio. Zato izvolite zapamtiti da vaš posao ovde nije da gonite i probadate one crne krmke, za šta ste izgleda maločas osetili naročitu sklonost, nego da prikupljate i dostavljate mi tačne izveštaje o onome što se događa u Liješkoj oblasti, o čemu smo čuli tako lude priče. Neka desetak kopljanika pođu sa mnom, a ostatak neka ostane s vama pod mojim stegom i vašim rukovodstvom.

— Još samo jedan trenutak rođače Krevkere, — reče grofica Izabela — i dopustite mi da, predajući se kao zarobljenica, zatražim barem bezbednost za one koji su me prijateljski pomogli u mojoj nevolji. Dopustite ovom dobrom momku, mome vernom putovođi, da se vrati zdrav u svoj rodni grad Lijež.

— Moj nećak — reče Krevker, pošto je oštro pogledao u Gloverovo pošteno i široko lice, — zadržaće kod sebe ovog dobrog momka, koji izgleda da zaista nema u sebi ničega rđavog, dokle god se bude kretao po ovom kraju, a zatim će ga pustiti na slobodu.

— Ne zaboravi da odneseš moj pozdrav dobroj Gertrudi — reče grofica putovođi; pa dodade, skidajući nisku bisera ispod svoga vela: — Zamoli je da nosi ovo za uspomenu na svoju nesrećnu prijateljicu.

Čestiti Glover uze nisku bisera, pa poljubi nezgrapno ali sa iskrenom nežnošću lepu ruku koja je našla tako otmen način da ga nagradi za njegove napore i pretrpljenu opasnost.

— Hm! Amajlije i uspomene! — reče grof. — Imate li još kakvu poruku da date, draga rođako? Trebalo bi da smo već na putu.

— Samo još to, — reče grofica, prisiljavajući sebe da govori — da izvolite biti naklonjeni ovom... ovom mladom plemiću.

— Hm! — reče Krevker, bacivši isti onakav oštar pogled na Kventina kakvim je udostojio Glovera, ali očigledno sa mnogo manje povoljnim zaključkom i podražavajući, mada ne uvredljivo, grofičinu zbunjenost. — Hm! Da, to je sečivo drugoga kova. A molim, rođako, šta je to ovaj... ovaj vrlo mladi plemić učinio da zasluži takvo zauzimanje od vaše strane?

— On mi je spasao život i čast — reče grofica pocrvenivši od stida i gneva zbog uvrede.

I Kventin porumene od ogorčenja, ali mudro zaključi da bi samo pogoršao njihov položaj ako bi ga ispoljio.

— Život i čast? Hm! — reče opet grof Krevker. — Ja mislim, rođako, da bi bilo isto tako dobro da niste sebe doveli u položaj da dugujete toliku zahvalnost ovom veoma mladom plemiću. Ali, ostavimo se toga. Mladi plemić može da bude u našoj pratnji, ako mu njegov društveni položaj to dopušta, a ja ću se pobrinuti da mu se ne učini ništa nažao. Samo, ubuduće ću ja preuzeti na sebe dužnost da štitim vaš život i čast, a za njega ću možda naći pogodniji posao nego da bude lični dvorjanin mladih vlastelinki u skitnji.

— Gospodine grofe, — reče Dervard, pošto nije mogao da ćuti — da ne biste o jednom tuđincu govorili nepovoljnijim rečima nego što ćete možda kasnije smatrati da zaslužuje, ja uzimam slobodu da vas obavestim da sam ja Kventin Dervard, strelac Škotske telesne garde, u koju se, kao što dobro znate, ne prima niko osim plemića i ljudi od časti.

— Zahvaljujem vam na vašim obaveštenjima, i ljubim vam ruke, gospodine strelče, — reče Krevker istim onim podrugljivim glasom. — Budite tako dobri pa izjašite sa mnom na čelo povorke.

Kad Kventin pođe napred na zapovest grofa, koji je sad imao moć, ako ne i pravo, da upravlja njegovim kretanjem, on zapazi da grofica Izabela prati njegovo kretanje pogledom zabrinutog i bojažljivog interesovanja, koje je išlo skoro do nežnosti; i kad to vide, oči mu se ovlažiše. Ali on se seti da treba da se drži muški pred Krevkerom, koji je možda od svih francuskih i burgonjskih vitezova bio verovatno najmanje sklon da priču o iskrenom ljubavnom jadu dočeka drukčije nego smehom. On stoga odluči da ne čeka da mu se ovaj obrati, nego da započne razgovor takvim tonom koji će potvrditi njegovo pravo na lepo postupanje i više poštovanja nego što je grof — uvređen možda što je našao da je jedna ličnost toliko nižeg značaja uživala toliko poverenja njegove visokorodne i bogate rođake — izgleda bio raspoložen da mu ukazuje.

— Gospodine grofe od Krevkera, — reče on odmerenim ali čvrstim glasom — mogu li vas zamoliti, pre nego što se naš razgovor nastavi, da mi kažete da li sam ja slobodan, ili treba da se smatram vašim zarobljenikom?

— Odlično postavljeno pitanje, — odgovori grof — na koje zasad mogu da odgovorim samo drugim jednim pitanjem: šta mislite, da li se Francuska i Burgonja nalaze u miru ili ratu jedna s drugom?

— To vi, gospodaru, treba da znate svakako bolje nego ja — odgovori Škotlanđanin. — Ja sam napustio francuski dvor pre izvesnog vremena, i nisam otada čuo nikakvih vesti.

— Eto, vidite kako je lako postavljati pitanja, a kako je teško odgovoriti na njih — reče grof. — Ni ja, koji sam bio u Peronu s vojvodom ove nedelje i još duže, ne mogu da razrešim tu zagonetku isto kao ni vi. A ipak, gospodine štitonošo, od rešenje toga pitanja zavisi ono što ste pitali, da li ste vi zarobljenik ili slobodan čovek. Ja vas zasad moram smatrati zarobljenikom. Ali, ako ste vi istinski i časno pritekli u pomoć mojoj rođaci, i ako budete iskreni u svojim odgovorima na pitanja koja ću vam postaviti, onda će vaš položaj biti utoliko bolji.

— Grofica od Kroa najbolje može da proceni da li sam joj učinio kakvu uslugu, i po tom pitanju upućujem vas na nju. A o mojim odgovorima sudićete vi sami kad mi budete postavili pitanja.

— Hm! prilično je ohol — promrmlja grof od Krevkera — i vrlo verovatno jedan od onih što nose u svom šeširu znak naklonosti neke plemenite gospe i misle da moraju da se ponašaju nadmeno, da bi odali počast tome dragocenom komadiću svile i brokata. E, pa dobro, gospodine, mislim da nećete uniziti svoje dostojanstvo ako mi odgovorite koliko ste već vremena pored ličnosti grofice Izabele od Kroa?

— Grofe od Krevkera, — reče Kventin Dervard — ako ja odgovaram na pitanja postavljena tonom koji je blizak vređanju, to činim samo zato da se ne bi iz mog ćutanja izveli uvredljivi zaključci o ličnosti kojoj smo obojica obavezni da odamo priznanje. Ja sam služio kao pratilac grofici Izabeli otkako je napustila Francusku da bi se povukla u Flandriju.

— Ho! ho! — reče grof — to će reći otkako je pobegla iz Plesi-Letura? Vi, kao strelac Škotske garde, pratili ste je, razume se, po izričnom naređenju kralja Luja?

Ma koliko malo da se Kventin osećao obavezan prema francuskom kralju, jer je ovaj, smišljajući otmicu grofice Izabele koju je trebalo da izvrši Viljem od Lamarka, verovatno računao da će mladi Škotlanđanin poginuti braneći je, ipak nije smatrao da ima prava da izneveri poverenje koje je Luj imao ili se pravio da ima u njega, pa stoga odgovori na zaključak grofa Krevkera: da je njemu dovoljno što ima odobrenje svoga pretpostavljenog oficira za ono što je učinio, i da on ne istražuje ništa dalje.

— To je sasvim dovoljno — reče grof. — Mi znamo da kralj ne dopušta svojim oficirima da šalju strelce njegove garde da se junački propinju pored konja plemkinja koje tumaraju, osim ako to ima da posluži nekom političkom cilju. Biće teško kralju Luju da i dalje smelo tvrdi kako mu nije poznato da su grofice od Kroa pobegle iz Francuske, kad ih je eto pratio jedan član njegove lične garde. A koji je bio pravac vašeg putovanja, gospodine strelče?

— Ka Liježu, gospodaru, — odgovori Škotlanđanin

— gde su grofice želele da se stave pod zaštitu pokojnog biskupa.

— Pokojnog biskupa! — uzviknu grof od Krevkera.

— Zar je Luj Burbonski umro? Nijedna reč o njegovoj bolesti nije doprla do vojvode. Od čega je umro?

— On spava u krvavom grobu, gospodaru, to jest, ako su njegove ubice podarile grob njegovim ostacima.

— Ubijen! — uzviknu Krevker opet. — Sveta nebeska mati! Mladiću, to je nemoguće!

— Ja sam svojim očima video kad je izvršeno to delo, i još mnogo drugih jezivih dela.

— Video! A nisi učinio ništa da pomogneš dobrom biskupu! — uzviknu grof — ili da digneš sve što je u zamku protiv njegovih ubica? Zar ne znaš da je čak i samo gledanje takvog dela, bez davanja otpora, bezbožničko skrnavljenje?

— Da skratim priču, gospodaru, — reče Dervard. — Pre nego što je to delo izvršeno, zamak je već bio osvojio krvožedni Viljem od Lamarka uz pripomoć pobunjenih Liježana.

— Ja sam kao gromom poražen! — reče Krevker. — Lijež pobunjen! Šonvald zauzet! Biskup ubijen! Glasniče tuge, još nikada nijedan čovek nije razvezao takav svežanj nesreća! Govori! Znaš li što o tom napadu, o toj pobuni, o tom ubistvu? Govori! Ti si jedan od Lujevih vernih strelaca, a on je sam upravio tu bolnu strelu. Govori ili ću te rastrgnuti divljim konjima!

— I da budem tako rastrgnut, gospodaru, ništa se iz mene neće istrgnuti što bi bilo nedostojno jednog pravog škotskog plemića. Ja o tim podlostima ne znam ništa više nego vi, i ja sam bio tako daleko od toga da budem učesnik u njima, da bih im se odupro do krajnjih granica, samo da su moje mogućnosti bar malo odgovarale mojoj želji. Ali šta sam mogao da činim? Njih je bilo na stotine, a ja samo jedan. Moja jedina briga bila je da spasem groficu Izabelu, i u tome sam srećom uspeo. Ipak, da sam bio dovoljno blizu kad je to razbojničko delo tako svirepo izvršeno nad onim starcem, ja bih spasao njegovu sedu kosu, ili bih je osvetio. A pošto je delo izvršeno, ja sam dovoljno glasno izrazio svoje gnušanje da bih sprečio druge užase.

— Verujem ti, mladiću, — reče grof. — Ti nisi ni po svojim godinama ni po svojoj prirodi pogodan da ti se poveri izvršenje tako krvavog posla, iako si veoma zgodan da budeš pratilac dama. Ali, avaj! da dobri i plemeniti prvosveštenik bude mučki ubijen u domu u kome je tako često ugostio putnika i namernika hrišćanski milosrdno i kneževski izdašno, i da to učini jedan bednik, jedno čudovište! kobni izdanak krvi i zločina! odgajen u istoj onoj dvorani gde je umrljao ruke krvlju svoga dobrotvora! Ali, značilo bi da ja ne poznajem Karla Burgonjskog, pa bih čak posumnjao u božju pravdu, ako osveta ne bi bila isto toliko žestoka, brza i stroga kao što je to podlo delo bilo besprimerno po svireposti. I ako niko drugi ne bi hteo da goni ubice... — tu on zastade, zgrabi svoj mač, pusti uzdu, udari se u grudi obema rukama u gvozdenim rukavicama tako da mu oklop zazveča, pa ih naposletku diže k nebu i nastavi svečano: — Ja, ja, Filip Krevker od Kordesa, zavetujem se bogu, svetom Lambertu i Trojici Kraljeva u Kelnu, da ću malo misliti o drugim zemaljskim brigama dok ne izvršim punu osvetu nad ubicama dobroga Luja Burbonskog, pa bilo da ih nađem u šumi ili polju, u gradu ili selu, na brdu ili u ravnici, na kraljevom dvoru ili u božjoj crkvi! Za ovo zalažem svoje zemlje i sva svoja dobra, prijatelje i svoje ljude, život i čast. Tako mi bog pomogao, i sveti Lambert Liješki, i Tri Kralja u Kelnu!

Kad grof Krevker izreče svoj zavet, izgledalo je da mu je sa duše spao težak teret bola i zaprepašćenja sa kojima je čuo o kobnoj nesreći što se odigrala u Šonvaldu. On nastavi da podrobnije ispituje Dervarda o pojedinostima toga poraznog događaja, i Škotlanđanin mu ih opširno opisa, jer nije nimalo želeo da oslabi želju za osvetom koju je grof gajio protiv Viljema od Lamarka.

— Ali, da ta nesvesna, prevrtljiva, neverna i ćudljiva marva, ti Liježani, — reče grof — da se oni udruže s onim bezdušnim razbojnikom i ubicom, da bi umorili svog zakonitog poglavara!

Dervard tada obavesti razgnevljenog Burgonjca da Liježani, barem oni najugledniji, iako su nepromišljeno srnuli u pobunu protiv svoga biskupa, nisu imali nameru, koliko se njemu činilo, da potpomognu gnusno delo Lamarkovo, nego su naprotiv želeli da ga spreče, da su samo imali mogućnosti, i užasavali su se kad su ga gledali.

— Ne govorite o toj nevernoj i prevrtljivoj prostačkoj rulji! — reče Krevker. — Kad su oni digli oružje protiv jednog poglavara koji nije imao druge greške osim što je bio odveć plemenit i dobar gospodar za takav skup nezahvalnih robova, kad su se oni digli na njega i provalili u njegov mirni dom, šta je mogla da bude njihova namera nego ubistvo? Kad su se oni udružili sa Ardenskim Divljim Veprom, najvećim čovekoubicom u flandrijskim oblastima, šta im je drugo moglo biti cilj nego ubistvo, koje je njegov pravi zanat od koga on živi? A opet, zar nije jedan iz njihove podle rulje izvršio to ubistvo, prema tvom pričanju? Nadam se da ću videti kako njihovim kanalima teče krv pri svetlosti njihovih kuća u plamenu. Oh, onaj dobri, plemeniti, velikodušni vlastelin koga su oni ubili! Drugi vazali bunili su se pod teretom nameta i oskudice, a stanovnici Liježa iz prevelike obesti i izobilja.

On opet pusti uzde svoga bojnog konja, pa poče očajno da uvija ruke, koje su zbog njegovih pancirnih rukavica bile nesavitljive. Kventin lako uvide da tugu koju je on ispoljavao, pojačava gorko sećanje na njegovo ranije druženje i prijateljstvo s mučenikom, te je ćutao, jer je poštovao osećanja koja nije želeo da pozleđuje, a u isti mah osećao je da ih nije u stanju ublažiti.

Ali se grof Krevker neprestano vraćao na isti predmet i pitao ga o svakoj pojedinosti prepada na Šonvald i biskupove smrti. Zatim odjednom, kao da se setio nečega što mu beše umaklo iz pamćenja, zapita šta se dogodilo s groficom Amelinom, i zašto ona nije sa svojom rođakom.

— Nije — dodade on prezrivo — da ja smatram njeno odsustvo kao ma i najmanji gubitak za groficu Izabelu; jer mada je ona njena rođaka i u glavnom dobronamerna žena, ipak ni dvor zemlje Dembelije nije još nikada prikazao svetu takvu zanesenjačku dvorsku budalu. Zato ja smatram za sigurno da je svoju nećaku, koju sam uvek video da je skromna i mirna mlada gospa, navela na to besmisleno lakrdijaško bekstvo iz Burgonje u Francusku ona glavom, ta smušena, zanesena, stara glupača, koja samo provodadžiše i drugima i sebi.

Kakav govor morao je da sluša taj romantični ljubavnik! I to da sluša onda kad bi bilo smešno od njega da pokuša nešto u čemu ne bi mogao da uspe, a to je: da ubedi grofa silom oružja da on grubo vređa groficu, kojoj nema ravne po pameti i lepoti, kad je naziva skromnom i mirnom mladom ženom; jer takve osobine mogle bi se opravdano pripisati ćerci nekog preplanulog seljaka, koja ostanom goni volove, dok njen otac upravlja plugom. Pa onda, da pretpostavlja kako njom vlada i potpuno upravlja neka lucnuta i romantična tetka! Takvu klevetu trebalo je saterati natrag u grlo klevetniku. Ali otvoreno mada strogo lice grofa Krevkera, kao i potpuno preziranje koje je izgleda imao za ona osećanja koja su zauzimala prvo mesto u Kventinovim grudima, zastrašiše ga. Nije se on bojao grofove boračke slave, jer bi ta opasnost samo povećala njegovu želju da pronađe neki razlog za dvoboj, nego se plašio ismevanja, jer je to oružje koga se najviše boje zanesenjaci svake vrste i koje, svojom prevlašću nad takvim duhovima, često spreči neku glupost, ali isto tako često ugušuje i ono što je plemenito.

Pod uticajem straha da ne postane većma predmet prezira nego li gneva, Dervard, mada sa izvesnim bolom, ograniči svoj odgovor na nejasno objašnjenje kako je grofica Amelina pobegla iz Šonvalda pre nego što je napad otpočeo. On zaista nije mogao da priča sasvim otvoreno a da ne načini smešnom Izabelinu blisku rođaku, pa možda donekle i sebe, pošto je bio predmet njenih besmislenih nada. On dodade svome zamršenom izlaganju da je čuo jednu vest, mada nesigurnu, da je grofica Amelina ponovo pala u ruke Viljema od Lamarka.

— Tako mi svetog Lamberta, on će se oženiti njom, — reče Krevker. — I zaista, dosta je verovatno da će to učiniti radi njenih vreća sa novcem, a isto je tako verovatno da će joj razbiti glavu čim ih se sasvim dokopa, ili najdalje čim budu ispražnjene.

Grof tada poče da postavlja toliko mnogo pitanja o načinu kako su se grofice ponašale na putu, do koje mere su dopustile da im se Kventin približi, uz druge istražne pojedinosti, — da je mladić ozlojeđen, postiđen i naljućen, jedva bio sposoban da prikrije svoju zbunjenost od pronicljivog vojnika i dvorjanina, koji kao da se odjednom reši da se odvoji od njega, ali i reče u isti mah:

— Hm! Vidim da je onako kao što sam naslućivao, bar što se tiče jedne strane. Nadam se da je druga strana bila razumnija. Hajde, gospodine štitonošo, obodite konja i idite s prethodnicom, a ja ću otići na začelje, da razgovaram s groficom Izabelom. Čini mi se da sam od vas saznao toliko da joj mogu govoriti o tim tužnim događajima a da ne povredim njenu osetljivost, iako sam nešto malo razdražio vašu. Ipak, čekajte, mladi udvaraču! Još jednu reč pre no što pođete. Vi ste doživeli, nadam se, jedno srećno putovanje kroz Vilinsku zemlju, prepunu junačkih pustolovina, velikih nada i pesničkih zanosa, kao što su vrtovi vile Morgane. Zaboravite sve to, mladi vojniče, — dodade tapšući ga po ramenu. — Sećajte se one gospe samo kao uzvišene grofice od Kroa, a zaboravite je kao lutačku i pustolovnu gospođicu. A njeni prijatelji — za jednoga od njih ja mogu da jemčim — sećaće se, sa svoje strane, samo usluga koje ste joj učinili, a zaboraviće nerazumne nagrade koje ste imali smelost da sami sebi ponudite.

Sav besan što je bio nesposoban da prikrije od pronicljivog Krevkera osećanja koja grof izgleda da je smatrao za smešna, Kventin odgovori ozlojeđeno:

— Gospodine grofe, kad mi budu potrebni vaši saveti, ja ću ih zatražiti; kad vas budem zamolio za pomoć, imaćete dovoljno vremena da mi je date ili odbijete; a kad budem pridavao naročitu važnost vašem mišljenju o meni, neće biti prekasno da ga izrazite.

— Oho! — reče grof. — Ja sam se umešao između Amadisa i Oriane, i moraću da očekujem poziv na dvoboj!

— Vi govorite kao da je to nešto nemogućno, — reče Kventin. — Kad sam se sukobio s vojvodom Orleanskim, moje koplje bilo je upereno u grudi u kojima je tekla plemenitija krv nego što je u Krevkera. A kad sam ukrstio mač sa grofom od Dinoa, napadao sam boljeg ratnika.

— Neka sad nebo pritekne u pomoć tvom rasuđivanju, dobri mladiću, — reče Krevker, podsmevajući se i dalje zaljubljenom vitezu. — Ako govoriš istinu, onda si imao neobičnu sreću u životu; i zaista, ako proviđenje uživa u tome da te stavlja na takve probe, a ovamo još ni nausnica nemaš, onda ćeš poludeti od uobraženosti pre nego što se ubrojiš u ljude. Ti ne možeš da me razgneviš, ali možeš da me razveseliš. Veruj mi, iako si se ti možda borio i s prinčevima i izigravao grofičinog branioca po nekoj ćudi koju sudbina katkad voli da ispolji, ti nikako nisi ravan onima kojima si bio ili slučajan protivnik, ili još slučajniji saputnik. Ja mogu da shvatim da ti, kao mladić koji je slušao pesme o viteškim podvizima toliko da je uobrazio da je i on nekakav vitez prvoborac, stvaraš lepe snove za neko vreme; ali se ne smeš ljutiti na jednog dobronamernog prijatelja, iako te on trese za ramena nešto grublje da bi te probudio.

— Gospodine grofe od Krevkera, — reče Kventin — moja porodica...

— Ne, nisam ja govorio isključivo o porodici, — reče grof — nego o društvenom položaju, imanju, visokom zvanju i tako dalje, što sve stvara odstojanje između raznih društvenih redova i staleža. A što se tiče porekla, svi su ljudi potomci Adama i Eve.

— Gospodine grofe, — poče opet Kventin — moji preci, Dervardi od Glen-Hulakina...

— Bogami, — reče grof — ako se vi pozivate na neku njihovu lozu od pre Adama, onda ja nemam ništa više da kažem. Laku vam noć!

On priteže uzde svoga konja i pričeka da se pridruži grofici, kojoj su ako je to mogućno, njegovi nagoveštaji i napomene iako dobronamerne, bile još neprijatnije nego Kventinu, koji je jašući gunđao za sebe: „Hladna, drska, uobražena ludo! Neka te prvi škotski strelac koji te bude nanišanio svojom puškom, ne pusti da mu umakneš ovako lako kao što sam ja učinio“.

Uveče stigoše u grad Šarlroa, na Sabri, gde grof Krevker beše odlučio da ostavi groficu Izabelu, koju su jučerašnji strah i umor — pored bežanja od pedeset milja započetog još od jutra i raznih bolnih osećanja koja su ga pratila — onesposobili da i dalje putuje bez štete po svoje zdravlje. Grof je predade, jako iznurenu, da se o njoj stara nastojnica cistercijanskog ženskog manastira u Šarlroa, koja je bila plemkinja po rođenju i u srodstvu sa porodicama i Krevkera i Kroa, i na čiju se smotrenost i dobrotu mogao osloniti.

. Krevker se tu zadrža samo da preporuči najveću opreznost zapovedniku male burgonjske posade koja je boravila u toj utvrđenoj varoši. On isto tako zatraži od njega da postavi počasnu stražu kod manastira za vreme bavljenja grofice Izabele od Kroa, prividno radi njene bezbednosti, ali možda potajno da bi se sprečio njen pokušaj da pobegne. Grof navede kao razlog što posada treba da bude na oprezi, izvesne nejasne vesti koje je čuo o nemirima u Liješkoj biskupiji. Ali je bio rešio da on prvi odnese vojvodi Karlu strašne vesti o pobuni i biskupovom ubistvu, u svoj njihovoj jezivoj stvarnosti. Zato, pošto je nabavio odmorne konje za sebe i svoju pratnju, pojaha sa odlukom da nastavi put do Perona bez zaustavljanja radi odmora. On obavesti Kventina Dervarda da ovaj mora da pođe s njim, a u isti mah mu se podrugljivo izvini što razdvaja tako lepo društvo, ali se nada da će jednom tako odanom pratiocu dama biti prijatnije da putuje noću po mesečini, nego da se izvali i preda snu kao običan smrtnik.

Kventin, već dovoljno ožalošćen što je video da se mora rastati od Izabele, zažele da odgovori na ovo ruganje jednim gnevnim pozivom na dvoboj. Ali znajući da će se grof samo nasmejati njegovoj srdžbi i prezreti njegovo izazivanje, odluči da sačeka da mu se ukaže druga prilika kada će moći da dobije zadovoljenje od toga oholog vlastelina, koji mu je, iako iz sasvim drugih razloga, bio postao skoro isto toliko mrzak koliko i sam Ardenski Divlji Vepar. On stoga prihvati Krevkerov predlog, pošto i nije imao nikakve mogućnosti da ga odbije, te nastaviše zajedno što su brže mogli put od Šarlroa ka Peronu.

NEZVANI GOST

Nijedna ljudska priroda nije satkana tako

Da u njenom tkanju ne bude mane neke;

Videh junaka kako od pastirskog psa beži;

Mudraca jednog što je brbljao gluposti takve

Da je to stidno bilo. Jer vaš lukavi čovek,

Vaš mudrac svetski, isplete

Zamke toliko vešto, da često sam u njih padne.

Stari pozorišni komad

Za vreme prvog dela toga noćnog putovanja, Kventin je morao da savlađuje onaj gorki duševni bol što ga mladići osećaju kad se rastaju, verovatno zauvek, od one koju vole. Zbog hitnosti koju je zahtevala ta prilika i zbog Krevkerovog nestrpljenja, grabili su žurno napred kroz plodne ravnice Henoa, pod blagim vođstvom punog i sjajnog žetvenog meseca, koji je sipao svoju žutu svetlost na bujne i niske pašnjake, na šume i njive, sa kojih su ratari, iskorišćujući njegovu svetlost, odvlačili žetvu, toliko su vredni bili Flamanci, čak i u to doba: obasjavao je široke, mirne i plodotvorne reke, po kojima je klizila bela jedrilica u službi trgovine, neometana stenama i bujicom, pored sela u kojima je život bio zamro, a čija je uredna spoljašnjost i čistoća pokazivala da njihovi stanovnici žive prijatno i ugodno; osvetljavao je feudalne zamkove mnogih hrabrih barona i vitezova, s njihovim dubokim jarkovima, dvorcima sa zupčastim zidovima i visokom osmatračkom kulom, jer su vitezi Henoa bili čuveni među evropskim plemićima; i njegova svetlost isticala je nadaleko, svojim širokim zracima, džinovske tornjeve mnogih ponosnih katedrala.

Ipak, sva ova živopisnost, makoliko različita od pustoši i divljine njegove otadžbine, nije prekidala tok Kventinovih žalosnih i tužnih misli. On je svoje srce ostavio za sobom kad je otišao iz Šarlroa; i jedino razmišljanje što ga je dalje putovanje izazvalo u njemu bilo je: da ga svaki korak udaljuje od Izabele. Njegova mašta morala je da ga podseća na svaku reč koju je ona izgovorila, na svaki pogled koji je ona upravila na njega. I kao što se često događa u takvim slučajevima, sećanje na te pojedinosti činilo je na njegovu maštu čak i jači utisak nego sama ona stvarnost koja ga je izazvala.

Naposletku, kad minu hladni ponoćni čas, uprkos ljubavi i tuge, krajnji zamor što ga je Kventin podneo za dva prethodna dana poče da pokazuje svoje dejstvo, koje su njegova navika da izdrži svakojake napore i neobična urođena živahnost i bodrost, kao i mučna razmišljanja kojima je njegov um bio zauzet, dosad sprečavali da mu dođe do svesti. Čula su mu bila toliko iznurena i umrtvljena krajnjim naprezanjem, i tako su malo bila u stanju da utiču na pretstave njegovog uma — da su sad priviđenja koja mu je um stvarao menjala i izopačavala svako ono obaveštenje koje su mu dostavljali otupljeni organi vida i sluha. Dervard je jedino znao da je budan po naporu koji je — svestan koliko mu je stanje opasno — ponekad činio da ne klone u dubok i težak san. Svakog časa jaka svest o opasnosti da se surva, bilo sam bilo zajedno s konjem, potsticala ga je da napregne snagu i da se pribere. Ali uskoro mu se oči opet pomutiše nejasnim senkama svakojakih izmešanih boja, predeo pod mesečinom stade da se leluja ispred njih, i on je bio toliko savladan umorom, da grof Krevker, videći ga u tom stanju, morade najzad da postavi dvojicu svojih ljudi, po jednoga sa svake strane, da idu kraj Dervarda i da ne dopuste da padne s konja.

Kad naposletku stigoše u grad Landrsi, grof se sažali na mladića, koji nije spavao skoro tri noći, te odobri i sebi i svojoj pratnji zastanak od četiri sata, da se odmore i osveže.

Duboko i čvrsto spavao je Kventin, sve dok ga ne trgoše iz sna jek grofove trube i uzvici njegovih konačara i izvidnika: „Ustajte! ustajte! Napred! čestita gospodo, na put, na put!“ Ipak, ma koliko da su neprijatno rano tc zvuci došli, on se probudi kao sasvim drugi čovek nego što je bio kad je zaspao, jer se sad osećao snažan i vedar. Vera u sebe i svoju sreću povrati mu se zajedno sa raspoloženjem koje je oživljavalo i suncem koje je izgrevalo. On sad više nije mislio o svojoj ljubavi kao nekom očajnom i neostvarljivom snu, nego kao o uzvišenom i okrepnom načelu koje treba da gaji u svom srcu, iako mu možda nikad neće ni pasti na um, zbog svih prepreka koje su mu stajale na putu da ga dovede do srećnog završetka. „Krmar — razmišljao je on — vodi svoj brod upravljajući se prema zvezdi Severnjači, iako nikad ne očekuje da će je osvojiti; tako i pomisao na Izabelu od Kroa treba od mene da načini valjanog ratnika, iako je ja možda nikad više neću videti. Kad ona bude čula da se jedan škotski vojnik, po imenu Kventin Dervard, odlikovao u nekoj žestokoj bitci, ili ostavio svoje telo na prolomu neke tvrđave o koju se borilo, ona će se setiti svoga saputnika kao nekoga koji je učinio sve što je mogao da ukloni sve zamke i nesreće koje su joj stajale na putu. Tada će ona možda počastvovati njegovu uspomenu jednom suzom, a njegov kovčeg vencem cveća.“

Podnoseći ovako muški svoju nesreću, Kventin se oseti sposobnijim da prima i odgovara na šale koje je grof Krevker često pravio na račun njegovog tobožnjeg mekuštva i nesposobnosti da izdrži napore. Mladi Škotlanđanin se tako dobroćudno prilagodi grofovom ruganju, i odgovarao je u isti mah i tako zgodno i tako učtivo, da promena u njegovom tonu i ophođenju načini na grofa očevidno povoljniji utisak nego što ga je imao o njemu sinoć, kada je njegov zarobljenik, razdražen svešću o svom položaju, čas turobno ćutao, a čas se žestoko prepirao.

Stari ratnik poče naposletku da uviđa da je njegov mladi drug prijatno momče od koga se može nešto načiniti, te mu skoro stavi do znanja: ako bi se samo odrekao svoje službe u Francuskoj Streljačkoj gardi, on bi se zauzeo da ga prime na dvor vojvode Burgonjskog i dadu mu dostojan položaj, a lično bi se starao o njegovom unapređivanju. No mada Kventin prikladnim izrazima zahvalnosti odbi zasada tu počast, dok ne utvrdi koliko se može s pravom požaliti na svoga prvog gospodara, kralja Luja, on ipak i dalje ostade u dobrim odnosima sa grofom Krevkerom. I dok je njegov zanesenjački način mišljenja i njegov tuđinski i poseban način izražavanja često izazivao osmeh na ozbiljnom licu grofovom, taj osmeh beše izgubio sve što je u njemu bilo podrugljivo i zajedljivo, i nije prelazio granice veselosti i lepog ponašanja.

Putujući tako i dalje u mnogo skladnijem raspoloženju nego dan ranije, mala grupa stiže najzad na dve milje od čuvenog i jakog utvrđenog grada Perona, blizu kojega je vojska vojvode Burgonjskog logorovala, spremna, kako se mislilo, da upadne u Francusku; dok je, nasuprot tome, Luj XI bio i sam sakupio jaku vojnu snagu blizu Sen-Maksansa, s namerom da urazumi toga svog vazala koji se bio isuviše osilio.

Peron, koji je ležao na jednoj dubokoj reci a u ravnici, ograđen jakim bedemima i dubokim jarkovima s vodom, smatrao se i u staro doba, kao i u novije vreme, za jednu od najjačih tvrđava u Francuskoj.{43} Grof od Krevkera, njegova pratnja i njegov zarobljenik baš su se približavali toj tvrđavi oko tri sata posle podne, kad, jašući kroz prijatne proplanke jedne velike šume koja je u to doba pokrivala okolinu grada sa istočne strane, susretoše dva čoveka iz viših društvenih redova, što se videlo po broju njihovih pratilaca. Oni su bili obučeni u odelo kakvo se nosi u mirno vreme, a sudeći po sokolima koje su nosili na doručju i po broju lovačkih pasa i hrtova koje su vodili njihovi pratioci, zabavljali su se lovom na sokole. Ali kad ugledaše Krevkera, čiji im je izgled, kao i odelo njegovih pratilaca, bio dovoljno poznat, oni prekidoše započeto traganje za čapljom duž obale jednog dugačkog kanala, pa pođoše trkom k njemu.

— Novosti, novosti, grofe od Krevkera! — uzviknuše obojica u isti mah. — Hoćete li da nam date novosti, ili da ih uzmete od nas? Ili hoćete da izvršimo poštenu razmenu?

— Pristajem na poštenu razmenu, gospodo, — reče Krevker, pošto ih učtivo pozdravi — ako mogu da zamislim da vi imate vesti dovoljno važne da se mere s mojima.

Dva lovca se nasmejaše, jedan na drugog, pa stariji od njih dvojice, čovek gospodstvena izgleda i crnomanjasta lica, na kome se videla ona seta koju fiziognomisti pripisuju melanholičnoj naravi, a drugi, — kao što je italijanski vajar tvrdio za lice Karla I, — smatraju da predskazuje nesrećnu smrt,{44} okrenuvši se svome drugu reče:

— Krevker dolazi iz Brabanta, iz te trgovačke oblasti, pa je izučio sve njihove veštine, te će nam biti teško da s njim trgujemo.

— Čestita gospodo, — reče Krevker — vojvoda ima pravo da on prvi dobije nešto od moje robe, kao što vlastelin uzima svoju trošarinu pre nego što se pijaca otvori. Ali recite mi, da li su vaše vesti tužne ili su veselog kvaliteta?

Ličnost kojoj se on naročito obraćao bio je čovek živahna izgleda sa očima u kojima je bilo mnogo veselosti, no koju je umanjivao misaon i ozbiljan izraz oko usta i gornje usne. Ceo njegov lik odavao je čoveka koji brzo zapaža i zaključuje, ali je mudar i spor u donošenju odluka i izražavanju svoga mišljenja. To je bio čuveni Vitez od Henoa, sin Kolarta, ili Nikolas Elitni, poznat u istoriji i među istoričarima pod uglednim imenom Filipa sd Komina. U to vreme bio je on ličnost veoma bliska vojvodi Karlu Smelom i jedan od njegovih najviše cenjenih savetnika. On odgovori na Krevkerovo pitanje kakve su novosti koje su znali on i njegov drug, baron od Amberkura.

— One su — reče on — poput duginih boja, te im se prelivi menjaju, pošto mogu da se posmatraju sa raznih tačaka, pa da odudaraju ili od tamnog oblaka, ili od vedrog neba. To je duga kakva se nikad nije videla u Francuskoj ili Flandriji još od Nojevog kovčega.

— A moje vesti su, — odgovori Krevker — sve skupa, kao kometa, mračne, surove i užasne same po sebi, pa se čak mogu smatrati kao preteče još većih i strašnijih zala, koja tek treba da nastupe.

— Mi treba da razvežemo svoje denjkove, — reče Komin svome drugu — inače nam neki došljak može da pokvari pazar, pošto su naše vesti svima poznate. Jednom rečju, Krevkere, čujte i čudite se: kralj Luj je u Peronu!

— Šta! — reče grof zapanjen. — Zar se vojvoda povukao bez borbe? I zar vi ovde dalje nosite mirnodopsko odelo dok Francuzi opsedaju grad? Jer ja ne mogu da zamislim da je osvojen.

— Razume se da nije — reče Amberkur. — Ratne zastave Burgonje nisu odstupile ni za jednu stopu. Pa ipak je kralj Luj ovde.

— Onda mora da je Edvard Engleski došao preko mora sa svojim strelcima, — reče Krevker — i poput svojih predaka, dobio još jednu bitku kod Poatjea?

— Nije tako — reče Komin. — Nijedna francuska zastava nije oborena, niti je ijedan brod zajedrio iz Engleske, gde se Edvard i suviše zabavlja sa ženama londonskih građana, da bi mu i na um palo da igra ulogu Crnoga Princa. Čujte ovu neobičnu istinu. Vi znate, kad ste otišli od nas, da su pregovori između punomoćnika Francuske i Burgonje bili prekinuti, bez mnogo izgleda na izmirenje.

— Istina je; i mi nismo sanjali ni o čemu drugom sem o ratu.

— Ono što je došlo posle toga toliko liči na san, — reče Komin — da ja takoreći čekam da se probudim, pa da se uverim da je tako. Jer već sutradan je vojvoda u saboru ustao tako besno protiv svakog daljeg odlaganja, da je bilo rešeno da se pošalje izazov kralju i da se odmah pođe na Francusku. Zlatno Runo, koji je dobio nalog da to izvrši, bio je obukao službeno odelo i stavio nogu u uzengiju da uzjaše konja, kad gle! Francuski glasnik Monžoa ujaha u naš logor. Mi nismo ništa drugo pomislili nego da je Luj preduhitrio naš izazov, i počesmo da nagađamo koliko će se vojvoda ljutiti na savet koji ga je omeo da on prvi objavi rat. Ali, pošto savetodavno veće Si hitno sazvano, koliko je bilo naše iznenađenje kad nas glasnik obavesti da se Luj, francuski kralj, sa malom pratnjom nalazi na nepun sat jahanja za njim, u nameri da poseti Karla, vojvodu Burgonjskog, kako bi njihove razmirice bile uređene na ličnom sastanku!

— Vi me iznenađujete, gospodo, — reče Krevker. — Pa ipak, vi me iznenađujete manje nego što očekujete, Jer, kad sam poslednji put bio u Plesi-Leturu, kardinal Labali, koji je uživao puno poverenje svoga gospodara, ali uvređen nešto od njega, a Burgonjac u duši, nagovestio mi je da on može tako da deluje na izvesne naročite Lujeve slabosti, da je u stanju navesti ga da se stavi u takav položaj prema Burgonji da će vojvoda moći da dobije uslove mira kakve sam zaželi. Ali ja nikad nisam mogao ni slutiti da takav stari lisac kao što je Luj, može da se nagovori da svojevoljno uđe u klopku. Šta su rekli burgonjski savetnici?

— Kao što možete naslutiti, — odgovori Amberkur — govorili su mnogo o vernosti koju treba održati, a malo o koristi koja bi se mogla izvući iz takve posete; dok je međutim bilo jasno da oni misle skoro isključivo na ovo drugo, ali im je samo stalo do toga, da pronađu neki način da to dovedu u sklad sa potrebom da se očuva spoljni izgled.

— A šta je rekao vojvoda? — nastavi grof Krevker.

— Govorio je kratko i smelo, kao i obično, — odgovori Komin. — „Koji je od vas — zapitao je on — bio svedok sastanka između moga rođaka Luja i mene, posle bitke kod Monlerija, kad sam bio toliko lakouman da ga pratim natrag u opkope Pariza sa desetak pratilaca, te sam tako stavio svoju ličnost na milost kralju?“ — Ja odgovorih da su mnogi od nas bili prisutni, i da niko od nas ne može zaboraviti uzrujanost koju je izvoleo izazvati u nama. — „Dobro, — reče vojvoda — vi ste me osuđivali zbog moje ludosti, i ja sam vam priznao da sam postupio kao lakomislen dečko. Ja znam i to, pošto je moj blaženopočivši otac tada još bio živ, moj rođak Luj bi imao manje koristi da se dočepao moje ličnosti, nego što bih ja sad imao ako bih tako što učinio. Ali pri svem tom, ako moj kraljevski rođak dolazi ovamo sad sa istom prostosrdačnošću kao što sam ja onda to učinio, on će biti kraljevski dočekan. Ali ako namerava da me tim prividnim poverenjem nadmudri i zaslepi dok ne izvede neki svoj lukavi plan, tako mi svetog Ðorđa Burgonjskog, neka se pripazi!“ I pošto je zasukao brkove na gore i tresnuo nogom o pod, naredio je svima nama da pojašemo konje i da dočekamo tako neobičnog gosta.

— I vi ste se prema tome susreli s kraljem? — odgovori grof Krevker. — Još ima čuda na ovom svetu! Kakva mu je bila pratnja?

— Najmanja što može biti — odgovori Amberkur. — Samo dvadeset do četrdeset škotskih gardista i nekoliko viteza i plemića sa njegovoga dvora, među kojima je njegov astrolog Galeoti izgledao najvedriji.

— Taj čovek — reče Krevker — uživa izvesno poverenje kardinala Labalia, pa me ne bi iznenadilo ako bi i on imao svoj udeo u nagovaranju kralja na ovaj sumnjiv politički korak. Zar nijedan plemić višega reda?

— Tu su vojvoda Orleanski i Dinoa — odgovori Komin.

— Ja ću se proveseliti s Dinoom, — reče Krevker — pa neka svet vrti glavom koliko hoće. Ali mi smo čuli da su i on i vojvoda pali u nemilost i da su u tamnici.

— Oni su obojica bili zatvoreni u zamku Lošu, tome divnom odmorištu francuskog plemstva — reče Amoerkur. — Ali ih je Luj oslobodio da bi ih poveo sa sobom; možda zato što nije mario da ostavi vojvodu Orleanskog iza sebe. Što se tiče ostalih članova njegove pratnje, bogme, čini mi se tu je njegov prikan, policajac-vešač, sa dvojicom ili trojicom svojih pomagača, i Olivije, njegov berberin, i ta su dvojica ponajvažnije ličnosti. Samo čitava ta grupa je tako bedno odevena da, časti mi, kralj ponajviše liči na starog zelenaša koji ide da skuplja propale dugove, praćen odredom pandura.

— A gde stanuje? — reče Krevker.

— Ah! To je najčudnije od svega — odgovori Komin. Naš vojvoda ponudio je kraljevoj streljačkoj gardi da posedne jednu gradsku kapiju, sa mostom na čamcima preko Some, a samom Luju odredio je bio susednu kuću koja pripada jednom bogatom građaninu, Žilu Ortenu. Ali kad je pošao tamo, kralj je ugledao zastave Deloa i Pensila od Rivijera, koje je on prognao iz Francuske, pa plašeći se, kako izgleda, pomisli da stanuje tako blizu izbeglica i nezadovoljnika sopstvene proizvodnje, zamolio je da ga smeste u Peronsku tvrđavu, te sad tamo boravi.

— Šta za boga miloga! — uzviknu Krevker. — Zar mu nije dosta što se usudio da uđe lavu u pećinu, nego gura glavu i u same njegove čeljusti? Zaslužio je, taj lukavi stari političar, da se nađe na samome dnu mišolovke!

— Nego, — reče Komin — Amberkur vam nije kazao šta je rekao Hvališa.{45} Ja smatram da je on dao najoštroumnije mišljenje o tome.

— A šta je to rekla njegova presvetla mudrost? — zapita grof.

— Dok je vojvoda — odgovori Komin — žurno naređivao da se pripremi srebrno i zlatno posuđe i ukrasi za dar kralju i njegovoj pratnji u znak dobrodošlice, Hvališa mu je rekao: „Nemoj da mučiš svoj mali mozak oko toga, prijatelju Karlo. Ja ću dati tvome rođaku Luju dostojniji i prikladniji poklon nego što ga ti možeš dati, a to je moja kapa s praporcima i moja palica kao pride. Jer, tako mi službe božje, on je veća budala nego ja, kad se sam stavio pod tvoju vlast“. — „Ali, ako mu ja ne budem dao nikakvog povoda da se kaje zbog toga, bedniče, šta onda?“ reče vojvoda. — „Onda, zbilja, Karlo, treba ti da dobiješ i kapu i palicu, kao najveća budala od nas trojice.“ Verujte mi da je ta ugursuska poruga dobro bocnula vojvodu. Video sam ga kako menja boju i ujeda se za usne. A sad, kam smo kazali svoje vesti, plemeniti Krevkere, šta mislite na šta one liče?

— Na minu napunjenu barutom, — odgovori Krevker, — koju mi je, bojim se, suđeno da baš ja potpalim. Vaše novosti i moje su kao lan i vatra, koji ne mogu da se dodirnu a da ne buknu u plamen, ili kao izvesne hemiske materije, koje eksplodiraju čim se pomešaju. Prijatelji, gospodo, jašite sasvim pored mene; pa kad vam budem kazao šta se dogodilo u Liješkoj biskupiji, mislim da ćete smatrati da je kralj Luj mogao da pođe na poklonjenje u oblasti pakla taman toliko bezbedno koliko i u ovu svoju zločasnu posetu u Peron.

Oba plemića priđoše blizu sa obe strane grofa i slušali su, sa prigušenim uzvicima i pokretima najdubljeg čuđenja i interesovanja, izveštaj o događajima u Liježu i Šonvaldu. Zatim pozvaše Kventina, pa su ga do sitnica ispitivali o pojedinostima biskupove smrti, dok naposletku on odbi da odgovara na sva dalja pitanja, jer nije znao zašto ih postavljaju i čemu bi mogli da posluže njegovi odgovori.

Oni sad stigoše do plodne i ravne obale Some, gde su se stari bedem maloga grada Devičanskog Perona i obližnje tamno zelene livade belele od mnogobrojnih šatora vojske vojvode Burgonjskog, koja je brojala oko petnaest hiljada ljudi.

SASTANAK

Sastanak vladara astrolozi mogu

Da mao zloslutan spreg zvezda tumače,

Kao Mars i Saturn kad se suprotstave.

Stari pozorišni komad

Čovek ne zna tačno da li da nazove povlasticom ili kaznom nerazdvojnom od vladarskog zvanja, što se od vladara traži da u međusobnom opštenju, iz obzira prema svome položaju i dostojanstvu podešavaju svoja osećanja i reči prema strogoj etiketi, koja sprečava svako žestoko i otvoreno ispoljavanje strasti, i koja bi se, kad samo ceo svet ne bi znao da je ta prividna uljudnost samo spoljna, mogla s pravom smatrati za duboko pritvorstvo. Ipak, isto je tako izvesno da prekoračenje tih ceremonijalnih ograničenja u cilju da se neposrednije ispolje njihove jarosne strasti, ima za posledicu smanjivanje njihovog dostojanstva u očima celog sveta, kao što je naročito zapaženo kada su dva ugledna suparnika Fransoa I i car Karlo jedan drugoga lično uterivali u laž i želeli da reše svoje sporove prsa u prsa, u ličnom dvoboju.

Karlo Burgonjski, najplahovitiji i najnestrpljiviji, pa čak i najnesmotreniji vladar svoga vremena, ipak se našao sputan u začaranome krugu, koji mu je propisivao najdublje poštovanje prema Luju kao sizerenu i feudalnom gospodaru, jer ga je ovaj udostojio, njega, jednog krunskog vazala, da mu ukaže veliku počast ličnom posetom. Ogrnut svojim vojvodskim plaštom i u pratnji svojih plemića, on pođe u sjajnoj konjaničkoj povorci da dočeka Luja XI. Njegova pratnja je sva blistala od zlata i srebra; jer pošto je bogatstvo engleskog dvora bilo iscrpeno ratovima Jorka i Lankastra{46} a troškovi na francuskom dvoru ograničeni usled štedljivosti vladara, burgonjski dvor bio je za izvesno vreme najveličanstveniji u Evropi. Lujeva pratnja, naprotiv, bila je malobrojna i srazmerno osrednja izgleda, a spoljašnjost samoga kralja, u otrcanom ogrtaču, s njegovim starim visokim šeširom kakav je uvek nosio i na kome je bilo prikačeno puno ikonica, isticala je tu suprotnost još jače. A kad vojvoda, raskošno odeven, sa krunicom i u svečanom plaštu, skoči sa svoga divnog bojnog hata, pa kleknuvši na jedno koleno ponudi da pridrži uzengiju dok Luj sjaše sa svoga malog krotkog konjića, utisak je bio skoro smešan.

Pozdravljanje između ta dva vladara bilo je, razume se, isto toliko puno izveštačene ljubaznosti i učtivosti, koliko je bilo lišeno svake iskrenosti. Ali je vojvoda, zbog svoje naravi, imao još više muke da održi potrebnu pristojnost u glasu, govoru i držanju; dok su kod kralja svakovrsna pretvaranja i obmanjivanja izgledala toliko sastavni deo njegove prirode, da ni oni koji su ga najbolje poznavali nisu mogli da razlikuju šta je tu izveštačeno a šta istinito.

Možda ćemo dati najtačniju sliku, kad samo ne bi bila nedostojna dvojice takvih velikana, ako Zamislimo kralja u položaju nekog nepoznatog čoveka, koji savršeno poznaje navike i ćudi pseće rase, pa želi radi nekog svog ličnog cilja da se sprijatelji s nekim velikim i zloćudnim psom, koji mu ne veruje i spreman je da ga ujede čim primeti da čovek od njega zazire ili da ga se boji. Pas reži u sebi, kostreši se, pokazuje zube, ali se ipak stidi da jurne na nezvanog gosta, koji izgleda u isti mah i tako ljubazan i tako pun poverenja u njega, pa zato pas trpi njegovo ulagivanje, koje ga nimalo ne uspokojava, a u isto vreme vreba najmanju priliku koja bi mu u sopstvenim očima dala pravo da zgrabi tog svog prijatelja za gušu.

Nema sumnje da je kralj video, po vojvodinom izmenjenom glasu, usiljenom držanju i naglim pokretima, da će igra koju će imati da izvede biti teška, a možda se više puta i pokajao što ju je započeo. Ali je za kajanje sad bilo dockan, i sve što mu je još ostalo, bila je ona neuporediva veština snalaženja, u kojoj se kralj razumevao bar isto toliko koliko ijedan čovek što je ikada živeo na ovome svetu.

Lujevo ponašanje prema vojvodi bilo je takvo, da je ličio na čoveka čije se srce preliva od nežnosti u trenutku iskrenog izmirenja s cenjenim i oprobanim prijateljem, od koga je bio privremeno razdvojen prilikama koje su sad već prošle i zaboravljene čim su uklonjene. Kralj je sebe prekorevao što nije ranije preduzeo odlučan korak da ubedi svog ljubaznog i dobrog rođaka ovakvim znakom poverenja kakav mu je sad ukazivao, i da jarosni sukobi do kojih je došlo među njima ne znače ništa u njegovom pamćenju kad se uporede sa ljubaznom pažnjom koja mu je ukazana kad je bio u izgnanstvu izvan Francuske, a u nemilosti kralja, svoga oca. Govorio je o „dobrom vojvodi Burgonjskom”, kao što su obično svi nazivali Filipa, oca vojvode Karla, i sećao se hiljadu primera te očinske ljubaznosti.

— Mislim, rođače, — rekao je on, — da je vaš otac u svojoj ljubavi pravio malo razlike između vas i mene, jer se sećam, kad sam jednom u lovu slučajno bio zalutao, da sam zatekao dobrog vojvodu kako vas prekoreva što ste me ostavili u šumi, kao da se ne brinete o bezbednosti svog starijeg brata.

Crte lica u vojvode Burgonjskog bile su od prirode grube i stroge, te kad je pokušao da se nasmeje u znak učtivog usvajanja istine o kojoj mu je kralj govorio, grimasa koju je načinio bila je zaista demonska.

„Ah, ti vladaru svih licemera, — reče on u sebi — kad bi mi samo čast dopuštala da te podsetim kako si se odužio za sva dobročinstva našega doma!“

— A zatim, — nastavi kralj — ako veze krvnog srodstva i zahvalnosti nisu dovoljne da nas povežu, dragi rođače, nas spaja i duhovno srodstvo, jer sam ja kum vaše divne kćeri Marije, koja mi je isto toliko draga kao i moje rođene kćeri. A kad su mi sveci (neka je blagosloveno njihovo sveto ime!) poslali jedan pupoljak, koji je uvenuo posle tri meseca, vojvoda vaš otac ga je držao na krštenju kao kum i proslavio je svečanost krštenja sa raskošnijom i sjajnijom velelepnošću nego što bi sam Pariz to mogao učiniti. Nikad neću zaboraviti dubok i neizbrisiv utisak što ga je velikodušnost vojvode Filipa, i vaša, najmiliji rođače, učinila na poluslomljeno srce jadnog izgnanika!

— Vaše veličanstvo, — reče vojvoda prisiljavajući sebe da nešto odgovori — odaje priznanje za tu malu uslugu izrazima koji prenagrađuju svaku raskoš kojom bi Burgonja mogla da pokaže koliko je svesna počasti koju ste ukazali njenom vladaru.

— Ja se sećam reči na koje vi mislite, dragi rođače, — reče kralj osmehujući se. — Kazao sam, čini mi se, da u naknadu za tadanje dobročinstvo, ja, bedna lutalica, nemam da ponudim ništa osim ličnosti moje, moje žene i moga deteta. I ja mislim da sam ipak ispravno otkupio svoju zalogu.

— Ja nemam nameru da osporavam ono što vaše veličanstvo izvoleva tvrditi, — reče vojvoda — ali...

— Ali vi se pitate — reče kralj prekidajući ga — koliko su moji postupci odgovarali mojim rečima. Uzmite u obzir sve ovo: telo moga sinčića Žoakena počiva u burgonjskoj zemlji; svoju ličnost stavio sam ovoga jutra pod vašu vlast; a što se tiče moje žene, zbilja, rođače, čini mi se, s obzirom na vreme koje je otada proteklo, da nećete mnogo navaljivati da održim reč i u toj pojedinosti. Ona je rođena na dan svetog Blagoveštenja — (tu se on prekrsti i promrmlja jedno Ora pro nobis{47} — pre pedesetak godina. Ali ona je u Remsu, a to nije daleko, pa ako zahtevate da moje obećanje bude doslovno ispunjeno, ona će vam se uskoro staviti na raspoloženje.

Makoliko da je (vojvoda Burgonjski bio ljut zbog bestidnog kraljevog pokušaja da prema njemu uzme ton prijateljstva i prisnosti, ipak se nije mogao uzdržati da se ne nasmeje neočekivanom odgovoru toga čudnog vladara, i njegov smeh je bio isto toliko neskladan koliko i odsečan i plahovit ton kojim je obično govorio. Pošto se smejao duže i glasnije nego što se u to vreme, kao što bi se i sada smatralo pristojnim za taj trenutak i tu priliku, on odgovori isti tonom, odbijajući osorno počast da mu kraljica pravi društvo, ali izjavi gotovost da primi društvo starije kćeri, čija je lepota bila slavna.

— Srećan sam, dragi rođače, — reče kralj s jednim od onih dvosmislenih osmeha kojima se često služio — što se vaša milostiva želja nije zaustavila na mojoj mlađoj kćeri Žani, inače bih doživeo dvoboj između vas i mog rođaka vojvode Orleanskog. A kad bi se nekome od njih dogodila nesreća izgubio bih u svakom slučaju ili ljubaznog prijatelja, ili odanog rođaka.

— Ne, ne, moj kraljevski gospodaru, — reče vojvoda Karlo — vojvoda Orleanski neće imati nikakvih smetnji od moje strane na putu koji je iz ljubavi izabrao. Razlog zbog koga bih uperio svoje koplje na vojvodu Orleanskog morao bi biti lep i neiskrivljen.

Luj je bio daleko od toga da se naljuti zbog ovog grubog ciljanja na telesne nedostatke princeze Žane. Naprotiv, pre bi se reklo da mu je bilo milo što vojvoda uživa u grubim šalama, u kojima je on bio veštak i koje (kako se to danas kaže) ušteđuju licemerstvo kad je reč o osećanjima. Zato on brzo postavi njihovo uzajamno opštenje na takvu osnovu da Karlo, iako je osećao da mu je nemogućno izigravati odanog i pomirenog prijatelja jednoga vladara sa čijim se pakostima tako često imao da bori i u čiju je iskrenost u ovoj prilici tako jako sumnjao, ipak nije imao nimalo muke da izigrava srdačnog domaćina prema šaljivom gostu. Tako je nedostatak obostranih nežnih osećanja bio nadoknađen tonom dobrog drugarstva kakvo postoji između dva dobra saradnika; tonom koji je vojvodi bio prirodan usled njegove otvorene, a moglo bi se dodati i prostačke naravi, a Luju je, iako je on bio sposoban da se prilagodi svakom načinu društvenog opštenja, najviše godio ton u kome su bila izmešana prostačka shvatanja sa zajedljivim šalama.

Oba vladara su bila srećom sposobna da održe, za vreme svečane gozbe u opštinskom domu Perona, taj način razgovora, na kome su se susreli kao na neutralnom zemljištu, i koji je, kao što je Luj lako uviđao, bio pogodniji nego ijedan drugi da održi vojvodu Burgonjskog u onom stanju mirnoće koje mu se činilo potrebno radi njegove lične bezbednosti.

Ipak se on malo zabrinu kad vide da vojvoda ima oko sebe nekoliko francuskih plemića i to najuglednijih, koji su sad bili na veoma poverljivim položajima i imali veliku moć, a koje je njegova strogost ili nepravičnost oterala u izgnanstvo. Zato je on, da bi sebe obezbedio od mogućnih posledica njihove srdžbe i osvetoljubivosti, zatražio (kao što je već spomenuto) da bude smešten u Peronskoj tvrđavi, a ne u samoj varoši. Na ovo je vojvoda Karlo rado pristao, sa jednim od onih jezivih osmeha za koje se ne bi moglo reći da li slute dobro ili zlo za onoga koga se tiču.

Ali kad kralj, izražavajući se što je mogao lepše i na način koji mu se činio najpogodniji da uspava svaku sumnju, zapita da li bi škotski strelci njegove garde mogli da čuvaju stražu u Peronskoj tvrđavi za vreme njegovog boravka u njoj, umesto gradske kapije koju im je vojvoda ponudio, Karlo odgovori, sa uobičajenom strogošću u glasu i odsečnim držanjem, koje je postajalo još strašnije zbog njegove navike da za vreme govora zasukuje brkove uvis ili da dodiruje svoj mač ili bodež, koji je često imao običaj da izvlači malo, pa da ga opet vraća u korice:

— Tako mi svetog Martina! Ne, gospodaru! Vi ste u logoru i gradu svoga vazala, kako me svet naziva iz poštovanja prema vašem veličanstvu; moja tvrđava i grad su vaši, pa su i moji ljudi vaši. Prema tome svejedno je da li će moji ratnici ili škotski strelci čuvati bilo spoljnu kapiju ili gradska utvrđenja. Ne, tako mi svetog Ðorđa! Peron je devičanska tvrđava i ne sme izgubiti svoju slavu usled ma kakve moje nemarnosti. Device moramo dobro čuvati, moj kraljevski rođače, ako hoćemo da i dalje uživaju lep glas.

— Nesumnjivo, dragi rođače, i ja se potpuno slažem s vama, — reče kralj — pošto je uistinu meni više stalo do dobroga glasa ovoga gradića nego vama. Jer, kao što vam je poznato, Peron je jedan od onih gradova na reci Somi koji su predati vašem blaženopočivšem ocu kao zaloga za naplatu novca, te mogu biti otkupljeni isplatom. I da rečem istinu, pošto sam ovamo došao kao pošten dužnik s namerom da raščistim sa svima svojim obavezama, doveo sam ovamo nekoliko tovarnih mazgi natovarenih srebrom za otkup što će biti dovoljno za izdržavanje čak i vašeg kneževskog i kraljevskog dvora, dragi rođače, za pune tri godine.

— Neću da primim ni jedan novčić od toga — reče vojvoda uvrćući brkove. — Rok za otkup je protekao, moj kraljevski rođače. A nikad nije ni postojala ozbiljna namera da se to pravo ostvari, pošto je ustupanje tih gradova bila jedina naknada koju je moj otac ikada dobio od Francuske kada je, u jednom času srećnom po vašu porodicu pristao da zaboravi umorstvo dede i da svoj savez sa Engleskom zameni savezom sa vašim ocem. Tako mi svetog Ðorđa! da on nije tako postupio, vaša kraljevska ličnost ne samo što ne bi imala gradove na Somi, nego bi jedva zadržala i one iza Loare. Ne. Ja neću da vratim ni jedan kamen njihov, pa makar imao da za svaki tako vraćeni kamen primim zlata koliko je on težak. Zahvaljujem bogu i mudrosti i hrabrosti mojih predaka što će prihodi Burgonje, iako je ona samo jedno vojvodstvo, održati moje dostojanstvo čak i kad je jedan kralj moj gost, a da ne moram da prodajem svoju očevinu.

— Dobro, dragi rođače, — odgovori kralj isto onako blago i mirno kao ranije, i neuzrujan jakim glasom i žučnim vojvodinim pokretima. — Ja vidim da ste vi tako dobar prijatelj Francuske, da ne želite da se rastavljate od ičega što njoj pripada. Ali biće nam potreban neki primiritelj u tim pitanjima kad budemo počeli da raspravljamo o njima u savetu. Šta velite za Sen-Pola?{48}

— Ni sveti Pavle, ni sveti Petar, niti ijedan svetac iz kalendara — reče vojvoda Burgonjski — neće me pridikama nagovoriti da ustupim Peron.

— Ne, ali vi ste me pogrešno razumeli — reče kralj Luj osmehujući se. — Ja sam mislio na Luja Luksemburškog, našeg vernog vrhovnog zapovednika vojske, grofa od Sen-Pola. Ah! sveta Marijo Ambrenska! Nedostaje nam samo njegova glava na većanju! Najbolja glava u Francuskoj i najkorisnija za uspostavljanje savršene harmonije među nama.

— Tako mi svetog Ðorđa Burgonjskog! — reče vojvoda. — Čudim se što čujem da vaše veličanstvo govori tako o čoveku koji je izdajnik i krivokletnik i prema Francuskoj i prema Burgonji, čoveku koji se uvek trudio da raspiri u plamen naše česte razmirice, i to s namerom da sebi da izgled posrednika. Kunem se ordenom koji nosim, da mu njegove baruštine neće još dugo služiti kao izvor prihoda!

— Ne budite tako vatreni, rođače! — odgovori kralj osmehujući se i govoreći šapatom. — Kad sam želeo zapovednikovu glavu kao sredstvo da okončamo sporazum o našim sitnim razmiricama ja nisam ni tražio njegovo telo, koje sasvim lepo može ostati u Sen-Kantenu.

— O! O! Prihvatam vaše mišljenje, moj kraljevski rođače, — reče Karlo sa istim onim neskladnim smehom koji su i druge kraljeve grube šale iznudile, pa dodade lupajući petom o pod: — Priznajem da bi u tom smislu zapovednikova glava mogla biti korisna u Peronu.

Ovaj i drugi razgovori, pri kojima je kralj mešao napomene o ozbiljnim poslovima sa predmetima za uveseljenje i zabavu, nisu se ređali dosledno, nego su vešto ubacivani za vreme gozbe u opštinskom domu, zatim prilikom kasnijeg sastanka u vojvodinom stanu, i ukratko, kad je izgledalo da prilika omogućuje neusiljen i prirodan prelaz na tako delikatne predmete razgovora.

Zaista, ma koliko da je nesmotreno Luj sam sebe doveo u jednu opasnost koja je, zbog vojvodine vatrene naravi i međusobnih povoda za obostrano ogorčeno neprijateljstvo mogla imati neizvestan i opasan završetak, ipak se još nikada krmar nije duž nepoznate obale ponašao prisebnije i opreznije. Izgledalo je da on s najvećom veštinom i tačnošću meri dubine i plićake uma i naravi svoga protivnika, i nije pokazivao ni dvoumljenje ni strah kad bi na kraju svog ispitivanja otkrio mnogo više podvodnih stena i opasnih sprudova nego bezbednih sidrišta.

Naposletku se završi i taj dan, koji je zacelo bio veoma tegoban za Luja zbog neprekidnog naprezanja, budnosti, opreznosti i pažnje, što je sve zahtevao njegov položaj, kao što je za vojvodu to bio dan uzdržavanja, jer je morao da ugušuje plahovita osećanja, kojima je po svom običaju najčešće puštao potpuno na volju.

Čim se vojvoda povuče u svoj stan, pošto se zvanično oprostio s kraljem za tu noć, on pusti na volju burnim osećanjima koja je tako dugo obuzdavao, te mnoge psovke i uvredljivi epiteti, kako reče njegova dvorska budala Hvališa, „padoše te noći na glave za koje nisu bili iskovani“, i tako su njegove sluge pokupile dobit od one bujice pogrda kojima iz pristojnosti nije mogao da počasti svoga kraljevskog gosta čak i u njegovom odsustvu, bujice koja je bila postala odveć velika da bi se cela odjednom mogla zaustaviti. Šale dvorske budale utišaše donekle vojvodin gnev. On se smejao glasno, dobacivao šaljivku zlatnik, zatim naredi da ga mirno svuku, ispi veliki pehar začinjenog vina, leže u postelju i zaspa čvrstim snom.

Odlazak na spavanje kralja Luja mnogo je dostojniji pažnje nego Karlov. Jer plahovito ispoljavanje ogorčene i neobuzdane srdžbe, pošto to zaista priliči više grubom nego umnom delu našeg bića, ima malo čega što bi nas zanimalo, ako se uporedi sa dubokim radom jednog snažnog i moćnog uma.

Luja otpratiše u stan, koji je on bio izabrao u Peronskoj tvrđavi, komornici i konačari vojvode Burgonjskog, a na ulazu ga dočeka jaka straža sastavljena od strelaca i oklopnika.

Silazeći s konja da bi prešao preko pokretnog mosta iznad neobično širokog i dubokog jarka, on pogleda u stražare, pa napomenu Kominu, koji ga je pratio zajedno sa drugim burgonjskim plemićima:

— Oni nose krstove svetog Andreje, ali to nisu krstovi mojih škotskih strelaca.

— Videćete da su i oni isto tako spremni da umru braneći vas, gospodaru, — reče Burgonjac, čije je osetljivo uvo otkrilo u tonu kraljevoga govora izvesno osećanje koje je nesumnjivo Luj želeo da prikrije, da je mogao. — Oni nose krst svetog Andreje kao privesak ogrlice Zlatnog Runa, a to je orden moga gospodara, vojvode Burgonjskog.

— Zar ja to ne znam? — reče Luj, pokazujući na ogrlicu koju je i on nosio u čast svoga domaćina. — Ovo je jedna od dragocenih veza bratstva koje postoji između moga plemenitog brata i mene. Mi smo braća u viteštvu kao i po duhovnom srodstvu; najbliži rođaci po krvi i prijatelji koje spajaju sve veze uzajamne naklonosti i dobrog susedstva. Ne dalje od donjeg dvorišta, uzvišena gospodo i plemići! Ne mogu dopustiti da me pratite i dalje. Vi ste mi ukazali dovoljno počasti.

— Nama je vojvoda naložio — reče Amberkur — da dopratimo vaše veličanstvo do vašeg stana. Nadamo se da će nam vaše veličanstvo dopustiti da izvršimo naređenje svoga gospodara.

— U ovom beznačajnom slučaju, — reče kralj — nadam se da ćete dopustiti da moja zapovest pretegne njegovu, čak i kad ste u pitanju vi, njegovi vazalni podanici. Ja sam malo klonuo, gospodo, malo sam umoran. Velika uživanja nose sa sobom umor, isto onako kao i velika patnja. Nadam se da ću sutra bolje moći uživati u vašem društvu. I u vašem takođe, gospodine Filipe od Komina. Čuo sam da ste vi letopisac ovoga vremena, te mi koji želimo da nam ime uđe u istoriju moramo s vama lepo razgovarati, jer ljudi kažu da vaše pero ima šiljat vrh kad vi to hoćete. Laku noć, gospodo i plemići, svima i svakome od vas.

Burgonjski velikaši se povukoše veoma zadovoljni zbog Lujevog ljubaznog ophođenja i umešnog ukazivanja pažnje svakom pojedincu. Tako kralj ostade sa samo nekolicinom svojih ličnih pratilaca, u zasvođenom ulazu donjeg dvorišta Peronske tvrđave, gledajući u ogromnu kulu koja je zauzimala jedan od njenih uglova i bila stvarna glavna kula te tvrđave. Ova visoka, tamna i teška građevina videla se jasno pri svetlosti istog onog meseca koji je osvetljavao put Kventinu Dervardu između Šarlroa i Perona i koji je, kao što je čitaocu poznato, svetleo naročito jako. Velika kula je po obliku ličila na Belu kulu u Londonskoj tvrđavi, ali je bila još starija u pogledu arhitekture, pošto je vodila poreklo, kao što se tvrdilo, iz vremena Karla Velikog. Zidovi su bili strahovito debeli, prozori vrlo mali i sa gvozdenim rešetkama, i ta ogromna i glomazna masa građevine bacala je crnu i zlokobnu senku preko celog dvorišta.

— Neću valjda biti smešten onamo! — reče kralj sa jednim drhtajem, koji je u sebi imao nečega zloslutnog.

— Ne, — odgovori sedi dvorski maršal, koji ga je pratio gologlav. — Ne daj bože! Odaje vašeg veličanstva pripremljene su u onim nižim zgradama koje su odmah do nje, i u kojima je kralj Jovan spavao dve noći pre bitke kod Poatjea.

— Hm, ni to nije srećan predznak — promrmlja kralj. — Ali, šta je to s kulom, moj stari prijatelju? I zašto molite boga da ne stanujem onde?

— Ne, milostivi gospodaru, — reče maršal — ja ne znam ništa rđavo o glavnoj kuli, jedino stražari pričaju da se noću tamo vide nekakve svetlosti i čuje neka neobična larma. A ima razloga zašto bi to i moglo da bude, jer je u staro vreme služila kao državna tamnica, i postoje mnoge priče o delima koja su tamo izvršena.

Luj nije više postavljao pitanja, jer nijedan čovek nije više bio pozvan da poštuje tamničke tajne nego on. Pred vratima odaje koje su mu bile određene i koje su, iako kasnijeg datuma nego glavna kula, bile i starinske i sumorne stojala je mala grupa škotskih gardista, za koje je vojvoda, iako je odbio da prihvati Lujev predlog, izdao naređenje da se puste unutra, tako da budu blizu ličnosti svoga gospodara. Verni lord Kroford predvodio ih je.

— Kroforde, čestiti i verni moj Kroforde, — reče kralj — gde si bio danas? Jesu li burgonjski velikaši tako negostoljubivi da zanemare jednoga od najhrabrijih i najplemenitijih vitezova koji su ikada koračali po jednom dvoru? Nisam vas video na gozbi.

— Odbio sam poziv, gospodaru — reče Kroford. — Za mene su sad nastala druga vremena. Nekada sam ja smeo da se takmičim u piću s najizdržijivijim čovekom u Burgonji, i to sokom od njegovog sopstvenog grožđa. Ali sad mi i četiri pinte pomute pamet, a ja mislim da je u interesu službe vašeg veličanstva da u tome dam primer svojim momcima.

— Ti si uvek razborit — reče kralj. — Ali zacelo je tvoj zamor utoliko manji što imaš da zapovedaš tako malom broju ljudi? A vreme svetkovanja ne zahteva od vas toliko strogo odricanje kao vreme opasnosti.

— Ukoliko manje ljudi imam da predvodim, — reče Kroford — utoliko više moram da se brinem da momci budu sposobni za službu. A da li će sve ovo da se završi svetkovanjem ili borbom, to bog i vaše veličanstvo znaju bolje nego stari Džon Kroford.

— Vi zacelo ne strepite od neke opasnosti? — reče kralj žurno, no ipak šapatom.

— Ne strepim — odgovori Kroford. — A želeo bih da strepim. Jer, kao što je imao običaj da kaže stari grof Tajneman, od opasnosti od kojih strepimo, možemo se uvek odbraniti. A lozinka za noćas, ako je po volji vašem veličanstvu?

— Neka bude „Burgonjac“, u čast našeg domaćina i pića koje volite, Kroforde.

— Ja nemam ništa ni protiv vojvode ni protiv pića koje se tako zove — odgovori Kroford — samo ako su oba kako valja. Laku noć vašem veličanstvu!

— Laku noć, moj verni Škotlanđanine, — reče kralj i uđe u svoje odaje.

Pred vratima njegove spavaonice Ožiljko je bio na straži. — Pođi za mnom ovamo — reče kralj prolazeći pored njega. I strelac poput neke mašine koju je veštak stavio u pokret uđe krupnim koracima za njim u odaju pa je stojao tu mirno, ćuteći i nepomično očekujući kraljevo naređenje.

— Imaš li kakvih vesti o onom vitezu lutalici, tvome sestriću? — reče kralj. — Jer mi o njemu nismo ništa više čuli otkako nam je kao kakav mlad vitez koji je krenuo u svoje prve viteške podvige, poslao na dvor dva zarobljenika, kao prve plodove svoga viteškoga držanja.

— Gospodaru, ja sam čuo nešto o tome — reče Ožiljko — i nadam se da će vaše veličanstvo verovati da, ako je on postupio pogrešno, to nije nikako bilo po mom uputstvu ili primeru pošto ja nikad nisam bio tako drzak da oborim s konja ma koga iz presvetle porodice vašeg veličanstva, jer sam bio svesniji svoga položaja i...

— Ne govori o tome — reče kralj. — Tvoj sestrić je u toj prilici dobro izvršio svoju dužnost.

— U tom pogledu, — nastavi Ožiljko — on je dobio uput od mene, „Kventine, — rekao sam mu ja — ma šta se dogodilo, seti se da pripadaš Škotskoj streljačkoj gardi, i vrši svoju dužnost, pa neka bude šta bude.“

— Naslutio sam da je morao imati nekog tako izvrsnog učitelja, — reče Luj. Ali mi je stalo da odgovoriš na moje prvo pitanje: Jesi li ovih dana čuo nešto o svom sestriću? Povucite se, gospodo moja, — dodade obraćajući se plemićima u svojoj sobi — jer je ovo samo za moje uši.

— Dakako, milostivi gospodaru, — reče Ožiljko. — Baš večeras sam razgovarao sa sprovodnikom Šarlom, koga je moj sestrić poslao hitno iz Liježa ili nekog biskupovog obližnjeg zamka gde je ovaj smestio u bezbedno sklonište grofice od Kroa.

— O, neka je za to hvala našoj nebeskoj Bogorodici! — reče kralj. — Jesi li ti siguran u to, u te dobre vesti?

— Sigurniji nego u ma šta drugo — reče Ožiljko. — Taj momak doneo je, mislim, za vaše veličanstvo pisma od grofica od Kroa.

— Pohitaj da ih doneseš, — reče kralj. — Predaj pušku jednome od ovih momaka, Olivije, ili ma kome. O, neka je hvala našoj Ambrenskoj bogorodici! Srebrnom rešetkom ogradiću njen visoki oltar!

Luj, u ovom nastupu zahvalne pobožnosti skide, kao što je obično činio, svoj šešir, izabra, među ikonicama kojima je bio ukrašen, onu koja mu je bila najmilija i koja je predstavljala bogorodicu, stavi je na sto, pa kleče i ponovi svečano malopređašnji zavet.

Sprovodnika, pošto je on bio prvi glasnik koga je Dervard poslao iz Šonvalda, uvedoše sad sa pismima. Njih su kralju bile uputile grofice od Kroa, i u njima su mu one samo zahvaljivale vrlo hladnim rečima za njegovu ljubaznost dok su bile na njegovom dvoru; a nešto malo toplije, što im je dopustio da otputuju i poslao ih na sigurno mesto izvan njegovih oblasti. Na ove reči Luj se od sveg srca nasmeja, umesto da se zbog njih naljuti. On zatim zapita Šarla, sa očevidnim interesovanjem, da li nisu doživeli neku uzbunu ili napad na putu. Šarlo, glup momak, naročito izabran zbog te svoje osobine, dade veoma zamršen izveštaj o sukobu u kome je njegov drug, Gaskonjac, bio ubijen, ali nije znao ni o kakvom drugom napadu. Luj ga opet poče da ispituje podrobno i posebno o putu kojim je društvo išlo ka Liježu, i izgleda da ga je veoma zanimalo kad saznade iz odgovora da su u blizini Namira pošli najprečim putem ka Liježu, idući desnom obalom Meze umesto levom, kao što im je bilo preporučeno u putnom planu. Kralj tada naredi da se momku da neki mali poklon, pa ga otpusti, čineći se kao da se strepnja koju je maločas iskazao odnosila samo na bezbednost grofica od Kroa.

Ipak ove vesti, iako su kazivale da je propao jedan od njegovih omiljenih planova, izgleda da su kod kralja izazvale više unutrašnjeg zadovoljstva nego što bi ga on verovatno pokazao u slučaju da je plan sjajno uspeo. On odahnu kao čovek kome je pao težak teret s grudi, promrmlja svoje zahvalne molitve sa izrazom duboke pobožnosti, podiže pogled, pa pohita da smišlja i sprema novije i pouzdanije slavoljubive planove.

S tom namerom naredi Luj da mu dođe njegov astrolog, Marcius Galeoti, koji se pojavi sa svojim uobičajenim izrazom nadmene dostojanstvenosti, ali i sa izvesnim izrazom nesigurnosti na licu, kao da je sumnjao hoće li ga kralj ljubazno dočekati. Ipak, doček je bio topliji od svih na koje je naišao pri ranijim sastancima. Luj ga je nazivao svojim bratom, svojim ocem u naukama, durbinom kroz koji jedan kralj treba da gleda u daleku budućnost. Naposletku mu natače na prst jedan prsten veoma velike vrednosti. Galeoti, iako nije znao koje su okolnosti tako iznenadno uzdigle njegov ugled u Lujevim očima, ipak je odveć dobro poznavao svoj zanat da bi dopustio da se vidi njegova neobaveštenost. On primi sa ozbiljnom skromnošću Lujeve pohvale, za koje reče da dolikuju jedino plemenitoj nauci kojom se on bavi, nauci koja u toliko pre i u toliko više zaslužuje divljenje, što čini čuda kroz tako slabog posrednika kao što je on, pa se on i kralj rastadoše, ovoga puta veoma zadovoljni jedan s drugim.

Kad astrolog otide, Luj se sruči u jednu naslonjaču, i pošto je izgledao jako iscrpen, otpusti ostatak svojih pratilaca, izuzev jedino Olivija, koji se šunjao oko njega s nežnim staranjem i nečujnim korakom, i pomagao mu u pripremama za odmor.

Dok je primao ovu pomoć, kralj je preko običaja bio tako ćutljiv i nemaran, da je njegov dvoranin bio iznenađen tom neobičnom promenom u njegovom držanju. I najgora bića često imaju i poneko dobro načelo; tako razbojnici pokazuju vernost svome harambaši, a ponekad neki štićen i počastvovan ljubimac oseti zračak iskrenog interesovanja za vladara kome duguje za svoju veličinu. Olivije Ðavo, Opaki ili ma kako drukčije bio nazvan zbog svojih zlih sklonosti), ipak nije baš toliko ličio na satanu da ne bi osećao bar izvesnu zahvalnost prema svome gospodaru u ovako neobičnoj prilici, kada je izgledalo da je njegova sudbina bila jako ugrožena, a snaga iscrpena. Pošto je za kratko vreme ćuteći ukazao kralju svakidašnje usluge koje sluga čini svome gospodaru pri oblačenju i svlačenju, dvorjanin naposletku dođe u iskušenje da kaže, sa slobodom koju mu je njegov vladar dopuštao u takvim prilikama:

— Zaboga, gospodaru, vi izgledate kao da ste izgubili neku bitku. A ipak, ja koji sam bio blizu vašeg veličanstva za vreme celog današnjeg dana, nisam još nikad video da tako hrabro bijete bitku.

— Bitku! — reče kralj Luj digavši pogled i uzimajući svoj uobičajeni zajedljiv ton i držanje. — Vaskrsa mi! Prijatelju Olivije, bolje reci da sam učestvovao u borbi s bikovima, jer besomučniju, uporniju, neukrotiviju i neobuzdaniju zver nego što je naš burgonjski rođak svet još nije video, osim u obliku kakvog murcijskog bika, vežbanog za borbe s bikovima. Eh, manimo se toga. Ja sam ga hrabro začikavao. Ali, Olivije, raduj se zajedno sa mnom što moji planovi u Flandriji nisu ostvareni, ni onaj što se ticao dveju skitačkih grofica od Kroa, ni onaj u Liježu, razumeš li me?

— Bogme, ne razumem gospodaru, — odgovori Olivije. — Meni je nemoguće da čestitam vašem veličanstvu zbog toga što su propali vaši omiljeni planovi, osim ako mi kažete neki razlog zbog koga je nastupila promena u vašim željama i namerama.

— Ne, — odgovori kralj — uopšte uzev, nema nikakve promene ni u mojim namerama ni u željama. Ali, Vaskrsa mi, prijatelju, ovih dana saznao sam o vojvodi Karlu mnogo više nego što sam ranije znao. Kad je on bio vojvoda od Šarolea, u vreme starog vojvode Filipa i izgnanog naslednika francuskog prestola, mi smo zajedno pili, lovili i tumarali, i doživeli smo mnogo pustolovina. U to vreme ja sam imao nesumnjivu prevagu nad njim, kakvu obično jak duh ima nad slabijim. Ali se on otada promenio, postao je uporan, smeo, nadmen i svadljiv zadribalda, koji uvek želi da sve otera u krajnost, a pri tom misli da on drži igru u rukama. Ja sam bio primoran da tako glatko izbegnem svaki uvredljiv predmet razgovora kao da sam svaki put dodirnuo usijano gvožđe. Kad sam samo spomenuo mogućnost da one lutalačke grofice od Kroa pre nego što stignu u Lijež (jer sam otvoreno izjavio svoje duboko uverenje da su one tamo otišle) padnu u ruke nekog pustahije na granici. Vaskrsa mi! pomislio bi čovek da sam govorio o nekom skrnavljenju. Nije potrebno da ti navodim šta je on rekao, a sasvim će biti dovoljno da ti kažem da bih svoju glavu smatrao za veoma nesigurnu da je samo tog trenutka stigao izveštaj o uspehu tvoga prijatelja, Viljema Bradonje, o njegovoj i tvojoj časnoj nameri da poboljšate svoj položaj ženidbom.

— Nije on moj prijatelj, ako dopusti vaše veličanstvo, — reče Olivije — ni prijatelj, ni plan nisu moji.

— Zaista, Olivije,— odgovori kralj — tvoj plan nije bio da oženiš, nego da „ošišaš“ toga mladoženju. A nisi joj poželeo manje rđavog mladoženju kad si skromno ponudio sebe. Ipak, Olivije, srećan će biti onaj koji se ne oženi njom, jer su „vešanje, vađenje utrobe i čerečenje“ bile najljupkije reči koje je moj rođak spomenuo za onoga koji bi se oženio mladom groficom, njegovom vazalkom, bez njegovog najvišeg vojvodskog dopuštenja.

— I on nesumnjivo isto toliko ne bi trpeo ma kakve nerede u dobrom gradu Liježu? — zapita kraljev ljubimac.

— Isto toliko, i još mnogo više, — odgovori kralj — kao što lako možeš zamisliti. Ali otkako sam se rešio da dođem ovamo, moji glasnici su otišli u Lijež da zasad spreče svaki pokušaj pobune; a moji suviše revnosni i žustri prijatelji, Rusler i Pavijon, dobili su naređenje da budu mirni kao miševi, dok se ne završi ovaj srećni sastanak između moga rođaka i mene.

— Onda, sudeći po rečima vašeg veličanstva, — reče Olivije suvo — najviše što se može očekivati od ovog sastanka to je da se vaš položaj njim ne pogorša? To zaista liči na ždrala koji je s poverenjem zavukao glavu u lijina usta i bio radostan što je mogao zahvaliti svojoj dobroj sreći da mu glava nije bila odgrizena. Pa ipak, vaše veličanstvo izgledalo je duboko zahvalno čak i sad mudrom filozofu koji vas je obodrio da se upustite u ovu igru što tako mnogo obećava.

— Ni u jednoj igri — reče kralj oštro — ne treba očajavati sve dok ne bude izgubljena; a ja nemam razloga da očekujem da će se to meni dogoditi. Naprotiv, ako se ne dogodi ništa što bi probudilo bes u ovom osvetoljubivom ludaku, ja sam siguran u pobedu. A zacelo da dugujem ne malu zahvalnost onoj veštini koja je izabrala za mog poverenika i putovođu groficama od Kroa mladića čiji je horoskop toliko saglasan s mojim, da me je on spasao opasnosti čak i onda kad nije izvršio moja naređenja, nego je izabrao put kojim je izbegao Lamarkovu zasedu.

— Vaše veličanstvo — reče Olivije — moglo bi naći mnogo poverenika koji bi vam služili pod pogodbom da se više drže svoga ćefa nego vaših uputstava.

— Ne, ne, Olivije, — reče Luj nestrpljivo. — Jedan neznabožački pesnik spominje: Vota diis exaudita malignis, a to znači: želje koje nam sveci ispunjavaju u svome gnevu. A takav bi u ovoj prilici bio ishod podviga Viljema od Lamarka da ga je nešto izveo sad, dok sam ja još u vlasti ovoga vojvode Burgonjskog. A to je i moja lična veština predviđala, obodrena Galeotijevim znanjem; to jest, ja nisam predvideo neuspeh Lamarkovog pothvata nego sam predvideo da će se pohod onoga škotskog strelca završiti srećno po mene. A takav je i bio krajnji ishod, iako na način koji je bio različit od onoga što sam ga očekivao. Jer zvezde, iako nam predskazuju opšte rezultate, ipak ne spominju sredstva pomoću kojih će se do njih doći, pošto su ti rezultati često sasvim suprotni onima koje smo očekivali ili čak i želeli. Ali, zašto govorim ja tebi, Olivije, koji si mnogo gori i od samoga đavola, tvoga imenjaka, pošto on veruje i drhti od straha, dok ti ne veruješ ni u boga ni u nauku, i ostaćeš takav dok se ne ispuni tvoja sudbina, koja će se, kao što mi tvrde i tvoj horoskop i tvoj lik, završiti na vešalima.

— Ako zaista treba tako da bude, — reče Olivije skrušenim glasom — onda mi je tako suđeno zato što sam bio odveć zahvalan sluga da bih se ustezao da izvršim zapovesti svoga kraljevskog gospodara.

Luj pršte u svoj uobičajeni podrugljivi smeh.

— Ti si me dobro dohvatio kopljem, Olivije; i tako mi naše Bogorodice, imao si pravo, jer sam te ja izazvao na dvoboj. Ali, molim te, reci mi iskreno, da li u načinu postupanja ovih ljudi prema nama nazireš išta po čemu bi se moglo posumnjati da imaju rđavih namera prema kama?

— Gospodaru, — odgovori Olivije — vaše veličanstvo, kao i onaj učeni filosof, traži predskazanje od zvezda i nebeskih jata; a ja sam zemaljski gmizavac i posmatram samo stvari koje su u vezi s mojim pozivom. Ali meni se čini da se vašem veličanstvu ne ukazuje ona usrdna i prava pažnja koju ljudi ukazuju dragom gostu mnogo uzvišenijeg položaja nego što je njihov. Vojvoda se večeras izgovarao da je umoran i otpratio je vaše veličanstvo samo do ulice, ostavljajući svojim dvorjanima dužnost da vas doprate do vašeg stana. Sobe su ovde žurno i nebrižljivo pripremljene, zastori su obešeni nakrivo, a u jednoj od odaja, kao što možete videti, slike su okrenute naopačke i vise glavačke, a drveće raste s korenom uvis.

— Eh! to je slučajnost i posledica žurbe — reče kralj. — Kad si video da se ja uzbuđujem zbog takvih tričarija?

— One nisu vredne pažnje same po sebi, — reče Olivije — ali one pokazuju stepen uvažavanja koje dvorski službenici smatraju da vaša milost uživa u vojvodinim očima. Da je on pokazao iskrenu želju da vam se prilikom dočeka ukaže savesna pažnja, verujte mi da bi revnost njegovih ljudi za nekoliko minuta svršila posao od nekoliko dana. A kad su to — dodade on pokazujući prstom na lavor i bokal — sudovi za umivanje vašeg veličanstva bili od drugog materijala osim od srebra?

— Zbilja, — reče kralj sa uzdržanim osmehom — ova poslednja primedba o sudovima za brijanje, Olivije, suviše spada u tvoju stručnu nadležnost da bi joj iko mogao protivrečiti. Istina je, kad sam bio samo izbeglica i izgnanik, mene su služili na zlatnom posuđu, po naređenju ovoga istoga Karla, koji je smatrao da je srebro odveć prosto za francuskog naslednika prestola, iako sad smatra da je taj metal odveć raskošan za francuskog kralja. A sad, Olivije, mi ćemo u postelju. Naša odluka je bila doneta i izvršena. Sad nema šta drugo da se čini, osim da se muški nastavi igra koju smo započeli. Ja znam da moj burgonjski rođak, kao i drugi divlji bikovi, zatvara oči kad hoće da jurne. Ja imam samo da vrebam taj trenutak kao oni borci s bikovima kaje smo videli u Burgosu pa će ga njegova pomama dovesti dotle da spadne na moju milost.

EKSPLOZIJA

Nastane strepnja, nem preneraz,

Kad uplašenom oku blesak nenadan

S juga se javi burno kroz oblak.

Tomson: „Leto“

Prethodna glava, kao što i njen naslov kazuje, bila je jedan pogled unazad, koji bi trebalo da potpuno osposobi čitaoca da shvati odnos između francuskog kralja i vojvode Burgonjskog u trenutku kada je kralj — podstaknut donekle možda i svojim verovanjem u astrologiju, koja je predskazivala srećan ishod takvog koraka, a u velikoj meri nesumnjivo svešću o ličnoj nadmoćnosti svoga uma nad Karlovim — doneo neobičnu i u svakom pogledu sasvim neobjašnjivu odluku da svoju ličnost poveri jednom plahovitom i ozlojeđenom neprijatelju. Ova odluka je bila utoliko nesmotrenija i nerazumnija, što je u tome burnom vremenu bilo više primera koji su pokazivali da jemstva bezbednosti, iako svečano obećana, nisu nimalo štitila one kojima su bila data. I zaista, ubistvo vojvodinog dede na mostu u Montrou, izvršeno u prisustvu Lujevog oca, i to za vreme jednog sastanka svečano ugovorenog radi uspostavljanja mira i donošenja amnestije, bilo je strašan primer, ako bi se vojvodi nešto prohtelo da se pozove na njega.

Ali Karlo, iako grube, žestoke, neobuzdane i nestrpljive naravi, nije bio, izuzev u jakom nastupu gneva, ni podao ni zao, jer su ove mane odlika hladnih naravi. On se nije nimalo trudio da kralju ukaže veću pažnju nego što zakoni gostoprimstva izrično zahtevaju; ali on isto tako nije pokazivao nikakvu nameru da prekorači njihove osvećene granice.

Sutradan posle kraljevog dolaska bila je opšta smotra trupa Burgonjskog vojvode, koje su bile tako mnogobrojne i tako savršeno opremljene, da njemu možda nije bilo neprijatno što mu se ukazala prilika da ih pokaže svome velikom suparniku. Tako, dok je odavao propisnu vazalsku počast svome sizerenu izjavljujući da su te trupe kraljeve a ne njegove, on je napućenom gornjom usnom i prkosnim pogledom nagoveštavao svoju svesnost da su te reči samo prazna učtivost, i da je njegova sjajna vojska, kojom on raspolaže neograničeno spremna da pođe na Pariz isto kao i u svakom drugom pravcu. Luju je moralo vrlo teško pasti i to što je u toj vojsci raspoznao mnoge stegove francuskih plemića ne samo iz Normandije i Bretanje, nego i iz pokrajina koje su mnogo neposrednije bile potčinjene njegovoj vlasti, a koji su se iz raznih uzroka nezadovoljstva pridružili odano vojvodi Burgonjskom.

Ipak, dosledan sebi, Luj se činio da malo obraća pažnju na te nezadovoljnike, dok je uistinu ispitivao u pameti razne načine kako bi mogao da ih odvoji od burgonjskih zastava i privede ih natrag svojoj, pa toga radi odluči da udesi da Olivije i drugi njegovi posrednici potajno iskušaju one od njih kojima je on pridavao najveću važnost.

On sam trudio se marljivo, ali u isto vreme i oprezno, da pridobije vojvodine glavne dostojanstvenike i savetnike služeći se u tom cilju uobičajenim sredstvima prijateljskog i čestog ukazivanja pažnje, veštim laskanjem i obilnim poklonima, govoreći da on ne želi da ih udalji od vernog služenja njihovom plemenitom gospodaru, nego da bi oni mogli da pruže svoju pomoć kako bi se sačuvao mir između Francuske i Burgonje, a taj je cilj uzvišen i sam po sebi, i tako očevidno koristan po blagostanje obeju zemalja i po oba njihova vladaoca.

Naklonost tako velikog i mudrog kralja bila je već sama po sebi jedna vrsta podmićivanja; obećanja su doprinela mnogo, a neposredni pokloni koje su po tadanjim običajima burgonjski dvorjani mogli bez zazora da primaju, učiniše još više. Za vreme jedne hajke na divljeg vepra u šumi, dok se vojvoda koji je uvek jurio pravo ka cilju, la bilo u poslovima ili u uživanju, bio sav predao zanosu lova, Luj je, neometan njegovim prisustvom, tražio i nalazio načina da govori potajno i nasamo sa mnogima od onih za koje se tvrdilo da su u tesnoj vezi s Karlom, među kojima i Amberkur i Komin nisu bili zaboravljeni. On nije propustio da pored ljubaznog ophođenja sa tom dvojicom uglednih ljudi, pohvali hrabrost i ratničke veštine prvoga, i duboku oštroumnost i književni dar budućeg letopisca toga vremena.

Takva prilika za lično pridobijanje, ili, ako se čitaocu više sviđa za korupciju Karlovih ministara, bila je možda glavni cilj što ga je kralj postavio sebi prilikom te posete, čak i ako bi ga izneverila njegova umešnost da obrlati samog vojvodu. Francuska i Burgonja bile su u tako bliskom susedstvu, da su mnogi burgonjski plemići imali takve nade i takve stvarne interese vezane za Francusku kojima je Lujeva naklonost mogla da koristi, a njegovo lično nezadovoljstvo da ih uništi. Vičan ovakvim i svakovrsnim drugim spletkama, izdašan do rasipništva kad je to bilo potrebno za podržavanje njegovih planova, a vešt da oboji najverodostojnijom bojom svoje predloge i ponude kralj je nalazio načina da izmiri njihovo osećanje ponosa sa njihovim koristoljubljem, i da predstavi istinskom ili tobožnjem rodoljubu dobro Francuske i Burgonje kao prividnu pobudu, dok je lično koristoljublje te osobe, poput nevidljivog točka neke mašine, delovalo isto tako snažno, iako je njegovo delovanje bilo nevidljivo. Za svakog je on imao prigodan mamac i poseban način da ga ponudi. On je sipao nagradu u rukav onih koji su bili odveć ponositi da pruže ruku, i verovao je da će njegova darežljivost, iako je padala nečujno i neprimetno kao rosa, kad tome dođe vreme doneti nasigurno obilan rod barem u obliku naklonosti, a možda i korisnih usluga darodavcu. Najzad, iako je on već odavno preko svojih poslanika krčio put za takve uticajne veze na burgonjskom dvoru koje bi bile korisne po Francusku, ipak su Lujevi lični napori, zasnovani nesumnjivo na ranije dobivenim obaveštenjima, učinili više za postizanje toga cilja za ciglo nekoliko časova nego što su njegovi poverenici postigli za čitave godine pregovaranja.

Samo s jednim čovekom nije kralj mogao doći u vezu, i to baš s onim koga je naročito želeo da pridobije. To je bio grof od Krevkera, čije čvrsto držanje kao izaslanika u Plesiju ne samo da nije izazvalo ljutnju kod Luja, nego razlog da ga treba pridobiti ako to bude iole mogućno. On se nije mnogo obradovao kad je čuo da je grof, na čelu stotinu kopljanika, otišao put granica Brabanta, da u slučaju potrebe pritekne u pomoć biskupu protiv Viljema od Lamarka i njegovih nezadovoljnih podanika. Ali on se tešio da će pojava te vojne snage, pored uputstava koje je on poslao preko svojih poverljivih glasnika, uspeti da spreči u toj oblasti svaki prerani metež, čije bi izbijanje, po njegovom predviđanju, moglo jako pogoršati njegov sadašnji položaj.

U ovoj prilici dvor je ručao u šumi kad je došlo podne, kao što je bio običaj pri ovakvim velikim lovovima. Ovo je tada bilo vrlo prijatno vojvodi, jer je želeo da skrati te ceremonijalne i počasne svečanosti, koje bi inače morao da priređuje kralju Luju prilikom dočeka. Uistinu, kraljevo poznavanje ljudske prirode obmanulo ga je, u izvesnom pogledu, u ovoj značajnoj prilici. Mislio je da će vojvoda biti neiskazano polaskan što je dobio takav znak snishodljivosti i poverenja od svog sizerena; ali je bio zaboravio da je zavisnost toga vojvodstva od francuske krune potajno bila pravo mučenje za tako moćnog, bogatog i tako ponositog vladara kao što je bio Karlo čiji je cilj zacelo bio da uspostavi nezavisnu kraljevinu. Kraljevo prisustvo na dvoru vojvode Burgonjskog nametalo je ovom vladaru dužnost da se ponaša kao potčinjeni vazal i da ispunjava mnoge propise feudalnih ceremonija i ukazivanja poštovanja, što je tome oholom čoveku kakav je on bio, izgledalo kao smanjivanje dostojanstva jednog samostalnog vladara, kakvim se on u svakoj prilici trudio da prikaže što je moguće više.

Ali, iako je bilo mogućno izbeći mnoge ceremonije priređujući ručak na zelenoj rudini, uz zvuke lovačkog roga, točeći piće iz buradi, i sa svom slobodom obedovanja u šumi, ipak je bilo potrebno da večera, baš zbog toga, bude priređena sa više nego uobičajenom svečanošću.

Prethodna naređenja u tom cilju bila su izdata, te po povratku u Peron kralj Luj zateče gozbu pripremljenu sa tolikim sjajem i raskoši kakva je i priličila bogatstvu njegovog opasnog vazala, koji je držao pod svojom vlašću skoro sve Nizozemske oblasti, tada najbogatiji deo Evrope. Uvrh dugačkog stola, koji je stenjao pod teretom zlatnog i srebrnog posuđa prepunog najukusnijih jela, sedeo je vojvoda, a desno od njega, na sedištu višem od njegovog, sedeo je njegov kraljevski gost. Iza njega stojao je s jedne strane sin vojvode od Geldrije, koji je vršio dužnost velikog prislužnika, a s druge strane Hvališa, njegova dvorska budala, bez koga je on retko kud išao. Jer, kao većina ljudi nagle i grube naravi, Karlo je bio potpuno usvojio opštu naklonost toga doba prema dvorskim budalama i šaljivčinama uživajući u njihovom isticanju ljudskih nastranosti i plitkoumnosti, dok je njegov oštroumniji ali ne i milostiviji suparnik više voleo da sebi pribavi to uživanje ukazujući na mane ljudskoga roda u njegovim uglednijim predstavnicima i nalazeći povoda za veselost u „strahu hrabrih i ludosti mudrih“. I zaista, ako je tačna anegdota koju spominje Brantom: kako je jednom Luj, utonuo u pokajničku i očajničku molitvu, priznao da je odobrio da mu se otruje brat, Anri, grof od Gijene, a neka dvorska budala čuje to pa objavi sutradan o ručku pred svima okupljenim dvorjanima, onda se može pretpostaviti da je ovaj vladar izgubio za svagda volju da uživa u šalama profesionalnih šaljivčina.

Ali, u ovoj prilici Luj nije propustio da obraća pažnju na vojvodinog omiljenog šaljivčinu i da povlađuje njegovim doskočicama. On je to činio utoliko radije, što mu se činilo da Hvališina ludost, iako se ponekad ispoljavala ia grub način, skriva u sebi više oštroumnog i zajedljivog zapažanja nego što je to obično kod njegove sabraće.

Uistinu, Til Vecvajler, zvani Hvališa, nije bio nimalo obična šaljivčina. On je bio visok i lep čovek, odličan u mnogim viteškim veštinama, što je izgledalo skoro nesaglasno sa umnom slabošću, jer je potrebno strpljenje i pažnja da bi se one postigle. On je obično pratio vojvodu u lovu i borbama, pa je kod Montlerija, kad je Karlo bio u velikoj ličnoj opasnosti, jer je bio ranjen u grlo, i kad je izgledalo da će ga zarobiti jedan francuski vitez koji je već držao uzdu njegovoga konja, Til Vecvajler je jurnuo na napadača tako silovito da ga je oborio, i tako oslobodio svoga gospodara. Možda se on uplašio da će se ova njegova usluga smatrati odveć ozbiljna za čoveka njegovoga položaja, i da će mu možda stvoriti neprijatelje među onim vitezovima i plemićima koji su ostavili da se o njihovom gospodaru brine dvorska budala. U svakom slučaju, on odluči da je bolje da ga ismevaju za njegov podvig, nego da ga hvale, pa se toliko razmetao svojim podvizima u bitci, da je većina ljudi smatrala da je pomoć Karlu bila isto tako izmišljena kao i ostali deo njegove priče. Ovom prilikom dobio je on nadimak „Le Glorieux“ — Hvališa, kojim su ga posle toga uvek počastvovali.

Hvališa je bio obučen veoma raskošno, ali je nosio malo od uobičajenih oznaka svoga zanimanja, i to su bile pre simbolične nego stvarne oznake. Glava mu nije bila ošišana, nego mu je naprotiv kosa bila bujna, dugačka i kovrdžava, i spuštala mu se ispod kape do lepo uređene i potkresane brade, te je isticala crte lica za koje bi se moglo reći da su lepe, samo da nije bilo izvesne obesne razuzdanosti u njegovim očima. Jedan nabor od crvene kadife, koji je išao preko vrha njegove kape, više je podsećao nego što je stvarno predstavljao profesionalnu petlovu krestu, kojom se odlikovala kapa zvanične dvorske budale. Njegova ludačka palica, izrađena od abonosovog drveta, imala je na vrhu, kao što je bio običaj, ludačku glavu sa srebrnim magarećim ušima, ali tako malu i tako sitno izvajanu, da je pre ličila, ako se u nju ne bi bolje zagledalo, na službenu palicu nekog svečanijeg zvanja. To su bile jedine službene oznake koje su se mogle videti na njegovom odelu. Inače, njegovo odelo moglo se takmičiti sa odelom većine dvorskih plemića. Na njegovoj šiljatoj kapi bila je zlatna medalja, a oko vrata je nosio isto tako zlatan lanac. Kroj njegovog raskošnog ruha nije bio mnogo nastraniji nego u mladih kicoša koji se odevaju s krajnjim preterivanjem mode.

Ovoj ličnosti su se i Karlo, a i Luj, koji se ugledao na svoga domaćina, često obraćali za vreme gozbe, i obojica su svojim srdačnim smehom pokazivali da uživaju u odgovorima Hvališe.

— Čija su ona prazna sedišta? — reče Karlo dvorskoj budali.

— Bar jedno od njih treba da bude moje po pravu nasleđa, Karlo, — odgovori Hvališa.

— A zašto to, ugursuze? — reče Karlo.

— Zato što pripadaju gospodi Amberkuru i Kominu, koji su se toliko zaneli lovom pomoću sokola, da su zaboravili na večeru. Oni koji više vole da gledaju sokola u letu nego fazana na stolu, u bliskom su srodstvu sa dvorskim ludakom, pa zato on treba da nasledi njihova sedišta, kao deo njihove pokretne imovine.

— To je otrcana šala, prijatelju Tile, — reče vojvoda. — Ali, bili oni ludaci ili mudraci, evo tih odbeglica gde dolaze.

Dok je on govorio, Komin i Amberkur uđoše u dvoranu, pa pošto su se poklonili obojici vladara, zauzeše ćuteći sedišta koja su bila ostavljena prazna za njih.

— Hej, šta je, gospodo! — uzviknu vojvoda obraćajući se njima. — Vaš lov mora da je bio ili vrlo dobar ili vrlo rđav, kad vas je odveo tako daleko i zadržao vas tako dugo. Gospodine Filipe od Komina, ti si potišten. Zar je Amberkur dobio od tebe tako veliku opkladu? Ti si filosof, pa ne bi trebalo da se žališ na zlu sudbinu. Tako mi svetog Ðorđa! I Amberkur izgleda isto toliko tužan kao i ti. Šta to znači, gospodo? Možda niste naišli ni na kakvu divljač? Ili ste izgubili svoje sokole? Ili vam je neka veštica prešla put? Ili vas je Divlji Lovac{49} presreo u šumi? Časti mi, vi izgledate kao da ste došli na pogreb a ne na gozbu.

Dok je vojvoda govorio, oči svih prisutnih bile su uperene na Amberkura i Komina. A zbunjenost i klonulost na njihovim licima pored toga što oni nisu bili od onih ljudi kojima je takav izraz strepnjive utučenosti prirodan, postadoše tako vidljive, da se veselost i smeh društva, koje brzo pražnjenje pehara punih odličnoga vina beše uzdiglo na znatnu visinu, postepeno utiša, i svi prisutni, iako nesposobni da navedu ma kakav razlog za takvu promenu njihovog raspoloženja, stadoše govoriti jedan drugome šapatom, kao kad se očekuju neke neobične i važne novosti.

— Šta znači ova tišina, gospodo? — reče vojvoda dižući glas, koji je od prirode bio opor. — Ako vi dolazite na gozbu s tim čudnim izrazom lica i sa tim još čudnijim ćutanjem, onda bismo više voleli da ste ostali tamo, u ritovima, tragajući za čapljama ili za šljukama i sovama.

— Milostivi gospodaru, — reče Komin, — baš kad smo se spremali da se vratimo ovamo iz šume, susreli smo grofa od Krevkera.

— Šta? — reče vojvoda. — Zar se već vratio iz Brabanta? Zacelo je tamo zatekao sve u redu?

— Grof će lično uskoro podneti vašoj milosti izveštaj o novostima, — reče Amberkur — koje smo mi samo letimično čuli.

— Tako mi života gde je grof? — reče vojvoda.

— Menja odelo, da bi se stavio na službu vašem visočanstvu — odgovori Amberkur.

— Menja odelo? — Sveti bože! — uzviknu nestrpljivi vladar. — Šta je mene briga za njegovo odelo? Čini mi se da ste se vi dogovorili s njim da me dovedete do ludila.

— Ili, da rečem otvoreno, — reče Komin — on želi da saopšti te novosti u posebnoj audijenciji.

— Tako mi boga, gospodaru kralju, — reče Karlo — naši savetnici uvek izaberu ovaj način da nam učine neku uslugu. Ako saznaju ma šta što misle da će biti važno da čuju naše uši, oni gledaju na to vrlo ozbiljno i ponose se svojim tovarom kao magarac novim samarom. Neka neko pozove Krevkera da dođe smesta ovamo! On dolazi sa granica Liježa, a barem mi (on naglasi ovu zamenicu), nemamo tu nikakvih tajni koje bismo izbegavali da objavimo pred celim svetom.

Svi uvideše da se vojvoda toliko napio vina, da je samo pojačao svoju urođenu upornost. I mada su mnogi želeli da napomenu kako sad nije vreme ni za slušanje novosti ni za savetovanje, ipak su svi poznavali neobuzdanost njegove naravi i suviše dobro da bi se usudili da se i dalje mešaju u to, te su sedeli očekujući sa strepnjom vesti koje će grof možda imati da saopšti.

Nastade kratak zastoj, za koje vreme je vojvoda žudno gledao u vrata kao u nekom nestrpljivom zanosu, dok su gosti sedeli sa očima oborenim ka stolu kao da žele da prikriju svoju radoznalost i strepnju. Jedino je Luj ostao savršeno miran i nastavio da razgovara naizmenično sa velikim prislužnikom i dvorskom budalom.

Najzad Krevker uđe, i odmah ga njegov gospodar dočeka žurnim pitanjima:

— Kakve su novosti iz Liježa i Brabanta, gospodine grofe? Vest o tvom dolasku oterala je veselost sa naše trpeze. Nadamo se da će nam je tvoje lično prisustvo vratiti.

— Uzvišeni gospodaru, — odgovori grof čvrstim ali setnim glasom — vesti koje donosim više priliče savetničkom stolu nego gozbenoj trpezi.

— Na sredu s njima, prijatelju, pa neka su i poruke od samoga antihrista! — reče vojvoda. — Ali ja ih već naslućujem: Liježani su se opet pobunili.

— Jesu gospodaru, — reče Krevker vrlo ozbiljno.

— Eto vidiš, prijatelju, — reče vojvoda. — Ja sam odmah pogodio ono što si se ti toliko plašio da mi saopštiš. Te lakomislene ćifte opet su se latile oružja. To nije moglo doći u zgodniji čas, jer možemo sad odmah čuti savet našega sizerena — reče klanjajući se Luju, sa očima koje su izražavale najogorčeniju iako pritajenu srdžbu. — On će nas poučiti kako treba postupiti sa takvim buntovnicima. Imaš li još kakvih vesti? Reci ih, a zatim odgovori za sebe lično, zašto nisi otišao da pomogneš biskupu.

— Gospodaru, dalje vesti teško mi je izreći, a vas će ožalostiti kad ih čujete. Nikakva pomoć, ni moja ni svih živih vitezova ne bi mogla da koristi presvetlome biskupu. Viljem od Lamarka, udružen s pobunjenim Liježanima, zauzeo je njegov zamak Šonvald i ubio ga mučki u njegovoj sopstvenoj glavnoj dvorani.

— Ubio ga mučki! — ponovi vojvoda dubokim i tihim glasom, no koji su ipak čuli svi s kraja na kraj trema u kome su bili okupljeni. — Tebe je, Krevkere, obmanuo neki proizvoljan izveštaj, jer to je nemogućno!

— Nažalost! Gospodaru, — reče grof — to sam saznao od jednog očevidca, jednog strelca Škotske garde francuskog kralja, koji je bio u dvorani kad je ubistvo izvršeno po naređenju Viljema od Lamarka.

— I koji je zacelo pomagao i podstrekivao na to grozno skrnavljenje — reče vojvoda ustavši i lupajući nogom tako besno da slomi u komade podnožnu klupicu koja je bila pred njim. — Zaprečite vrata ovoga trema, plemići; obezbedite prozore; ne dajte da se ikoji tuđinac pomakne sa svoga sedišta, ni za živu glavu! Plemići iz moje pratnje, izvucite mačeve! — zatim okrenuvši se Luju, prinese ruku polako i odmereno balčaku svoga mača. A kralj ne pokazujući ni strah, niti zauzimajući odbrambeni stav, samo reče:

— Ove vesti, dragi rođače, pomutile su vam pamet.

— Nisu! — odvrati vojvoda strahovitim glasom — ali su probudile pravedan gnev, koji sam ja odveć dugo morao da gušim zbog tričavih obzira prema ovoj prilici i mestu. Ubico svoga brata! Buntovniče protiv svoga roditelja! Tiranine svojih podanika! Izdajnički savezniče! Krivokletni kralju! Obeščašćeni plemiću! Ti si u mojoj vlasti, i ja zahvaljujem bogu za to.

— Bolje zahvalite mojoj ludosti — reče kralj. — Jer, kad smo se sastali na ravnoj nozi kod Montlerija, čini mi se da ste želeli da budete dalje od mene nego što ste sad.

Vojvoda je i dalje držao ruku na balčaku svoga mača ali se uzdržavao da ga izvuče ili da udari protivnika, jer ovaj nije pružao nikakav otpor koji bi ma na koji način mogao izazvati nasilje.

Za to vreme po dvorani se širio neobuzdan i opšti metež. Vrata su sad bila zamandaljena i čuvana po vojvodinom naređenju. Ali nekolicina francuskih plemića, iako malobrojni, skočiše sa svojih sedišta i spremiše se da brane svoga vladara. Luj ne beše progovorio nijedne reči ni s vojvodom Orleanskim ni sa Dinoom otkako su bili oslobođeni zatočenja u tvrđavi Loš, ako bi se moglo nazvati oslobođenjem to što su ih vukli u pratnji kralja Luja i gledali na njih mnogo više sa očevidnim podozrenjem nego s poštovanjem i uvaženjem. Pa ipak, kroz graju se najpre začu glas Dinoa, koji se obraćao vojvodi Burgonjskom.

— Gospodine vojvodo, vi ste zaboravili da ste vi vazal Francuske, a da smo mi, vaši gosti, Francuzi. Ako dignete ruku na našeg vladara, spremite se da izdržite krajnje posledice našeg očajanja. Jer, verujte mi, mi ćemo se naslađivati isto tako krvlju Burgonje kao što smo se naslađivali njenim vinom. Hrabro, gospodaru Orleanski, i vi, francuski plemići! Okupite se oko Dinoa i činite ono što on bude činio!

U ovakvom trenutku može jedan kralj videti na koje se ljude može sigurno osloniti. Ono malo nezavisnih plemića i vitezova iz Lujeve pratnje, koji su gotovo svi dobivali od njega samo mrgodne poglede ili izraze nezadovoljstva, nezastrašeni beskrajno jačom snagom Koju su videli pred sobom i sigurnom pogibijom u slučaju da dođe do sukoba oružjem, požuriše da se svrstaju oko Dinoa, pa predvođeni njim, pohitaše ka čelu stola gde su sedeli zavađeni vladari.

Nasuprot tome, oni izmećari i službenici koje je Luj otrgao od njihovih pravih i prirodnih zanimanja i uzdigao na važne položaje kojima oni nisu bili dorasli, pokazivali su kukavičluk i bezosećajnost, i ostajući mirni na svojim sedištima, izgledali su rešeni da ne izazivaju sudbinu svojim mešanjem, pa ma šta se dogodilo njihovom dobrotvoru.

Prvi među onima koji su bili spremni da se žrtvuju, bio je čestiti lord Kroford. Sa živahnošću koju niko ne bi očekivao od njegovih godina, on prokrči sebi put nasuprot svakom otporu, (koji je bio utoliko slabiji, što su ga mnogi Burgonjci, bilo iz osećanja časti ili iz potajne želje da otklone opasnost koja je neposredno pretila Luju, propuštali), i stade smelo između kralja i vojvode. On zatim nakrivi kapu, ispod koje je njegova seda kosa padala u razbarušenim čupercima, a bledi mu se obrazi i smežurano lice zarumeneše, dok su njegove staračke oči blistale svim žarom junaka koji je spreman da pokuša neki očajnički podvig. On zabaci ogrtač preko jednog ramena, i taj pokret nagoveštavao je njegovu spremnost da ga obavije oko leve ruke, dok je desnom izvlačio svoj mač.

— Ja sam se borio za njegovog oca i njegovog dedu, — to je bilo sve što on reče — i, tako mi svetog Andreje, neka se ovo svrši kako hoće, ja ga neću izneveriti u ovoj junačkoj nevolji.

Sve ovo, iako je zahtevalo izvesno vreme da se ispriča, odigralo se, u stvari, munjevitom brzinom. Jer čim je vojvoda zauzeo preteći stav, Kroford se bacio između njega i onoga kome je vojvoda hteo da se osveti. A francuski plemići, prikupivši se što su brže mogli, pohrliše ka istom mestu.

Vojvoda Burgonjski još je držao ruku na maču, i izgledalo je da se sprema da da znak za opšti napad, koji bi se neminovno morao završiti pokoljem slabije protivničke strane, kad Krevker jurnu napred i uzviknu glasom gromovitim kao jek trube:

— Gospodaru moj, vojvodo Burgonjski, pazite šta činite! Ovo je vaš trem, a vi ste kraljev vazal. Nemojte poprskati krvlju svoga gosta ognjište svoje i presto koji ste mu ovde postavili i na koji se on popeo da se stavi pod vaše okrilje. Radi časti vaše loze, ne pokušavajte da osvetite jedno grozno ubistvo drugim još gorim!

— Skloni mi se s puta, Krevkere! — odgovori vojvoda — pusti da izvršim svoju osvetu! Ukloni se! Gnev vladara treba da bude strašan kao gnev neba.

— Samo onda kad je pravedan kao gnev neba — odgovori Krevker čvrsto. — Dopustite mi da vas zamolim, gospodaru, da obuzdate plahovitost svoje naravi, ma koliko da se s pravom osećate uvređeni. A vi, gospodo francuski plemići, pošto je otpor beskoristan, dopustite mi da vam preporučim da se klonite svega što bi moglo dovesti do krvoprolića.

— Ima pravo! — reče Luj, koga hladnokrvnost ne beše ostavila u ovom opasnom trenutku i koji je lako uvideo da će ih njihova uzavrela krv, ako dođe do bučne prepirke, odvesti do užasnog obračuna, koji bi se svakako mogao izbeći ako se sačuva mir. — Moj rođače Orleanski, dobri Dinoa i vi, moj verni Kroforde, nemojte prouzrokovati propast i krvoproliće zato što ste se prebrzo osetili uvređenim. Naš rođak vojvoda uzrujan je usled vesti o smrti njegovoga bliskog i dragog prijatelja, presvetlog liješkog biskupa, čije umorstvo mi oplakujemo isto kao i on. Stari, a na nesreću i skorašnji povodi za nepoverenje, doveli su ga dotle da nas osumnjiči da smo vinovnici zločina koga se mi u duši gnušamo. I kad bi naš domaćin nameravao da ubije ovde, na ovom mestu, nas, svoga kralja i rođaka, pod pogrešnim utiskom da smo bili saučesnici u tome nesrećnom događaju, naša sudbina ne bi bila mnogo olakšana, već naprotiv znatno otežana vašim mešanjem. Zato, odstupite, Kroforde. Neka bi ovo bila moja i poslednja reč, ja govorim kao kralj svome oficiru i zahtevam poslušnost. Odstupite, pa ako od vas bude zatraženo, predajte i svoj mač. Ja vam naređujem da to učinite, a vaša zakletva vas obavezuje da se pokorite.

— Tako je, tako je, gospodaru, — reče Kroford odstupajući i vraćajući u korice mač koji je bio upola izvukao. — Sve to možda je i tako. Ali, časti mi, kad bih na čelu sedamdesetorice mojih hrabrih momaka, umesto što sam opterećen sa više od toliko godina, pokušao bih da vidim da li mogu malo da se obračunam sa ovim gizdavim junacima sa zlatnim lančićima i zadignutim kapama, sa svakojakim šarenim drangulijama i geslima ispisanim na njima.

Vojvoda je stojao dosta dugo očiju uprtih u pod, pa reče s gorkom ironijom:

— Krevkere, ti imaš pravo. Tiče se naše časti da naše obaveze prema ovom velikom kralju, našem poštovanom i dragom gostu, ne izvršujemo tako žurno kao što smo u našem naglom gnevu isprva nameravali. Mi ćemo tako delati, da će cela Evropa priznati opravdanost naših postupaka. Plemići francuski, vi morate predati svoje oružje mojim oficirima! Vaš gospodar je raskinuo primirje, te nema nikakva prava da se i dalje njim koristi. Ipak, iz sažaljenja prema vašem osećanju časti i iz obzira prema dostojanstvu koje je on osramotio, i loze od koje se odrodio, mi ne tražimo mač od našeg rođaka Luja.

— Nijedan od nas — reče Dinoa — neće predati svoje oružje ili napustiti ovu dvoranu dok nam se ne zajemči bar to, da našem kralju ne preti nikakva opasnost po život.

— Niti će i jedan član Škotske garde — uzviknu Kroford — položiti oružje, osim na zapovest francuskog kralja ili njegovoga vrhovnog zapovednika vojske.

— Junački Dinoa, — reče Luj — i ti, moj verni Kroforde, vaša revnost naneće mi štetu umesto koristi. Ja se uzdam — dodade on dostojanstveno — u svoju pravednu stvar više nego u uzaludan otpor, koji bi samo stao života moje najbolje i najhrabrije ljude. Predajte svoje mačeve, a plemeniti Burgonjci, koji primaju tako časne zaloge, biće sposobniji od vas da štite vas i mene. Predajte svoje mačeve. To vam ja naređujem.

Tako je u ovoj opasnoj prilici Luj pokazao brzinu odlučivanja i jasnoću rasuđivanja koje su jedino mogle da mu spasu život. On je uviđao da bi, sve dok ne bi započela tuča, mogao imati potporu većine plemića, koji su bili spremni da utišaju gnev svoga vladara. Ali, ako bi jednom započeo okršaj, on sam i ono malo njegovih pristalica morali bi smesta biti ubijeni. U isto vreme, njegovi najgori neprijatelji priznali su da njegovo držanje nije bilo nimalo podlo niti kukavičko. On je izbegavao da vojvodin gnev pojača do bezumne jarosti; ali on niti se trudio da ga umilostivi niti je izgledalo da ga se boji, već je i dalje gledao u njega sa onom mirnom i stalnom pažnjom s kojom hrabar čovek motri na opasne pokrete ludaka, svestan da njegova lična čvrstina i staloženost deluju kao neosetna i moćna kočnica čak i ludačke mahnitosti.

Kroford, na kraljevu zapovest, baci svoj mač Krevkeru i reče:

— Uzmite ga! I neka vas đavo njim obraduje. Nije nimalo nečasno što ga njegov punopravni sopstvenik predaje, jer borba nije bila poštena.

— Stanite, gospodo, — reče vojvoda isprekidanim glasom, kao čovek kome je strast oduzela moć govora. — Zadržite svoje mačeve. Dovoljno je da obećate da se nećete njima poslužiti. A vi, Luju od Valoa, morate se smatrati mojim zarobljenikom sve dok se ne budete oslobodili sumnje da ste bili podstrekač skrnavljenja i mučkog ubistva. Odvedite ga u tvrđavu, držite ga u kuli grofa Herberta. Neka ima kraj sebe šest plemića iz svoje pratnje, one koje sam izabere. Gospodine Kroforde, vaša garda mora da napusti tvrđavu i biće dostojno smeštena na drugom mestu. Neka se dignu svi pokretni mostovi i neka se spuste sve rešetke na gradskim vratima. Neka se utrostruče straže na ulazima u grad. Plovni most neka se prevuče na desnu obalu reke. Oko tvrđave neka se postavi moj odred Crnih Valonaca i neka se utrostruče stražari na svakom stražarskom mestu! Vi Amberkure, pazite da konjičke i pešačke patrole obilaze grad svakih pola sata noću, a svakog sata sutradan, ako zaista takvo stražarenje bude potrebno posle svanuća, jer ćemo mi verovatno brzo delati u ovoj prilici. Pazite na Luja, ako vam je mio život.

On se udalji od stola s pomamnom i zlovoljnom žurbom, upravivši pogled smrtnog neprijateljstva na kralja, pa izjuri iz odaje.

— Gospodo, — reče kralj, gledajući dostojanstveno oko sebe — tuga zbog smrti njegovog saveznika učinila je da se vaš vladar izbezumio. Ja verujem da vi znate bolje šta vam viteška i plemićka dužnost nalaže, te ga zacelo nećete podstrekivati u njegovom izdajničkom nasilništvu protiv ličnosti njegovoga sizerena.

Toga trenutka začu se na ulicama lupa doboša i zvuci truba koji su na sve strane pozivali vojnike.

— Mi smo — reče Krevker, koji je vršio dužnost maršala vojvodinog dvora — podanici Burgonje i moramo kao takvi vršiti svoju dužnost. Naše nade, molitve i naši napori neće nedostajati da se postigne mir i sloga između vašeg veličanstva i našega gospodara. Ali dok to ne bude, mi se moramo pokoravati njegovim naređenjima. Svi ostali plemići i vitezovi biće ponosni da se staraju o dostojnom smeštaju uzvišenog vojvode Orleanskog, hrabrog Dinoa i nepokolebljivog lorda Kroforda. Ja lično moram da budem komornik vašeg veličanstva i da vas odvedem u vaš stan na drugi način nego što bih želeo, sećajući se vašega gostoprimstva u Plesiju. Vi treba samo da izaberete svoje pratioce, čiji je broj vojvoda svojim naređenjem ograničio na šest.

— Onda, — reče kralj, gledajući oko sebe i razmišljajući za trenutak — ja želim da sa mnom pođu Olivije Den; jedan vojnik moje lične garde, zvani Ožiljko, koji može da bude bez oružja, ako vi to hoćete; Tristan Lermit sa dvojicom svojih ljudi, i moj odani i verni filosof Marcius Galeoti.

— Volja vašega veličanstva biće ispunjena u svakom pogledu. Galeoti, — reče Krevker pošto je za trenutak potražio obaveštenja, — koliko sam saznao, sad baš večera u nekom veselom društvu, ali ćemo ga odmah pozvati. Ostali su spremni da izvršuju smesta naređenja vašeg veličanstva.

— Onda pođimo ka tome novom boravištu koje nam je podarilo gostoprimstvo našega rođaka — reče kralj. — Mi znamo da je ono jako utvrđeno; nadajmo se da će biti isto toliko i bezbedno.

— Jeste li čuli koga je kralj Luj izabrao za svoje pratioce? — reče Hvališa grofu Krevkeru nasamo, dok su išli za Lujem iz trema.

— Razume se, veseli druže, — odgovori grof. — Šta ti imaš da im zameriš?

— Ništa, ništa; samo je izbor neobičan! Jedan brica-ulizica; jedan najmljeni škotski koljač; jedan dželatski starešina i njegova dva pomoćnika, i jedan lupeški šarlatan. Ja ću ići s vama, Krevkere, da proučim sve stupnjeve nevaljalstva, posmatrajući vašu veštinu kad ih budete ređali po starešinstvu. I sam đavo jedva da bi mogao da sazove takav skup, kome se ne bi našlo doličnijeg predsednika od njega samog.

Posle toga, raskalašni dvorski šaljivčina uze grofa pod ruku pa pođe s njim, dok je ovaj, s jakom stražom, no ipak ne zaboravljajući nijedan prividan znak poštovanja, sprovodio kralja ka njegovom novom stanu.

NEIZVESNOST

Ko je siromah, taj slatko sniva;

Glava sa krunom mučno počiva.

„Henrih IV”, drugi deo

Četrdeset oklopnika, od kojih je svaki prvi nosio isukan mač a svaki drugi plamenu buktinju, služili su kao pratnja ili bolje reći kao straža kralju Luju od peronskog Gradskog doma do tvrđave. A kad je ulazio među njene mračne i sumorne zidine, činilo mu se da mu nekakav glas dovikuje u uši onu opomenu koju je Dante napisao iznad ulaza u predele pakla: „Ostavite svaku nadu, vi koji ulazite!“

U tom trenutku možda bi izvesno osećanje kajanja sinulo kralju kroz glavu, da je samo pomislio na one stotine pa čak i hiljade ljudi koje je on, bez uzroka ili pod lakom sumnjom, poslao u bezdane svojih tamnica, lišivši ih svake nade na oslobođenje, i koji su proklinjali čak i svoj život, koga su se ipak držali iz životinjskog nagona.

Veliki sjaj buktinja, prkoseći bledom mesecu koji je sad bio zamračeniji nego prošle noći, i crvena dimljiva svetlost koju su rasipale oko starih zgrada, davali su još mračniju senku onoj ogromnoj kuli koja se zvala kula grofa Herberta. To je bila ona ista što ju je sinoć Luj posmatrao sa zloslutnom strepnjom. Bio je osuđen da postane njen stanovnik i da prebiva u stalnome strahu od nasilja na koja bi jarosna narav mogla da navede njegovog osionog vazala — ovde, u ovim tajnim skrovištima despotizma.

Da bi se još pogoršala kraljeva mučna osećanja, on vide, dok je prolazio kroz dvorište, nekoliko leševa preko kojih je bio žurno prebačen po jedan vojnički ogrtač. Nije mu trebalo mnogo vremena da raspozna u njima tela ubijenih škotskih gardista, koji su se, kako ga obavesti grof Krevker, oduprli kad im je izdato naređenje da napuste stražarsko mesto blizu kraljevih odaja, te je došlo do sukoba između njih i vojvodinih valonskih telesnih gardista; i pre nego što su oficiri mogli na obema stranama da zavedu mir, nekoliko života bilo je izgubljeno.

— Verni moji Škotlanđani! — reče kralj kad pogleda na taj tužni prizor. — Da ste imali da se borite samo sa po jednim protivnikom, cela Flandrija, pa i Burgonja povrh toga, ne bi dala borce koji bi vas savladali.

— Jest, i ako dopusti vaše veličanstvo, — reče Ožiljko koji je bio odmah iza kralja — majstorija koze pase. A malo je ljudi koji mogu da se istovremeno bore sa više od dva protivnika. Ja nikad ne želim da se sukobim sa trojicom, osim pri vršenju neke naročite dužnosti, kad čovek ne sme da zastane da broji glave.

— Zar si ti tu, stari poznaniče? — reče kralj pogledavši iza sebe. — Onda još imam kraj sebe jednog vernog podanika.

— I jednog odanog službenika, bilo pri vašim savetovanjima ili u službi vaše kraljevske ličnosti — prošapta Olivije Den.

— Svi smo mi odani, — reče Tristan Lermit natmureno. — Jer, ako bi oni ubili vaše veličanstvo, nema među nama nijednoga koga bi oni pustili da vas nadživi, čak i kad bismo mi to hteli.

— Eto, to ja zovem sigurno telesno jemstvo vernosti — reče Hvališa, koji se, kao što smo već pomenuli, sa onom poznatom željom za promenama kojom se odlikuju slaboumnici, beše ugurao u njihovo društvo.

Za to vreme je maršal dvora, žurno pozvan, okretao sa teškim naprezanjem glomazni ključ koji je otvarao nepopustljivu kapiju ogromne gotske kule, pa naposletku morade da pozove u pomoć jednoga od Krevkerovih pratilaca. Kad uspeše da otvore kapiju, šest ljudi uđoše sa buktinjama i pokazivali su put kroz jedan uzan i krivudav prolaz, kojim su gospodarile na pojedinim mestima puškarnice, izbušene u samim svodovima, i otvori načinjeni pozadi i u samim debelim zidovima. Na kraju toga prolaza dizale su se stepenice isto tako grube, koje su se sastojale od ogromnog komađa kamena, nezgrapno isklesanog čekićem, i nejednake visine. Pošto se popeše uz tu strmen, uđoše kroz jedna jaka gvožđem okovana vrata, u negdašnji veliki trem kule, vrlo slabo osvetljen čak i danju (jer su otvori izgledali smanjeni usled prevelike debljine zidova, te su ličili pre na pukotine nego na prozore), a sad, izuzev gde je dopirala svetlost buktinja, skoro sasvim mračan. Dva do tri slepa miša i druge ptice zloslutnice, probuđene iznenadnom svetlošću, poleteše na buktinje i umalo ih ne pogasiše. Maršal dvora se za to vreme prividno izvinjavao kralju što svečana dvorana nije spremljena, toliko su mu iznenadno poslali nalog. On dodade da uistinu ta odaja nije upotrebljavana već dvadeset godina, a i pre toga retko kad, još od vremena kralja Bezazlenog, kako je čuo da se priča.

— Kralja Karla Bezazlenog! — povika Luj. — Sad znam povest ove kule. Njega je ovde mučki ubio njegov izdajnički vazal Herbert, grof od Vermandoa. Tako kažu naši letopisi. Znao sam da je bilo nečega što se ticalo Peronske tvrđave i što mi je ostalo u pameti, ali se nisam mogao setiti samog događaja. Ovde je, dakle, ubijen moj prethodnik!

— Ne ovde, ne baš ovde, vaše milostivo veličanstvo, — reče stari maršal dvora, koračajući užurbano kao vođa koji pokazuje znamenitosti takvog jednog mesta. — Ne ovde, nego u susednoj sobi koja je malo dalje i u koju se ulazi iz spavaonice vašeg veličanstva.

On žurno otvori jedna mala vrata na gornjem kraju dvorane, koja su vodila u jednu spavaonicu, teskobnu, kao što je obično u tim starim građevinama, ali baš zbog toga ugodniju nego onaj prostrani trem kroz koji su prošli. Izvesne žurne pripreme bile su ovde izvršene radi kraljevog smeštaja. Zidni zastori bili su prikucani; vatra je gorela na zarđaloj rešetki koja odavno nije bila upotrebljavana, i jedna slamnjača bila je nameštena na podu za one plemiće koji će provesti noć u njegovoj sobi, kao što je u to vreme bio običaj.

— Namestićemo postelje u tremu za ostale vaše pratioce, — reče brbljivi starac — ali su nam tako naglo izdali nalog, da izvini vaše milostivo veličanstvo. A ako vaše veličanstvo blagoizvoli da pogleda ova vratanca pozadi zastora, ona vode u malu staru sobicu koja je u samom zidu i u kojoj je Karlo ubijen. A tamo ima jedan tajni prolaz odozdo, kroz koji su ušli ljudi koji su imali da svrše s njim. I vaše veličanstvo, čiji je vid, nadam se, bolji nego moj, može videti još i sad krv na hrastovom podu, iako se taj događaj odigrao pre pet stotina godina.

Dok je tako govorio, pokušavao je neprestano da otvori tajna vratanca o kojima je govorio, sve dok kralj ne reče:

— Pričekaj, starče, pričekaj malo, pa ćeš možda imati novu priču da pričaš i svežiju krv da pokazuješ. Grofe od Krevkera, šta vi na to kažete?

— Ja mogu samo da odgovorim, gospodaru, da ove dve unutrašnje odaje stoje na raspoloženju vašem veličanstvu isto kao i odaje u vašem sopstvenom dvorcu u Plesiju, i da Krevker, čije ime nikad nije bilo ukaljano izdajstvom ili mučkim ubistvom, čuva stražu na njihovim spoljnim utvrđenjima.

— Ali onaj tajni ulaz u tu sobicu o kome je ovaj starac govorio? — Ovo je kralj Luj izgovorio tihim i zabrinutim glasom, držeći Krevkera za mišicu jednom rukom, dok je drugom pokazivao na vratanca.

— To se zacelo Morneju prisnilo, — reče Krevker — ili je to neko staro i glupo predanje o ovom mestu. Ali, ispitaćemo mi to.

On se baš spremao da otvori vrata sobice, kad Luj odgovori:

— Ne, Krevkere, ne! Tvoja čast je dovoljno jemstvo. Ali, šta će tvoj vojvoda da učini sa mnom, Krevkere? On se ne može nadati da me dugo drži kao zarobljenika. Ukratko, reci mi svoje mišljenje, Krevkere.

— Gospodaru i veličanstvo, — reče grof — koliko vojvoda Burgonjski mora da se srdi zbog one užasne svireposti nad njegovim bliskim rođakom i saveznikom, o tome treba vaše veličanstvo samo da sudi. A koliko on možda ima prava da smatra da su na to delo potsticali izaslanici vašeg veličanstva, to vi jedino možete znati. Ali je moj gospodar velikodušne naravi i nesposoban, čak i u najžešćem nastupu gneva, za ma kakve podmukle postupke. Ma šta on učinio, to će biti učinjeno po danu i pred licem oba naroda. A ja mogu samo da dodam, da će biti želja svakog njegovog savetnika, izuzev možda jednoga, da on treba u ovom slučaju da postupa blago i velikodušno, ali i pravično.

— Ah, Krevkere! — reče Luj, uzimajući ga za ruku, kao da ga je ganulo neko bolno sećanje — koliko je srećan vladar koji ima kraj sebe savetnike koji mogu da ga sačuvaju od posledica njegovog neobuzdanoga gneva! Njihova imena čitaće se ispisana zlatnim slovima, kad se bude proučavala povest njihove vladavine. Plemeniti Krevkere, zašto mi sudbina nije dodelila da imam kraj sebe doglavnike takve kao što si ti!

— U tom slučaju, vaše veličanstvo bi se svim silama trudilo da ih se što pre otarasi! — reče Hvališa.

— A, gle! Velemudrosti, za si ti tu? — reče Luj okrećući se i menjajući trenutno dirljivi ton kojim je govorio Krevkeru i prelazeći lako u veselost. — Zar si i ti pošla ovamo za nama?

— Jest, gospodaru, — odgovori Hvališa. — Mudrost mora da prati u ludačkim šarenim haljinama kad ispred nje ide ludost odevena u purpur.

— Kako treba to da protumačim, gospodine Solomone? — odgovori Luj. — Da li bi ti hteo da menjaš svoj položaj s mojim?

— Ne ja, tako mi svega što mi je sveto, — reče Hvališa — pa i kad biste mi dali pedeset kruna pride.

— A zašto to? Čini mi se da bih ja bio prilično zadovoljan, kako sad ide vladarima, da mi ti budeš kralj.

— Jest, gospodaru, — odvrati Hvališa — ali pitanje je da li ja, sudeći po oštroumlju vašeg veličanstva koje vas je i dovelo u ovaj stan, ne bih imao razloga da se stidim što bih imao tako glupavu dvorsku budalu.

— Mir, huljo! — reče grof od Krevkera. — I suviše si odrešio jezik!

— Pusti ga neka brblja do mile volje — reče kralj.

— Ja ne znam ništa pogodnije za ismevanje nego što je ludost onih koji bi trebalo da su pametniji od ostalih. Evo, moj pronicljivi prijatelju, uzmi ovu kesu zlata, a sa njom i savet da nikad ne budeš toliko velika budala pa da sebe smatraš mudrijim od drugih ljudi. Molim te, učini mi tu ljubaznost pa potraži mog astrologa, Marciusa Galeotija, i pošalji mi ga odmah ovamo.

— Hoću na svaki način, gospodaru — odgovori šaljivčina — i znam pouzdano da ću ga naći u krčmi Jana Dopletura; jer filosofi, kaogod i ludaci, znaju gde ima najboljeg vina.

— Dopustite da vas zamolim da vaši stražari propuste tu učenu ličnost, gospodine Krevkere, — reče Luj.

— Ući će, za to ne treba da brinete — odgovori grof. — Ali žao mi je što moram dodati, da mi moja uputstva ne daju pravo da dopustim ma kome da napusti odaje vašeg veličanstva. Ja želim laku noć vašem veličanstvu, — dodade on — i odmah ću izvršiti pripreme u spoljnom tremu, kako bi bilo što ugodnije plemićima koji treba u njemu da stanuju.

— Nemojte se nimalo uznemiravati zbog njih, gospodine grofe — odgovori kralj. — Ti su ljudi naviknuti da prkose tegobama i da rečem istinu, izuzev što želim da vidim Galeotija, ja bih noćas želeo da održavam vezu sa spoljnim svetom samo ukoliko je to saglasno sa uputstvima koja ste dobili.

— A ona glase — odgovori Krevker — da je vaše veličanstvo neograničeni gospodar u svome stanu. Takva su naređenja moga gospodara.

— Vaš gospodar, grofe od Krevkera, — odgovori Luj — koga bih i ja mogao da nazovem svojim, vrlo je milostiv. Moje oblasti — dodade on — malo su se smanjile u obimu, pošto su sad svedene na jedan stari trem i jednu spavaonicu, ali su još dovoljno prostrane za sve one podanike kojima se zasad mogu da podičim.

Grof od Krevkera oprosti se i iziđe, a uskoro zatim moglo se čuti kako se straže kreću ka svojim stražarskim mestima na glasnu zapovest svojih oficira kao i žurni koraci smenjenih stražara. Naposletku sve se utiša, i jedini šum koji je ispunjavao vazduh bilo je sporo žuborenje reke Some, koja je duboka i mutna promicala ispod tvrđavskih zidina.

— Idite u dvoranu, drugovi, — reče Luj svojim pratiocima — ali nemojte leći da spavate. Budite pripravni, jer noćas ima još nešto da se uradi, i to sad odmah.

Olivije i Tristan se zatim povukoše u dvoranu, u kojoj Ožiljko i policajčeva dva pomoćnika behu ostali kad su drugi ušli u spavaonicu. Oni videše da su ovi nabacali dovoljno granja na vatru da bi im ona poslužila u isti mah i kao svetlost i kao toplota, pa umotavši se u svoje ogrtače, sedoše na pod i zauzeše stavove koji su na razne načine pokazivali njihovu uzrujanost i utučenost. Olivije i Tristan videše da ne mogu učiniti ništa bolje nego da sleduju njihovom primeru. Njih dvojica, kao što nikad nisu bili dobri prijatelji u danima svog blagostanja na dvoru, tako i sad nisu imali nimalo volje da veruju jedan drugome u ovom neobičnom i iznenadnom preokretu sudbine. Tako je celo društvo sedelo i ćutalo obeshrabreno.

Za to vreme njihov je gospodar u samoći i tajnosti svoje sobe preživljavao duševne muke koje bi mogle iskupiti nekoje od onih što ih je on svojim naređenjima nametao drugim ljudima. On je hodao po sobi kratkim i nejednakim koracima; često bi zastao, sklopio ruke, i jednom rečju puštao na volju uzbuđenju koje je pred javnošću uspevao da tako savršeno uguši. Naposletku se zaustavi, pa kršeći ruke stade naspram malih vrata za koja je stari Mornej kazao da vode na mesto gde je ubijen jedan od njegovih prethodnika, i postepeno poče da iskazuje svoja osećanja, govoreći isprekidano samom sebi:

— Karlo Bezazleni, Karlo Bezazleni! A kako li će potomstvo nazvati Luja Jedanaestog, čija će krv verovatno uskoro osvežiti mrlje od tvoje krvi? Luj Ludi, Luj Glupi, Luj Bezumni, svi ti nazivi i suviše su slabi da označe moju preveliku glupost! Kako sam samo mogao pomisliti da će oni mahniti Liježani kojima je buntovništvo isto što i nasušni hleb ostati mirni; pa tek da se nadam da će Ardenski Divlji Vepar ma i za trenutak prekinuti svoj nasilnički i krvožedni posao; pa da pretpostavim da ću se moći poslužiti razlozima i dokazima u ma kakvoj dobroj nameri prema Karlu Burgonjskom! Trebalo je najpre da pokušam da li se tim razlozima može uticati na divljega bika. Ah, kakav sam ludak i dvostruka budala bio! Ali, onaj nitkov Marcijus neće mi umaći. On je bio uzrok ovoga, on i onaj podli pop, onaj gnusni Labali. Ako se ikada izvučem iz ove opasnosti, otrgnuću mu s glave kardinalsku kapu, pa makar mu uz kapu iščupao i kožu s glave! Ali onaj drugi izdajnik je u mojim rukama. Ja sam još uvek kralj, i imam dovoljno mesta u ovoj mojoj kraljevini da kaznim onu varalicu, onog lažljivca što bulji u zvezde, onog kovača laži koji me je načinio u isti mah i zarobljenikom i budalom! Sprega zvezda, jest, sprega! Zar je morao da govori takve gluposti koje jedva da bi obmanule i triput skuvanu ovčiju glavu, i zar sam ja morao da budem toliko glup pa da mislim da ga razumem! Ali, uskoro ćemo videti šta je sprega zvezda uistinu predskazala. No najpre da očitam svoje molitve.

Iznad malih vrata, možda za uspomenu na delo koje je unutra izvršeno, bilo je jedno grubo udubljenje u zidu u kome se nalazilo raspeće isklesano u kamenu. Na to znamenje kralj upravi oči, spreman da klekne, ali se naglo zadrža, kao da je na taj sveti lik hteo da primeni načela svetovne politike i kao da je smatrao za prenagljenost da mu pristupi pre nego što sebi obezbedi lično posredništvo nekog bogougodnika. On se stoga okrete od raspeća olovnih likova kojima je, kao što smo više puta spomenuli, njegov šešir bio sav iskićen, jednu ikonicu Klerske bogorodice, kleče pred nju i očita ovu neobičnu molitvu u kojoj ga je, to treba napomenuti, njegova glupa zabluda navela da donekle smatra Klersku bogorodicu kao različitu ličnost od Ambrenske bogorodice, toga njegovog omiljenog idola kome se često puta zavetovao:

— Blaga Klerska bogorodice, — uzviknu on sklapajući ruke i lupajući se u grudi dok je govorio — blažena majko milosrđa! Ti koja si svemoćna kod Svemoćnoga, smiluj se na mene grešnoga! Istina je da sam te ja donekle zanemario u korist tvoje blažene Ambrenske sestre, ali ja sam kralj, moja moć je velika, a moje bogatstvo bezgranično; a kad i ne bi bilo tako, ja ću pre udvostručiti porez na so svojim podanicima nego da ne platim svoje dugove vama dvema. Razbij ova gvozdena vrata, popuni ove ogromne jarkove i izvedi me kao što mati vodi svoje dete, iz ove sadašnje i bliske opasnosti! Ako sam dao tvojoj sestri Bulonjsku grofoviju da bude njena zauvek, zar ja nemam sredstava da se i tebi odužim u obožavanju? Daću ti veliku i bogatu oblast Šampanje, i njeni vinogradi izlivaće svoje obilje u tvoj manastir. Ja sam bio obećao tu oblast svome bratu Karlu, ali je on, kao što znaš, umro, jer ga je otrovao onaj bezbožni opat svetog Jovana Anželiskog, koga ću, ako ostanem živ, kazniti! Ovo sam se jednom ranije zarekao da učinim, ali ću ovoga puta održati svoju reč. Ako mi je nešto i bilo poznato o tom zločinu, veruj mi, najmilija pokroviteljko, da je to bilo stoga što nisam znao nijedan bolji način da utišam nezadovoljstva moje kraljevine. Oh, ne uračunavaj i taj stari dug u moj današnji obračun nego budi, kao što si uvek bila, dobra, milostiva i pristupačna! Preblaga bogorodice, zauzmi se kod tvog sina da mi on milostivo oprosti sve ranije grehove, i još jedno malo delo koje moram izvršiti noćas. Ne, ovo nije nikakav greh, najmilija Klerska bogorodice, nikakav greh nego pravedna osuda izvršena u tajnosti. Jer taj nitkov je najveća varalica koja je ikad sipala laži u uši jednoga vladara, a osim toga on naginje gadnoj grčkoj jeresi. On ne zaslužuje tvoju zaštitu; ostavi da se ja njim pozabavim i smatraj za dobru uslugu što ću svet osloboditi njegovog prisustva, jer je taj čovek veštac i vrač, te nije dostojan da o njemu misliš i brineš. To je neverničko pseto, te gašenje njegovog života treba da smatraš isto toliko beznačajnim koliko i gašenje žiške koja padne sa svetiljke ili iskoči iz vatre. Nemoj misliti na ovu sitnicu, preblaga, predobra bogorodice, nego samo razmotri kako mi najbolje možeš pomoći u mojoj nevolji! A ja, evo, privezujem svoj kraljevski pečat za tvoju ikonu, kao dokaz da ću održati reč odnosno grofovije Šampanje, i da će ovo biti poslednji put da te uznemiravam krvavim poslovima, jer znam koliko si ti dobra, plemenita i nežna srca.

Posle ovog neobičnog ugovora s predmetom svog obožavanja, Luj očita, prividno s dubokom pobožnošću, sedam pokajničkih psalama na latinskom jeziku i nekoliko pozdrava i molitava posvećenih bogorodici. On potom ustade, zadovoljan što je sebi obezbedio posredovanje svetiteljke kojoj se obratio molitvama, misleći u svojoj lukavosti da će uspeti utoliko pre, što je većina grehova za koje je tražio njeno posredovanje u ranijim prilikama bila sasvim druge vrste. Na taj način teško da će ga Klerska bogorodica smatrati za okorelog zločinca ogrezlog u krvi, kao što bi mogli ostali sveci kojima je on češće poveravao svoje zločine te vrste.

Pošto je tako olakšao svojoj savesti, ili bolje reći okrečio je kao grob, kralj promoli glavu kroz vrata trema i pozva Ožiljka u svoju sobu.

— Moj dobri vojniče, — reče on — ti si mi dugo služio, a malo si bio unapređivan. Mi smo ovde u takvom položaju, da ja mogu ili da ostanem živ ili da poginem. Ali ja neću da umrem svesno kao nezahvalnik, a da propustim — dokle god mi sveci budu dali moć za to — da nagradim svog prijatelja ili da se naplatim od svog neprijatelja. Sad imam da nagradim jednog prijatelja, a to si ti; i da kaznim jednog neprijatelja onako kako je zaslužio, a to je onaj podli nitkov i izdajica Marcius Galeoti, koji me je svojim obmanama i šarenim lažima dovukao ovamo na milost i nemilost moga smrtnog neprijatelja, sa isto onako čvrstom namerom da me uništi sa kakvom kasapin tera marvu da je zakolje na klanici.

— Ja ću ga zbog toga izazvati na dvoboj, pošto se priča da on ume da se bori mačem, iako izgleda prilično nezgrapan — reče Ožiljko. — Ja i ne sumnjam da je vojvoda Burgonjski veliki prijatelj mačevalaca, te će nam dopustiti poštenu borbu u pristojnom roku. A ako vaše veličanstvo poživi dotle i bude uživalo dovoljno slobode, vi ćete me posmatrati kako se borim za vas i svetim se tome filozofu onako kako to vaše srce samo može poželeti.

— Ja odajem hvalu tvojoj hrabrosti i odanosti sa kojom mi služiš — reče kralj. — Ali taj nitkov i izdajnik žestok je borac, a ja ne bih rado stavio na kocku tvoj život, moj hrabri vojniče.

— Ja ne bih bio hrabar vojnik, ako dopusti vaše veličanstvo, — reče Ožiljko — kad ne bih smeo da pogledam u oči i jačem protivniku nego što je on. Krasno bi to bilo za mene, koji ne umem ni da čitam ni da pišem, kad bih se plašio jednog tromog debeljka koji celog svog života takoreći nije ništa drugo ni radio.

— Pa ipak, — reče kralj — mi ne želimo da te tako izlažemo opasnosti, Ožiljko. Taj izdajnik doći će ovamo po našem naređenju. Mi bismo hteli da mu ti, čim ti se ukaže zgodna prilika, priđeš i da ga udariš ispod petog rebra? Da li me razumeš?

— Dabome da razumem — odgovori Ožiljko. — Ali, ako dopusti vaše veličanstvo, to je sasvim izvan mog delokruga. Ja vam ne bih mogao ubiti ni psa, izuzev pri žestokom jurišu, gonjenju, ili kad bih bio izazvan i tome slično.

— Eh, ti zacelo nećeš tvrditi da si čovek nežna srca! — reče kralj. — Ti koji si uvek bio prvi pri jurišu i opsadi, i veoma pohlepan, kako mi ljudi kažu, za uživanjima i dobitima što se u takvim prilikama zadobivaju surovim srcem i krvavim rukama?

— Gospodaru, — odgovori Ožiljko — ja se nisam ni bojao vaših neprijatelja, niti sam ih štedeo, kad sam s mačem u ruci. Juriš je očajnički posao, sa opasnostima koje čoveku uzrujavaju krv toliko, da se ona, tako mi svetog Andreje, ne utiša ni za nekoliko časova, a što ja nazivam poštenom slobodom da se pljačka posle juriša. Bog neka se smiluje nama, jadnim vojnicima koji najpre polude od opasnosti, a zatim postanu još luđi zbog pobede. Ja sam čuo o jednoj legiji sastavljenoj od samih svetaca, pa mislim da će svi oni smatrati za dužnost da se mole bogu i posreduju za ostalu vojsku i za sve one koji nose perjanice i oklope, kabanice od bivolje kože i teške mačeve. Ali to što mi vaše veličanstvo predlaže ne spada u moj delokrug, iako neću nikad odricati da je on bio dosta velik. A što se tiče astrologa, ako je on bio izdajnik, neka i umre smrću izdajnika. Ja se neću ni mešati u to niti učestvovati u tome. Vaše veličanstvo ima napolju svoga starešinu policije i dvojicu njegovih ljudi, koji su mnogo pogodniji da se pozabave njim nego jedan škotski plemić iz moje porodice, a koji vrši vojničku dužnost.

— Dobro kažeš — reče kralj. — Ali u tvoju dužnost spada bar to, da sprečiš da ma ko rupi unutra, i da braniš izvršenje moje najpravičnije osude.

— Ako je do toga, odupreću se i čitavom Peronu, — reče Ožiljko. — Vaše veličanstvo ne treba da sumnja u moju vernost kad je u pitanju ono što mogu da izmirim sa svojom savešću, za koju mogu jamčiti da je, kad se tiče moje koristi i služenja vašem kraljevskom veličanstvu, dosta rastegljiva. U svakom slučaju ja znam da sam za vaše veličanstvo izvršio takva dela, da bih pre progutao i pregršt bodeža nego što bih to izvršio za ikoga drugog.

— Ostavi sad to, — reče kralj — pa slušaj ovo: kad Galeoti uđe i vrata budu zatvorena za njim, ti ćeš uzeti svoje oružje i čuvaćeš stražu na ulazu u ovu odaju. Nikoga ne puštaj da upadne ovamo; to je sve što od tebe zahtevam. A sad iziđi i pošalji mi starešinu policije.

Ožiljko iziđe iz sobe, a minut kasnije Tristan Lermit uđe iz trema.

— Dobrodošao, prikane, — reče kralj. — Šta ti misliš o našem položaju?

— Da smo kao ljudi kojima je izrečena smrtna presuda — reče dvorski istražnik — osim ako bi vojvoda odgodio pogubljenje za neko vreme.

— Odložio ili ne, onaj koji nas je namamio u ovu klopku treba da ode na onaj svet kao naš konačar, da nam pripremi stan — reče kralj sa groznim i divljačnim osmehom. — Tristane, ti si izvršio dosta dela jedne više pravde. Konac — a trebalo je da kažem konopac delo krasi. Ti moraš ostati uz mene do kraja.

— Hoću, gospodaru, — reče Tristan. — Ja sam samo jedan prost čovek, ali sam zahvalan. Ja ću vršiti svoju dužnost i među ovim zidinama, i svuda na drugom mestu. A dogod budem živ, vaše veličanstvo može isto onako glasno i snažno izricati presude, i vaše osude će biti izvršene isto onako tačno kao kad ste sedeli na svom sopstvenom prestolu. A oni posle toga mogu sa mnom da se bore zbog toga, ako hoće; to me nije briga.

— To sam i očekivao od tebe, dragi moj priko, — reče Luj. — Ali, imaš li dobre pomoćnike? Jer taj izdajnik je snažan i otporan, i sigurno će vikati za pomoć. Škotlanđanin ne pristaje da radi ništa drugo osim da stražari na vratima, i dobro je što može da se nagovori i na to laskanjem i šalom. A Olivije nije dobar ni za šta drugo osim da laže, laska i daje opasne savete. I tako mi boga, čini mi se da će on jednoga dana pre zaslužiti omču nego što će je namaći drugome. Šta misliš, imaš li ljude i sredstva da brzo i sigurno svršiš taj posao?

— Imam Vešaljka i Andricu, — reče on — a ti ljudi su takvi veštaci u svom poslu, da bi od tri čoveka obesili jednoga pre nego što bi ona njegova dva druga to i opazila. A mi smo svi rešili da živimo ili umremo zajedno sa vašim veličanstvom, pošto znamo da ćemo, kad vas nestane, imati da dišemo onoliko malo vremena koliko je ikad palo u deo našim pacijentima. Ali, ko sad treba da bude naš pacijent, ako dopusti vaše veličanstvo? Ja volim da znam tačno s kim imam posla, jer, kao što je vaše veličanstvo blagoizvolelo podsetiti me ponekad, ja sam se pokatkad prevario u krivcu, pa sam umesto njega obesio i ponekog poštenog zemljoradnika koji nije naneo vašem veličanstvu nikakvu uvredu.

— Sasvim tačno, — reče kralj. — Onda znaj, Tristane, da ?e osuđena ličnost Marcius Galeoti. Ti se trzaš od iznenađenja, ali je baš tako kao što kažem. Taj nitkov dovukao je sve nas ovamo lažnim i izdajničkim prikazivanjem, da bi nas mogao predati bez odbrane u ruke vojvodi Burgonjskom.

— Ali ne i bez osvete! — reče Tristan. — Neka bi to bilo i poslednje delo u mom životu, ljuto ću ga žacnuti kao osica na izdisaju, pa makar me odmah zatim smrvili u komade!

— Ja poznajem tvoju vernu dušu, — reče kralj — i znam koliko, kao i drugi čestiti ljudi, nalaziš uživanja u vršenju svoje dužnosti, pošto vrlina, kako kažu filosofi, nagrađuje sama sebe. Ali sad idi i pripremi sveštenike, jer se žrtva približava.

— Želite li da se to izvrši u vašem ličnom prisustvu, milostivi gospodaru? — reče Tristan.

Luj odbi ponudu, ali naloži starešini policije da sve bude spremno za tačno izvršenje njegovih naređenja u trenutku kad astrolog iziđe iz njegove sobe. — Jer hoću

— reče kralj — da vidim tog nitkova još jedanput, da samo posmatram kako će se ponašati prema gospodaru koga je doveo u klopku. Biće mi milo da gledam kako saznanje o bliskoj smrti briše rumenilo sa onog njegovog crvenog lica i pomućuje one oči koje su se smejale kad su lagale. Oh! kad bi samo bio ovde s njim još jedan čovek, čiji su saveti podupirali njegova proricanja! Ali ako preživim ovo, pričuvajte svoju crvenu mantiju, gospodine kardinale! Jer teško da će vas Rim moći da zaštiti, pa makar se za vas zauzeo sveti Petar i blažena Klerska bogorodica, koja je sva sazdana od milosrđa. Zašto oklevaš? Idi i pripremi svoje pomoćnike. Očekujem toga nitkova svakog trenutka. Samo molim boga da se ne uplaši, pa mi ne dođe! To bi zbilja ispao pogrešan račun. Odlazi, Tristane! Ti nisi imao običaj da budeš tako spor kad je trebalo svršavati posao.

— Naprotiv, ako dopusti vaše veličanstvo, vi ste uvek imali običaj da kažete kako sam brzoplet pa pogrešno shvatam vaše namere i izvršujem posao nad pogrešnom osobom. Zato sad molim vaše veličanstvo da mi date neki znak u trenutku kad se večeras budete rastajali od Galeotija, da li posao treba svršiti ili ne. Ja znam da je vaše veličanstvo nekoliko puta promenilo svoju nameru, pa me posle korilo zbog prevelike žurbe.

— Ti, nepoverljivo stvorenje! — odgovori kralj Luj.

— Kažem ti da neću promeniti svoju nameru. No da bih ućutkao tvoje prigovore, pazi, ako pri rastanku kažem onoj hulji „Nebo je iznad nas!“ — onda izvrši posao: ali ako kažem „Idite s mirom!“ — znaj da sam nameru promenio.

— Glava mi je prilično tupa izvan moga delokruga — reče Tristan Lermit. — Čekajte, da se preslišam. Ako mu kažete da ide s mirom, treba li da svršim posao s njim?

— Ne, ne, glupače, ne! — reče kralj. — U tom slučaju pustite ga da ode slobodno. Ali ako kažem „Nebo je iznad nas!“ dignite ga nekoliko aršina bliže planetama s kojima on tako rado održava vezu.

— Želeo bih da imam ovde potreban alat — reče istražnik.

— Onda „dignite ga“ ili „oborite ga“ znači jedno te isto, — reče kralj osmehujući se jezivo.

— A leš? — reče istražnik. — Šta ćemo s njim?

— Čekaj da vidim malo — reče kralj. — Prozori na tremu suviše su uzani, ali ovaj prozor ovde na izbočini dovoljno je veliki. Bacićemo ga u Somu i staviti mu na grudi hartiju sa natpisom „Pustite da kraljeva pravda prođe bez carine“. Vojvodini službenici mogu ga uzaptiti radi naplate taksa ako smeju.

Policijski starešina napusti Lujevu sobu, pa pozva svoja dva pomoćnika na savetovanje u jedno prozorsko udubljenje u velikoj dvorani, gde Vešaljko pričvrsti za zid jednu buktinju da im daje svetlost. Razgovarali su šapatom, a na njih su malo obraćali pažnju Olivije Den, koji je izgledao sav skrušen, i Ožiljko, koji je čvrsto spavao.

— Drugovi, — reče istražnik svojim dželatima — možda ste pomislili da je svršeno s našim poslovanjem, ili da je bar verovatnije da će nad nama drugi vršiti svoju dužnost, nego da ćemo je mi nad drugim vršiti. Ali, ohrabrite se, drugari! Naš milostivi gospodar dodelio nam je jednu uzvišenu ulogu u našem poslu, i mi je moramo otmeno izvršiti, kao ljudi koji žele da ih istorija spominje.

— Jest, ja se dosećam šta je to, — reče Vešaljko. — Naš gazda je kao oni stari rimski cezari, koji su, kad bi došli u bezizlazan položaj, ili kako bismo mi kazali, do podnožja lestvica, imali običaj da izaberu između svojih izvršilaca pravde neku iskusnu ličnost, koja bi mogla da poštedi njihovu svetu osobu od neveštih pokušaja nekog novajlije ili smetenjaka u našem zanatu. To je bio lep običaj za neznabošce. Ali ja, kao dobar katolik, malo bih se ustezao da spustim ruku na najhrišćanskijeg kralja.

— Ne brate; ti si preterano savestan — reče Andrica.

— Ako on izda usmen i pismen nalog za svoje sopstveno pogubljenje, ja ne vidim kako bismo mi, kao Poslušni službenici, mogli to da osporimo. Ko stanuje u Rimu, taj mora da se pokorava papi — policajci moraju da izvršuju naređenja svoga kralja.

— Ćutite, ugursuzi! — reče dvorski istražnik. — Ovde nije posredi plan koji bi se odnosio na kraljevu ličnost, nego samo na grčkog jeretičkog bezbožnika i muhamedanskog čarobnjaka, Marciusa Galeotija.

— Galeoti! — odgovori Andrica. — To je sasvim prirodno. Ja nisam znao nijednog od onih mađioničara što celog svog života, kako bi se reklo, igraju na zategnutom konopcu, a da se naposletku nije zakoprcao na kraju jednog stegnutog!

— Mene jedino brine — reče Vešaljko gledajući uvis — što taj jadnik mora da umre bez ispovesti.

— Eh! eh! — odgovori starešina policije — on je okoreli jeretik i čarobnjak, i čitav skup sveštenika ne bi ga mogao osloboditi nebeske kazne koju je zaslužio. Uostalom, ako on to mnogo voli, ti, Vešaljko, imaš dara da mu poslužiš kao duhovni otac. Ali ima nešto važnije od toga. Ja se, drugovi, bojim da ćete se morati poslužiti svojim kamama; jer vi nemate ovde potrebne zgode za vršenje vašeg posla.

— Neka me bogorodica Pariskog Ostrva sačuva od toga — reče Vešaljko — da me kraljeve zapovesti zateknu bez moga alata! Ja uvek nosim oko tela četvorostruko uže svetoga Franje, s jednom zgodnom omčom na kraju. Jer ja pripadam bratstvu svetoga Franje i imam prava da nosim njegovu kapuljaču kad ispovedam samrtnike — i to zahvaljujući bogu i dobrim ocima u Somiru.

— A ja — reče Andrica — imam uvek u torbi jedan zgodan kolut i svežanj užeta, ili koturaču, kako se to zove, s jakim zavrtnjem da je pričvrstim gdegod hoću, za slučaj da treba da putujemo kroz predele gde ima malo drveta ili gde su grane suviše visoko od zemlje. Uverio sam se da je to veoma zgodno.

— To će biti baš kao što treba — reče starešina policije. — Treba samo da pričvrstite vaš kotur zavrtnjem za onu gredu iznad vrata i da prebacite uže preko njega. Ja ću zagovarati našeg prikana blizu tog mesta dok mu ne nabacite omču oko vrata, a onda...

— Onda da povučemo uže naviše — reče Andrica — i kvrc! Naš će se astrolog toliko približiti nebu, da više neće imati dodira sa zemljom.

— Ali zar ova gospoda — reče Vešaljko gledajući ka ognjištu — neće pomagati pri tom i tako oprobati sreću u našem poslu?

— Hm! Ne, — odgovori istražnik. — Berberin samo izmišlja zla dela, a ostavlja drugima da ih izvrše. A što se tiče Škotlanđanina, on će stražariti na vratima kad se delo bude izvršavalo, jer on nema dovoljno duha i okretnosti da bi učestvovao aktivnije. Svak neka gleda svoj posao.

Sa beskrajnom veštinom, pa čak i izvesnim profesionalnim uživanjem koje im je ublažavalo svest o njihovom teškom položaju, dostojni izvršioci policajčevih naređenja udesiše konopac i kotur da bi izvršili presudu koju je zarobljeni vladar izrekao nad Galeotijem. Oni su se izgleda radovali što je taj njihov poslednji posao imao da bude toliko saglasan s njihovim ranijim životom. Tristan Lermit sedeo je i posmatrao njihov rad sa izvesnim zadovoljstvom, dok Olivije nije obraćao na njih nimalo pažnje, a Ludovik Lesli, ako bi, probuđen bukom, i pogledao na njih, smatrao je da su oni zauzeti poslom koji nema nikakve veze s njegovom službom i za koji on ni na koji način ne može da se smatra odgovornim.

UZAJAMNO OPTUŽIVANJE

Rok tvoje službe još istek’o nije;

Ðavo kome služiš još je pored tebe.

On pomaže druga što za njeg’ kuluči,

Kao što vođ slepca pridržava preko

Krša i ravnice, dok dođu do ruba

Kobne provalije, pa ga u nju gurne.

Stari pozorišni komad

Kad je Hvališa, izršavajući naređenje ili bolje reći molbu Lujevu — jer je ovaj bio u položaju u kome je, iako vladar, mogao samo da ga zamoli da potraži Marciusa Galeotija — dvorskoj budali nije bilo nimalo neprijatno da izvrši njegov nalog i da pođe odmah u najbolju krčmu u Peronu, čiji je on bio više nego slučajni posetilac, pošto je bio veliki obožavalac one vrste tečnosti koja je svodila pamet svih drugih ljudi na visinu njegove.

On nađe, ili bolje reći spazi astrologa u uglu javne pivnice ili „peći“, kako se to kaže na nemačkom i flamanskom jeziku, jer je peć najglavnija stvar u njoj. Ovaj je sedeo u poverljivom razgovoru s jednom ženom u neobičnom odelu, donekle sličnom mavarskoj ili azijatskoj nošnji. Žena, čim Hvališa priđe Marciusu, ustade kao da hoće da pođe.

— To su — reče tuđinka — vesti na koje se sasvim pouzdano možete osloniti. — Posle toga ona iščeze u gomili gostiju, koji su sedeli u grupama oko raznih stolova u dvorani.

— Rođače filozofe, — reče dvorska budala predstavljajući se — čim nebo smeni jednog stražara, ono odmah pošalje drugog da popuni mesto. Taman je jedna luda otišla, a već sam došao ja kao druga da vas vodim u stan Luja Francuskog.

— A jesi li ti njegov glasnik? — reče Marcius pogledavši ga sa iznenadnom strepnjom i uvidevši odmah da je to dvorska budala, iako je njegova spoljašnjost, kao što smo već ranije spomenuli, nagoveštavala njegovo zvanje manje nego što je bio običaj.

— Jest, gospodaru, i shodno vašoj visokoučenosti, — odgovori Hvališa — kad Moć šalje Ludost da privoli Mudrost da dođe k njoj, onda je to siguran znak od čega bolesnik boluje.

— A šta će biti ako ja odbijem da dođem, kad me tako kasno u noći zove takav glasnik? — reče Galeoti.

— U tom slučaju mi ćemo ispitati kako će vam biti najzgodnije da vas odnesemo — reče Hvališa. — Tu su pred vratima desetorica snažnih burgonjskih momaka koje mi je onaj Krevker dao u tu svrhu. Jer, znajte da moj prijatelj Karlo Burgonjski i ja nismo našem rođaku Luju oduzeli krunu koju je on bio dovoljno glup da stavi u naše ruke, nego smo je malo sastrugali i potkresali. Ali, iako je ona sad mala koliko šljokica, ipak je još od čistoga zlata. Prosto rečeno, on je još uvek vrhovni gospodar nad svojim narodom, uključujući tu i vas, i najhrišćanskiji kralj u gozbenoj dvorani Peronske tvrđave, u koju ste vi, kao njegov veran podanik, obavezni da odmah odete.

— Ići ću s vama, gospodine, — reče Marcius Galeoti i pođe s Hvališom, pošto je možda uvideo da je svako bekstvo nemogućno.

— Da, gospodine, — reče dvorska budala dok su išli ka tvrđavi — pametno ste uradili. Jer mi postupamo s našim rođakom kao što se obično radi s nekim starim izgladnelim lavom u kavezu, i ćušnemo mu ponekad jedno tele da ga žvaće, da se njegove stare čeljusti ne bi zaparložile.

— Hoćete li da kažete — reče Marcius — da mi kralj sprema neku telesnu povredu ?

— Ne; to vi možete naslutiti bolje nego ja — reče dvorska budala. — Jer, iako je noć oblačna, ja jamčim da vi možete videti zvezde i kroz maglu. A ako mene pitate — ja o tome nemam pojma. Samo, mati mi je uvek govorila da se oprezno krećem blizu mišolovke u kojoj je neki stari pacov, jer je on tada najraspoloženiji da ujede.

Astrolog nije ništa više pitao, a Hvališa, po običaju svoje sabraće, nastavljao je i dalje u pomamnom i ludačkom poletu zajedljivosti i budalaština izmešanih zajedno, sve dok nije predao filosofa straži na ulazu u Peronsku tvrđavu, gde ga je jedan stražar predavao drugome, dok ga najzad ne uvedoše u Herbertovu kulu.

Nagoveštaji dvorske budale nisu bili bez uticaja na Marciusa Galeotija, i on vide nešto što je izgledalo da ih potvrđuje u pogledu i držanju Tristanovom, jer je način na koji mu se ovaj obraćao, dok ga je vodio kraljevoj spavaonici, bio prezriv, natmuren i zloslutan. Kao pažljiv posmatrač onoga što se zbiva na zemlji, a isto tako među nebeskim telima, astrolog zapazi i kotur sa užetom koje se još klatilo, te iz toga zaključi da je neko koji ga je baš tad nameštao, bio prekinut u radu njegovim iznenadnim dolaskom. Spazivši sve to, on prikupi svu svoju dovitljivost, kako bi izbegao blisku opasnost; a ako vidi da je to nemogućno, on je bio rešen da se brani do kraja od svakoga koji bi ga napao.

S takvom odlukom, i sa korakom i pogledom koji su odgovarali donesenoj odluci, Marcius iziđe pred Luja, ne stideći se nimalo što mu se predskazanja nisu ispunila, a isto tako i ne plašeći se vladarevog gneva i njegovih verovatnih posledica.

— Neka bi svaka dobra planeta bila naklonjena vašem veličanstvu! — reče Galeoti, poklonivši se skoro na istočnjački način. — A svako rđavo sazvežđe neka otkloni svoje uticajne snage od moga kraljevskog gospodara!

— Čini mi se — odgovori kralj — da kad pogledate unaokolo po ovoj odaji i kad pomislite gde se ona nalazi i kakva je straža čuva, vaša mudrost mora da shvati da su se moje povoljne zvezde pokazale neverne, a da je svaka rđava sprega planeta već učinila najgore što je mogla. Zar se ne stidiš, Marciuse Galeoti, što me vidiš ovde, i to kao zarobljenika, kad se setiš kakvim sam uveravanjima domamljen ovamo?

— A zar se ne stidiš ti, moj kraljevski gospodaru? — odvrati filosof. — Ti koji si u nauci otišao toliko unapred, ti koji si shvatao tako brzo i bio nepopustljivo istrajan, zar se ne stidiš da okreneš leđa pred prvim mrštenjem sudbine, kao strašljivac pred prvim zveketom oružja? Zar ti koji si nameravao da postaneš učesnik u onim tajnama koje uzdižu čoveka iznad strasti, nesreća, patnji i bolova života, do onog stanja koje može dostići samo onaj koji se takmiči u postojanosti sa starim stoicima, pa da ustukneš pred prvim pritiskom nevolje i da izgubiš sjajnu nagradu za koju si pošao da se boriš; zar da iz straha pobegneš sa staze, kao trkački hat uplašen prividnim i nestvarnim nedaćama?

— Prividnim i nestvarnim! Kako si bestidan! — uzviknu kralj. — Je li ova tamnica nestvarna? A oružje stražara moje mrske neprijateljice Burgonje, koje možeš čuti kako zvecka na ulazu, je li i ono prividno? Šta su izdajniče, stvarne nedaće, ako sužanjstvo, svrgnuće s prestola i smrtna opasnost nisu to?

— Neznanje, neznanje, brate i predrasude, — odgovori mudrac veoma samopouzdano — to su jedina stvarna zla. Veruj mi da su kraljevi, kad su u punoj svojoj moći, samo ako su ogrezli u neznanju i predrasudama, manje slobodni nego mudrac u tamnici, okovan stvarnim lancima. Ka toj istinskoj sreći moje je da vas vodim, a neka bude vaše da sledite mojim uputstvima.

— I do takve filosofske slobode tvoje pouke htele su da me dovedu? — reče kralj veoma ogorčeno. — Bolje da si mi još u Plesiju kazao da je svevlast koju si mi tako velikodušno obećao bila gospodarenje nad mojim ličnim strastima; da se uspeh koji si mi zajemčio odnosi na moj napredak u filosofiji; i da mogu postati mudar i učen kao kakav italijanski vašarski šarlatan! Ja bih zacelo postigao tu umnu nadmoćnost po umerenijoj ceni, nego da izgubim najsvetliju krunu u čitavom hrišćanskom svetu i da budem stanar u Peronskoj tamnici. Idite, gospodine, i ne pomišljajte da izbegnete zasluženu kaznu. Nebo je iznad vas!

— Ja neću da te ostavim tvojoj sudbini, — reče Marcius — dok ne budem odbranio čak i u tvojim očima, pa ma koliko one bile zamagljene, onu slavu što je blistavija i od najblistavijeg dragog kamena u tvojoj kruni, slavu kojoj će se svet diviti vekovima, čak i kad dinastija Kapeta bude odavno istrunula u zaboravu u kosturnicama Sen-Denija.

— Govori i dalje — reče Luj. — Tvoja bestidnost ne može me naterati da promenim svoje namere ili svoje mišljenje. Ipak, pošto možda nikad više neću izricati presude kao kralj, ja neću da te osudim bez saslušanja. Govori, dakle, ali najbolje što možeš reći to je da kažeš istinu. Priznaj da sam ja lakoveran, da si ti varalica, a tvoja tobožnja nauka san, i da planete koje sjaje iznad nas, isto toliko malo utiču na našu sudbinu koliko i njihov odblesak u reci može da promeni rečni tok.

— A otkud poznaješ ti tajanstveni uticaj onih svetih svetiljki? — odgovori astrolog smelo. — Kako možeš da govoriš o njihovoj nemoći da utiču na vodu, kad ipak znaš da čak i najslabiji od njih, sam mesec, najslabiji zato što je najbliži ovoj našoj kukavnoj zemlji, drži pod svojom vlašću ne ovako bedne potoke kao što je Soma, nego plimu i oseku samoga moćnoga okeana, koji opada i raste kako se mesečev kolut povećava ili smanjuje, i koji motri na mesečev uticaj kao robinjica što očekuje mig svoje sultanije? A sad, Luju od Valoa, odgovori ti meni na ovo moje poređenje. Priznaj, zar nisi ti sličan nerazumnom putniku koji se razgnevi na svoga krmara zato što ovaj ne može da doveze brod u pristanište a da slučajno ne pretrpi protivnu snagu vetrova i struja? Ja sam zaista mogao da ti kažem da će ishod tvoga pokušaja verovatno biti povoljan, ali je jedino nebo imalo moć da to ostvari. A ako je put bio neravan i opasan, zar je bilo u mojoj moći da ga poravnam i obezbedim? Gde je tvoja dojučerašnja mudrost, koja te je tako tačno učila da uvidiš da putevi sudbine vode ka našoj koristi, pa makar i uprkos našim željama?

— Sad si me podsetio, sam si me podsetio — reče kralj žurno — na jednu posebnu prevaru. Ti si mi predskazao da će onaj Škotlanđanin izvršiti svoj zadatak povoljno po moj interes i moju čast, a znaš da se to završilo tako, da nisam mogao pretrpeti opasniju štetu od one koju će utisak od ishoda toga događaja verovatno proizvesti na razdraženi mozak besnog Burgonjskog Bika. To je čista prevara. Tu ti ne možeš da se braniš nikakvim izgovorom, ne možeš da se pozoveš ni na kakav raniji povoljan obrt plime i oseke, na koji bi ti hteo da čekam spokojno kao kakav maloumnik koji sedi na obali i čeka da čitava reka proteče. Tu te je tvoje lukavstvo odvelo na pogrešan put. Bio si toliko lakouman, da si izrekao jedno određeno predskazanje koje se pokazalo kao potpuno pogrešno.

— A koje će se pokazati kao sasvim pouzdano i tačno — odgovori astrolog smelo. — Ja ne bih želeo veću pobedu mađije nad neznanjem od one koju će to predskazivanje i njegovo ispunjenje doneti. Ja sam ti kazao da će on verno izvršiti svaki častan nalog. Zar nije bio takav? Kazao sam ti da će se ustezati da pomogne svaki zlonameran posao. Zar on to nije potvrdio? Ako sumnjate u to, idite i pitajte Ciganina Hajredina Mograbina.

Kralj na to sav pocrvene od stida i gneva.

— Kazao sam ti— nastavi astrolog — da je položaj planete u trenutku njegovog polaska predskazivao opasnost po njega lično. A zar njegov put nije bio pun opasnosti? Kazao sam ti da taj položaj zvezda predskazuje dobit za onoga koji ga šalje, i tu dobit ćeš ti uskoro imati.

— Uskoro imati dobit! — uzviknu kralj. — Zar već nisam zaradio sramotu i sužanjstvo?

— Ne, — odgovori astrolog. — Kraj još nije došao. Tvoj sopstveni jezik će uskoro priznati dobit koju si izvukao iz načina na koji je tvoj izaslanik postupio pri izvršavanju tvoga naloga.

— To je odveć... odveć drsko, — reče kralj — i obmanjivati i vređati u isti mah. Ali, odlazi! Nemoj misliti da će uvrede koje si mi naneo ostati bez osvete. Nebo je iznad nas.

Galeoti se okrete da pođe.

— Ipak, stoj! — reče Luj. — Ti hrabro podržavaš svoju obmanu. Hajde da čujem tvoj odgovor na jedno pitanje, ali razmisli pre nego što progovoriš. Može li tvoja tobožnja veština da utvrdi čas tvoje smrti?

— Samo u vezi sa sudbinom neke druge ličnosti — reče Galeoti.

— Ne razumem tvoj odgovor — reče Luj.

— Onda znaj, o kralju, — reče Marcius — da odnosno svoje smrti mogu sa sigurnošću reći samo to, da će ona nastupiti dvadeset i četiri časa pre smrti vašeg veličanstva.

— Šta! Šta kažeš? — reče Luj, promenivši se opet u licu. — Stani... stani... ne idi... pričekaj jedan trenutak... Ti kažeš da će moja smrt nastupiti tako brzo posle tvoje?

— U razmaku od dvadeset i četiri časa, — ponovi Galeoti čvrsto — ako ima makar i iskre tačnog predskazivanja u onim blistavim i tajanstvenim umovima od kojih svaki govori za vreme svoga kretanja, iako bez jezika. Želim vašem veličanstvu prijatno spavanje.

— Stani... stani... ne idi! — reče kralj, hvatajući ga za mišicu i vukući ga dalje od vrata. — Marciuse Galeoti, ja sam bio ljubazan kralj prema tebi, obogatio sam te, načinio te svojim prijateljem, drugom, rukovodiocem u učenju. Budi iskren sa mnom, preklinjem te. Ima li u samoj stvari nečega u toj vašoj veštini? Da li će izaslanički rad toga Škotlanđanina biti zaista povoljan po mene? I jesu li zaista moj i tvoj život toliko tesno povezani u pogledu trajanja? Priznaj dobri moj Marciuse, da ti sad govoriš kao vešt opsenar. Priznaj, molim te, pa nećeš imati nikakvih neprilika od moje strane. Ja sam već zašao u godine, zarobljenik sam, verovatno ću biti lišen jedne kraljevine. Takvom čoveku istina vredi više nego ne znam koliko kraljevina, i ja moram očekivati od tebe, premili Marciuse, to bescen-blago.

— Pa ja sam ga izneo pred vaše veličanstvo, — reče Galeoti — izlažući se opasnosti da se u nastupu slepoga gneva možda okrenete protiv mene i rastrgnete me u komade.

— Ko? Zar ja, Galeoti! — odgovori Luj blago. — Nažalost, ti pogrešno sudiš o meni! Zar nisam ja zarobljenik, i zar ne treba da budem strpljiv, naročito kad moja ljutnja može samo da pokaže moju nemoć? Reci mi dakle iskreno... Jesi li me obmanjivao? Ili, da li je tvoja nauka istinita, i da li tačno saopštavaš ono šta ona kaže?

— Vaše će mi veličanstvo oprostiti ako vam odgovorim da će jedino vreme, vreme i sam ishod stvari pobediti sumnju. Ne bi dolikovalo onom poverljivom mestu što sam ga zauzimao za savetničkim stolom čuvenog osvajača, mađarskog kralja Matije Korvina, pa čak i u tajnom savetu samoga nemačkog cara, kad bih ponavljao one tvrdnje koje sam izneo kao istinite. Ako vi nećete da mi verujete, onda ja mogu samo da sve prepustim toku događaja. Jedan ili dva dana strpljenja će dokazati ili opovrgnuti ono što sam tvrdio o mladom Škotlanđaninu, i ja ću pristati da umrem na točku i da mi se udovi polome zglob po zglob, ako vaše veličanstvo ne bude imalo koristi, i to u najvećoj meri, od neustrašivog držanja toga Kventina Dervarda. Ali ako bi trebalo da umrem na takvim mukama, onda bi bilo dobro da vaše veličanstvo potraži nekog oca-duhovnika; jer od onog trenutka kad ja pustim poslednji jauk, ostaće vam samo dvadeset i četiri časa za ispovest i pokajanje.

Luj je i dalje držao Galeotija za ogrtač dok ga je vodio ka vratima, pa kad ih otvori, on izgovori jakim glasom: — Sutra ćemo o tome više razgovarati. Idite s mirom, učeni oče... Idite s mirom!.. Idite s mirom!..

On ponovi triput ove reči. Ali, bojeći se još da starešina policije ne shvati pogrešno njegovu nameru, on odvede astrologa u trem držeći ga čvrsto za ogrtač, kao da je strahovao da ga neko ne otrgne od njega i ubije pred njegovim očima. On ga pusti tek pošto je mnogo puta ponovio reči pomilovanja „Idite s mirom“, ali ipak dade potajno znak starešini policije da naredi obustavljanje svakog postupka protiv astrologove ličnosti.

Tako se Galeoti, zahvaljujući izvesnim ranije dobivenim tajnim obaveštenjima, a takođe i svojom hrabrošću i dovitljivošću spasao najneposrednije opasnosti. A tako je i Luj, najoštroumniji i najosvetoljubiviji od svih tadanjih vladara, bio obmanut u svojoj osveti uticajem sujeverja na njegovu sebičnu narav i njegovu maštu kojoj je, usled svesti o mnogim zločinima, strah od smrti ulivao neobičnu jezu.

No on je ipak osećao veliku potištenost što je bio primoran da se odrekne svoje nameravane osvete. Razočarani su, izgleda, bili i oni njegovi pratioci kojima je trebalo da bude povereno pogubljenje. Jedino Ožiljko, potpuno ravnodušan prema toj stvari, čim je bio dat otkazni znak, napusti vrata pred koja se bio postavio na stražu, i posle nekoliko minuta zaspa čvrstim snom.

Starešina policije, dok su se prisutni nameštali da otpočinu pošto se kralj povukao u svoju spavaonicu, i dalje je oštro posmatrao astrologovu krupnu priliku pogledom vuka koji vreba but mesa što ga je kuvar oteo iz njegovih čeljusti, dok su njegovi pomoćnici ukratko saopštavali jedan drugome svoja svojstvena osećanja.

— Jadni zaslepljeni čarobnjak, — došapnu Vešaljko sa izrazom duboke pobožnosti i sažaljenja svome drugu Andrici — izgubio je najlepšu priliku da ispašta za neke od svojih grešnih čarolija, umirući uz pripomoć užeta blaženog svetog Franje! A ja sam nameravao, zbilja, da mu ostavim blagotvornu omču oko vrata, da bi se nečastivi uplašio i pobegao iz njegove nesrećne lešine.

— A ja sam, — reče Andrica, — promašio najređu priliku da vidim koliko će teret od preko sto kila istegnuti trostruko uže! To bi bio sjajan opit u našoj struci, a veseli stari momak umro bi tako lako.

Dok se vodio ovaj razgovor šapatom, Marcius, koji se bio smestio na suprotnoj strani ogromnog kamenog ognjišta oko koga je celo društvo bilo okupljeno, gledao ih je popreko i podozrivo. On najpre zavuče ruku u kaput, i umiri se kad vide da je drška jedne vrlo oštre dvorezne kame, koju je uvek nosio sa sobom, nameštena zgodno za hvatanje. Jer je on bio, kao što smo već spomenuli, iako se sad nešto više raskrupnjao, ipak snažan, razvijen čovek, brz i uvek spreman da se posluži svojim oružjem. Zadovoljan što mu je to verno oruđe u pripravnosti, on odmah zatim izvuče iz nedara jedan pergamentski svitak koji je bio ispisan grčkim slovima i išaran tajanstvenim znacima, namesti drva na ognjištu i podstače vatru pri čijem je plamenu mogao na raspozna jasno crte lica i držanje svih koji su sedeli ili ležali unaokolo: težak i dubok san škotskog vojnika, koji je ležao nepomično, sa licem tako nepokretnim kao da je izliveno od bronze; bledo i zabrinuto lice Olivija, koji bi čas izgledao kao da spava, a čas otvorio oči i digao glavu žurno, kao da ga je žignuo neki žestok unutarnji bol ili da ga je probudio neki daleki žamor; zlovoljan, divlji i narogušen izraz starešine policije, koji je izgledao kao onaj što:

„Vršit’ svoju volju više nije smeo,

Nezajažen, još bi ubijati hteo“...

dok je pozadinu ispunjavalo sablasno lice lažnog bogomoljca Vešaljka, čije su oči bile dignute k nebu, kao da je u sebi čitao molitve; i jezivo lakrdijanje Andrice, koji se, pre nego što će leći da spava, zabavljao podražavajući pokrete i kreveljenje svoga druga.

Među ovim grubim i prostačkim obličjima ništa se nije više isticalo od dostojanstvene pojave, otmenog držanja i zapovedničkog lika astrologovog, za koga bi se moglo pomisliti da je drevni persijski mag, zasužnjen u nekoj razbojničkoj pećini i spreman da prizove nekog duha da ga izbavi. I zaista, i da se nije odlikovao ničim drugim osim lepotom svoje otmene i talasaste brade, koja je padala preko tajanstvenog svitka što ga je držao u ruci, moglo bi se oprostiti onome koji bi zažalio što je tako otmen ukras podaren čoveku koji je stavio svoje sposobnosti, znanje, govornički dar i svoju velelepnu pojavu u službu niskih ciljeva obmanjivača i varalice.

Tako je protekla noć u kuli grofa Herberta u Peronskoj tvrđavi. Kad prvi zraci zore prodreše u staru gotsku odaju, kralj pozva sebi Olivija, koji zateče vladara kako sedi u noćnoj odeći. On se začudi promeni koju je jedna noć smrtnog strahovanja izazvala na njegovom licu, pa htede da iskaže izvesnu zabrinutost zbog toga, ali ga kralj ućutka tim što poče da izlaže razne načine pomoću kojih se ranije trudio da stvori sebi prijatelje na burgonjskom dvoru, a koje je Olivije trebalo da i dalje saleće, čim bude dopušteno da se kreće slobodno.

I nikad ovaj lukavi službenik nije bio više iznenađen kraljevom oštroumnošću i njegovim dubokim poznavanjem svih pobuda koje utiču na ljudsku delatnost nego za vreme tog nezaboravnog savetovanja.

Na dva sata posle toga, Olivije u tom cilju dobi dopuštenje od grofa Krevkera da iziđe i izvrši naloge koje mu je njegov gospodar poverio.

A Luj, pošto je pozvao astrologa, kome je izgleda ponovo počeo da veruje, održa s njim na sličan način dugo savetovanje, koje kao da mu na kraju beše ulilo više bodrosti i samopouzdanja nego što je isprva pokazivao, tako da se on obuče i primi jutarnje Krevkerove pozdrave s mirnoćom kojoj se burgonjski plemić nije mogao načuditi, utoliko pre što beše čuo da je, vojvoda nekoliko časova bio u takvom duševnom stanju, da je ono moglo učiniti kraljevu bezbednost veoma neizvesnom.

NEIZVESNOST

Namere nam se kolebaju kao nestalna barka

Što se kovitla sred borbe suprotnih vodenih struja.

Stari pozorišni komad

Ako je noć koju je Luj proveo bila puna oprezne strepnje i uzrujanosti, noć koju je proveo vojvoda Burgonjski, koji nikad nije mogao da gospodari svojim strastima kao Luj, nego je, naprotiv, dopuštao da one skoro slobodno i neobuzdano upravljaju njegovim postupcima, bila je još burnija.

Prema običaju toga doba, dvojica njegovih glavnih i najomiljenijih savetnika, Amberkur i Komin, spavali su u njegovoj sobi, i za njih su postelje bile nameštene blizu vladarevog kreveta. Njihovo prisustvo nikad nije bilo potrebnije nego te noći, kad je, potresen tugom, gnevom i željom za osvetom, koje mu je osećanje časti zabranjivalo da izvrši nad Lujem u njegovom sadašnjem položaju, vojvodin um ličio je na vulkan u erupciji, koji izbacuje svu raznoliku sadržinu planine, izmešanu i stopljenu u jednu plamenu masu.

On odbi da svuče odelo ili da izvrši ikakve pripreme za spavanje nego provede noć u čitavom nizu najplahovitijih izliva jarosti. U izvesnim najžešćim nastupima gneva on je govorio neprestano svojim dvoranima, i to tako zbrkano i tako brzo, da su oni istinski strahovali da ne poremeti pameću. On je govorio o zaslugama i dobrodušnosti ubijenoga liješkog biskupa i sećao se svih slučajeva uzajamne ljubaznosti, naklonosti i poverenja koji su se dogodili među njima, sve dok se nije razdražio do takvog nastupa tuge, da se bacio licem na krevet i izgledalo je da će se ugušiti od jecanja i suza koje se trudio da savlada. Zatim bi skočio s kreveta i odjednom puštao na volju drugom, još pomamnijem raspoloženju. Prelazio je sobu žurno, izgovarao neskladne pretnje i još neskladnije zakletve da će se osvetiti. On je pritom lupao nogom o pod, kao što je imao običaj da čini, i prizivao svetog Ðorđa, svetog Andreju i sve koje je smatrao za najveće svece, da mu budu svedoci da će se krvavo osvetiti Lamarku, stanovnicima Liježa i onome koji je bio vinovnik svega. Ova poslednja pretnja, izgovorena nerazgovetnije od ostalih, očevidno se odnosila na kraljevu ličnost. A u jednom trenutku vojvoda izrazi svoju odluku da pošalje po vojvodu od Normandije, kraljevog brata, sa kojim je Luj bio u najgorim odnosima, i da prisili zarobljenog vladara da se odreče bilo same krune, bilo nekojih od njenih najdragocenijih prava i dobara.

Još jedan dan i noć protekoše u istim burnim i promenljivim razmišljanjima, ili bolje reći brzim prelazima iz jednog nastupa gneva u drugi. Jer vojvoda skoro nije ni jeo ni pio, nikako nije menjao odelo, i uopšte se ponašao kao čovek kod koga se bes može završiti krajnjim bezumljem. No on se postepeno primiri i poče da održava povremeno savetovanja sa svojim ministrima, na kojima je mnogo bilo predlagano, ali ništa zaključeno. Komin nam tvrdi da je u jednom trenutku glasnik bio već uzjahao, spreman da pođe da pozove vojvodu od Normandije. Da se to dogodilo, verovatno da bi se pronašlo da je tamnica francuskog vladara, kao u sličnim slučajevima, najkraći put ka njegovom grobu.

U drugim trenucima, kad bi Karlo iskalio svoj bes, sedeo bi sa namrgođenim i kruto nepomičnim licem, kao čovek koji razmišlja o nekom očajničkom delu za koje još ne može da smisli odluku. I nema sumnje da je bio dovoljan samo jedan podmukao potsticaj od nekog savetnika koji su bili kraj njega, pa da vojvoda bude naveden na neki bezuman postupak. Ali burgonjski plemići — zbog toga što je kraljeva ličnost smatrana za svetinju, a on za vrhovnog gospodara, i iz obzira prema javno zadatoj veri kako njihovoj tako i samoga vojvode, jer su se osećali obavezni čašću kada se Luj stavio pod njihovu vlast — bili su skoro jednodušno skloni da preporuče umerene postupke. A dokaze koje su se Amberkur i Komin ponekad usudili da samo spomenu za vreme noći, izneli su i naglašavali, za vreme zatišja narednoga jutra, Krevker i drugi. Možda njihovo zauzimanje za kralja i nije bilo sasvim nekoristoljubivo. Mnogi od njih, kao što smo spomenuli, uverili su se u kraljevu darežljivost; a drugi su imali bilo posede bilo izvesna prava u Francuskoj, što ih je donekle stavljalo pod kraljev uticaj. I zacelo da je blago koje je bilo natovareno na četiri mazge kad je kralj ušao u Peron, mnogo izgubilo u težini za vreme tih pregovora.

U toku trećega dana grof Kampobaso dođe da svojom italijanskom dosetljivošću doprinese Karlovim savetovanjima. Sreća je bila za Luja što on nije stigao kad je vojvoda bio u svom prvom nastupu besa. Odmah po njegovom dolasku bi sazvan zvaničan sastanak vojvodinih savetnika da razmotri mere koje treba preduzeti u ovom neobičnom i odlučnom trenutku.

U ovoj prilici Kampobaso iznese svoje mišljenje iskazano u basni o putniku, zmiji i lisici. On potseti vojvodu na savet što ga je lisica dala čoveku, da on treba da smrvi svog smrtnog neprijatelja, sad kad mu ga je sudbina dala u ruke. Komin, videvši kako vojvodine oči sevaju na taj predlog na koji ga je njegova plahovita narav već više puta navodila, požuri da ukaže na mogućnost da Luj možda u istini nije tako neposredan saučesnik u krvavom delu koje je izvršeno u Šonvaldu; da će on možda moći da se odbrani od optužbe koja mu je stavljena na teret, i da će možda dati i druga zadovoljenja za nerede koje su njegova rovarenja prouzrokovala u vojvodinim oblastima i u pokrajinama njegovih saveznika. Međutim, nasilje izvršeno nad kraljem nesumnjivo bi donelo i Francuskoj i Burgonji čitav niz najkobnijih posledica, među kojima je, i ne najmanje opasna, bila i ta: da bi se Englezi mogli koristiti pobunama i građanskim razdorom koji bi neminovno nastupio, te da ponovo osvoje Normandiju i Gvijenu, i otpočnu ponovo one užasne ratove, koji su s teškom mukom bili završeni tek kada su se Francuska i Burgonja udružile protiv zajedničkog neprijatelja. Na kraju on izjavi da ne smatra da treba Luja prosto pustiti da ode, nego predlaže samo to: da vojvoda ne treba da se i dalje koristi sadašnjim stanjem, sem jedino u cilju da se zaključi pošten i pravičan ugovor između dveju zemalja, i to s takvim obezbeđenjem u odnosu na kralja, da se kralju oteža da prekrši datu reč ili da i u buduće remeti unutarnji mir Burgonje. Amberkur, Krevker i drugi izjaviše da se ne slažu s nasilničkim merama koje je predložio Kampobaso, i da smatraju da bi se pomoću ugovora postigle trajnije koristi, i to na časniji način po Burgonju, nego da se izvrši delo koje bi je ukaljalo kao zemlju koja krši zakone vernosti i gostoprimstva.

Vojvoda je slušao ova razlaganja s pogledom oborenim ka zemlji i tako namrštena čela, da su se čupave veđe spojile ujedno. Ali kad Krevker nastavi da govori kako ne veruje ni da je Luj znao za gnusni zločin izvršen u Šonvaldu, niti da je bio saučesnik u njemu. Karlo diže glavu, pa bacivši besan pogled na svog savetnika, uzviknu: — Jesi li i ti, Krevkere, čuo zvek francuskog zlata? Čini mi se da taj zvek odjekuje na sednicama moga saveta isto onako veselo kao i zvona sa Sen-Denija. Sme li iko reći da Luj nije podstrekač nemira u Flandriji?

— Milostivi gospodaru, — reče Krevker — moja ruka uvek je imala više dodira s čelikom nego sa zlatom; i ja sam toliko daleko od mišljenja da je Luj nevin u izazivanju nemira u Flandriji, da sam ga nedavno, pred licem celoga njegovog dvora, optužio za prekršaj date reči i izazvao ga na borbu u vaše ime. Ali iako su njegova rovarenja bila van svake sumnje prvobitni uzrok tih meteža, ja tako malo verujem da je on dao svoj pristanak za ubistvo nadbiskupa, da poklanjam veru jednome od njegovih izaslanika koji je javno protestovao protiv toga, i ja mogu da dovedem ovde tog čoveka, ako vaša milost želi da ga vidi.

— Naravno da želimo! — reče vojvoda. — Svetog mi Ðorđa! Zar možeš i posumnjati u našu želju da postupamo pravično? Čak i u trenucima najžešće razdraženosti, poznato je da smo mi pošten i pravedan sudija. Mi hoćemo da se suočimo sa onim koji oličava Francusku; hoćemo da ga mi lično optužimo za nepravde koje nam je učinio, i da mu lično saopštimo kakve naknade očekujemo i zahtevamo. Ako se utvrdi da nije kriv za ono ubistvo, onda bi odštete za ostale zločine mogle biti umerenije. A ako je kriv, ko će reći da mu pokajnički život u nekom povučenom manastiru ne bi bio najzaslužnija i najmilostivija kazna? Ko je taj — dodade raspaljujući se dok je govorio — koji bi smeo da kaže da on nije zaslužio i mnogo goru i bržu odmazdu? Neka dođe taj svedok. Mi ćemo otići u tvrđavu na jedan sat pred podne. Ispisaćemo nekoliko paragrafa na koje treba da pristane, inače teško njegovoj glavi! Ostali uslovi zavisiće od samih dokaza. Prekinite veće i raziđite se. Ja ću međutim promeniti odelo, pošto je ovo jedva pristojno ruho u kome bih mogao da podvorim svoga najmilostivijeg vladara.

S dubokim i gorkim naglašavanjem ovog poslednjeg izraza, vojvoda ustade i iziđe krupnim koracima iz dvorane.

— Lujeva bezbednost, i što je još gore, čast Burgonje stavljeni su na kocku — reče Amberkur Krevkeru i Kominu. — Pohitaj u tvrđavu, Komine. Ti umeš bolje da govoriš nego Krevker ili ja. Objasni Luju kakva se bura približava, a on će najbolje znati kako treba da se upravlja. Nadam se da onaj njegov gardist neće kazati ništa što bi kralju pogoršalo položaj; jer ko zna kakve su mogle biti tajne poruke koje su mu bile poverene?

— Taj mladić — reče Krevker — izgleda odvažan, no ipak mnogo razboritiji i oprezniji nego što odgovara njegovim godinama. U svemu što mi je rekao bio je pažljiv prema kraljevoj ličnosti, kao prema ličnosti vladara kome služi. Nadam se da će takav biti i pred vojvodom. Moram da idem po njega, a isto tako i po mladu groficu od Kroa.

— Groficu! Pa vi ste nam kazali da ste je ostavili u ženskom manastiru svete Brigite.

— Jest, ali sam bio primoran — reče grof — da pošaljem po nju hitno, po vojvodinom naređenju, i nju su doneli ovamo u nosiljci, pošto je bila nesposobna da putuje drukčije. Ona je bila u stanju najdublje potištenosti i zbog neizvesnosti o sudbini svoje rođake, grofice Ameline, i zbog tmine koja se nadnela nad njenu rođenu sudbu, jer je kriva kao kletvenica što je napustila zaštitništvo svoga feudalnog gospodara, vojvode Karla, a on nije čovek za koga bi se moglo reći da će ravnodušno gledati kad mu se povređuju njegova vlastelinska prava.

Vest da je mlada grofica u Karlovim rukama zabola se Luju kao nov i bolniji trn u dušu. Bio je svestan da bi ona, objašnjavajući spletke pomoću kojih je on naveo groficu Amelinu i nju da se sklone u Plesi, mogla da pruži protivu njega onaj dokaz o krivici koji je on uklonio pogubljenjem Zameta Mograbina. A kralj je dobro znao da bi takav dokaz o njegovom mešanju u prava vojvode Burgonjskog dao Karlu i povoda i izgovora da se što više koristi njegovim sadašnjim teškim položajem.

Luj je, jako zabrinut, razgovarao o svemu ovom s gospodinom Kominom, čije su oštroumne i političke sposobnosti bolje odgovarale kraljevoj naravi nego tup ratnički karakter Krevkera ili vlastelinska nadmenost Amberkura.

— Te grube vojničine, dragi prijatelju Komine, — reče on svome budućem istoričaru — ne bi trebalo nikad da uđu kralju u savetničku odaju, nego ih ostaviti, onako sa nadžacima i kopljima, da čekaju u predsoblju. Njihove ruke, istina, zato su da nam posluže, ali vladar koji njihovim glavama dodeli kakav uzvišeniji zadatak nego da mu posluže kao nakovnji za mačeve i topuze njegovih neprijatelja, sličan je onom ludaku koji je poklonio svojoj milosnici pseću ogrlicu umesto đerdana. Takve kao što si ti, Filipe, čije su oči obdarene brzim i prodornim pogledom koji vidi i ono što je ispod spoljne površine stvari, trebalo bi da vladar pusti za svoj savetnički sto, u svoju sobu za rad — ta šta ja govorim! — u najtajnije kutove svoje duše.

Kominu, koji je i sam bio čovek bistra uma, razume se da je godilo laskanje najoštroumnijeg vladara u Evropi, i on nije mogao prikriti svoje unutarnje zadovoljstvo toliko da Luj ne opazi da je učinio na njega izvestan utisak.

— Želeo bih — nastavi kralj — da imam takvog službenika, ili bolje reći da budem dostojan da ga imam! Onda ne bih ni zapao u ovako nesrećan položaj; a ne bi mi skoro ni bilo žao što sam u takvom položaju, kad bih samo našao načina da obezbedim sebi usluge tako iskusnog državnika.

Komin reče da su sve njegove sposobnosti, takve kakve su, u službi Njegovog Najhrišćanskijeg Veličanstva, u koliko to, naravno, ne ide na uštrb one odanosti koju duguje svome zakonitom gospodaru, vojvodi Karlu Burgonjskom.

— A zar sam ja takav da bih želeo da vas odvratim od te odanosti? — reče Luj dirljivim glasom. — Ah! zar nisam ja sad u opasnosti zato što sam imao previše vere u svoga vazala? I zar pitanje kletveničke vernosti može da bude svetije za ikoga drugog nego za mene, kad moja bezbednost zavisi od pozivanja na nju? Ne, Filipe od Komina! Služite i dalje Karlu Burgonjskom; a najbolje ćete mu poslužiti, ako udesite da dođe do časnog izmirenja između njega i Luja Francuskog. Radeći tako, vi ćete učiniti uslugu obojici: a barem jedan od nas biće vam zahvalan. Čuo sam da vaše prinadležnosti na ovom dvoru jedva dosežu prinadležnosti velikog sokolara; te su tako usluge najmudrijeg savetnika u Evropi izjednačene, ili bolje reći čak svrstane i ispod usluga čoveka koji hrani i leči sokole! Francuska ima prostrane oblasti, a njen kralj mnogo zlata. Dopustite prijatelju, da ispravim tu sramnu nepravdu. Sredstva za to nisu daleko; dopustite mi da se njima poslužim.

Kralj izvadi tešku kesu s novcem; ali Komin, otmeniji u osećanjima nego većina dvorjana toga doba, odbi ponudu, izjavivši da je potpuno zadovoljan darežljivošću svoga zavičajnog vladara, i uveravajući Luja da se njegova želja da mu posluži ne bi povećala ako bi primio poklon kao ovaj koji mu je sad ponuđen.

— Divni čoveče! — uzviknu kralj. — Dopusti mi da zagrlim jedinog dvorjanina svoga vremena koji je u isti mah i sposoban i nepodmitljiv. Treba žudeti za mudrošću više nego za čistim zlatom. I veruj mi, ja se u ovoj teškoj nevolji uzdam u tvoju ljubaznost, Filipe, više nego u kupljenju pomoć mnogih koji su primili moje poklone. Ja znam da ti nećeš savetovati svome gospodaru da zloupotrebi ovu priliku koju mu je sreća, ili da kažem otvoreno, Komine, koju mu je moja sopstvena ludost pružila.

— Da je zloupotrebi, to nikako, — odgovori istoričar — ali da je upotrebi, to svakako.

— Kako i do koje mere? — reče Luj. — Ja nisam toliko glup da bih očekivao da se izvučem bez izvesnog otkupa, ali neka otkup bude razumno određen. Ja sam uvek spreman da poslušam glas razuma isto tako u Parizu i Plesiju, kao i u Peronu.

— Eh, ali ako dopusti vaše veličanstvo, — odgovori Komin — razum je u Parizu i Plesiju obično govorio tako tihim i slabim glasom, da nije uvek mogao dobiti audijenciju kod vašeg veličanstva; a u Peronu je on dograbio dozivačku trubu Nevolje, i sad on grmi i zapoveda.

— Vi govorite u slici, — reče Luj, ne mogući da obuzda izvesno osećanje nezadovoljstva. — Ja sam tup i priprost čovek, gospodine Komine. Molim da se ostavite govorničkih figura, pa da govorite prosto i jasno. Šta vaš vojvoda očekuje od mene?

— Ja vam ne donosim nikakve predloge — reče Komin. — Vojvoda će uskoro izložiti svoje zahteve. Ali izvesne stvari pale su mi na um, i to bi mogli biti predlozi za koje vaše veličanstvo treba da bude pripremljeno. Tako, naprimer, konačno ustupanje gradova na Somi.

— To sam i očekivao — reče Luj.

— Da se odreknete Liježana i Viljema od Lamarka.

— Isto tako rado kao što se odričem pakla i satane.

— Zahtevaće se velika obezbeđenja pomoću talaca, posedanja tvrđava ili na drugi način, da bi se Francuska ubuduće uzdržala od izazivanja pobune među Flamancima.

— To je nešto novo, — odgovori kralj — da kletvenik traži zaloge jemstva od svoga vladara. Ali neka ide i to.

— Zatim jednu dostojnu i nezavisnu baštinu za vašeg uzvišenog brata, koji je saveznik i prijatelj moga gospodara, i to Normandiju ili Šampanju. Vojvodi su dragi članovi porodice vašeg oca, gospodaru.

— Toliko su mu dragi, — odgovori Luj — da — tako mi rana božjih! — hoće sve da ih načini kraljevima. Je li vaša torba s nagoveštajima već ispražnjena?

— Ne sasvim — odgovori savetnik. — Zacelo će se tražiti da vaše veličanstvo ne dosađuje više vojvodi od Bretanje, kao što ste u poslednje vreme činili, kao i da mu ne osporavate i dalje pravo koje on i ostali velikaši imaju: da kuju novac, da se nazivaju vojvodama i kneževima po milosti božjoj...

— Jednom rečju, da sve svoje vazale načinim kraljevima. Gospodine Filipe, hoćete li da od mene načinite bratoubicu? Vi se dobro sećate moga brata Šarla. On je umro čim je postao vojvoda od Gvijene. Pa šta će preostati potomku i predstavniku Karla Velikog, kad ustupi sve te bogate oblasti osim da bude miropomazan u Remsu i da ručava pod visokim baldahinom?

— Mi ćemo smanjiti tu brigu vašeg veličanstva na taj način, što ćemo vam dati jednog druga u toj usamljeničkoj uzvišenosti — reče Filip od Komina. — Vojvoda Burgonjski, iako zasad ne traži titulu nezavisnog kralja, ipak želi da se ubuduće oslobodi sramnih znakova potčinjenosti koje francuska kruna zahteva od njega. On namerava svoju vojvodsku krunu da zasvodi carskim lukom, a iznad ovoga na postavi zemaljski globus, u znak da su mu oblasti nezavisne.

— Kako sme vojvoda Burgonjski, zakleti vazal Francuske, — uzviknu Luj uspravivši se naglo i pokazujući neobično jaku uzrujanost — kako sme on da predlaže svome vladaocu takve uslove zbog kojih bi, po svima zakonima što u Evropi važe, takav kletvenik morao odmah da se razbaštini!

— To bi se razbaštinjenje u ovom slučaju teško moglo da izvede primenom sile — odgovori Komin mirno. — Vaše veličanstvo zna da je strogo tumačenje feudalnog zakona već zastarelo čak i u nemačkom carstvu, i da se i gospodar i vazal trude da svaki poboljša svoj položaj u odnosu na drugog prema svojoj moći i prilici. Uticajne veze vašeg veličanstva s vojvodinim vazalima u Flandriji potvrdiće opravdanost držanja moga gospodara, pod pretpostavkom da on bude odlučno zahtevao da poveća svoju nezavisnost tako, da Francusku ubuduće liši svakog izgovora da postupa kao što je postupala.

— Komine, Komine! — reče Luj ustavši ponovo i koračajući po sobi zamišljeno. — Ovo je strahovita primena izreke „Teško pobeđenima!“ Vi valjda ne mislite da će vojvoda uporno postavljati sve ove teške uslove?

— Ja samo želim da vaše veličanstvo bude pripremljeno da raspravlja o svima tim uslovima.

— Ipak je umerenost, Komine, umerenost u trenucima uspeha — a to niko ne zna bolje nego vi — potrebna onome koji želi da konačno dobije.

— Neka oprosti vaše veličanstvo, ali vrednost umerenosti — to sam zapazio — najradije hvali ona strana koja gubi. Pobednik pak mnogo više ceni opreznost, jer ga ona opominje da iskoristi priliku koja mu se pruži.

— Dobro, razmisliću o tome — odgovori kralj. — Ali, jesi li bar nabrojao sva nerazumna iznuđivanja od strane vašeg vojvode? Nije mogućno da je ostalo još štogod, a ako jeste, kao što tvoje lice nagoveštava, šta li je to, šta bi to zaista moglo biti ako ne moja kruna, koju će ovi spomenuti zahtevi, ako pristanem na njih, lišiti svekolikog njenog sjaja?

— Gospodaru, — reče Komin — ono što ostaje da se još spomene, to je nešto što je donekle, pa čak i u velikoj meri, u moći samoga vojvode. Istina, vojvoda namerava da privoli i vaše veličanstvo na to, jer je to zaista u bliskoj vezi s vama.

— Vaskrsa mi! — uzviknu kralj nestrpljivo. — Šta je to? Recite otvoreno, gospodine Filipe. Treba li da mu pošaljem svoju ćerku za naložnicu? Ili kakvo mi on to drugo beščašće sprema?

— Nikakvo beščašće, gospodaru. Ali pošto je rođak vašeg veličanstva, uzvišeni vojvoda Orleanski...

— Ha! — uzviknu kralj; ali Komin nastavi ne osvrćući se na taj upad.

— ...pošto je poklonio svoju naklonost mladoj grofici Izabeli od Kroa, to vojvoda očekuje da će vaše veličanstvo sa svoje strane, kao i on sa svoje dati pristanak za taj brak i pridružiti se njemu, dajući u miraz tome vrlo plemenitom paru takvu pokrajinu koja bi, zajedno, s grofičinim posedima mogla sačinjavati dostojnu baštinu za jednog francuskog kraljevića.

— Nikad, nikad! — reče kralj, pustivši na volju onom uzbuđenju koje je u poslednje vreme s teškom mukom ugušivao, i koračajući krupnim koracima u rastrojenoj žurbi, koja je bila u najvećoj suprotnosti s prisebnošću koju je obično pokazivao. — Nikad, nikad! Neka donesu makaze i neka mi ošišaju kosu kao seoskom ludaku, kome sam bio toliko sličan! Neka zapovede da se manastir ili grob otvore za mene; neka donesu usijane zdele da mi sprže oči: bradvu ili otrov, štogod hoće, ali vojvoda Orleanski neće raskinuti zaruke s mojom ćerkom, ili se oženiti drugom dok ona bude živa!

— Vaše veličanstvo, — reče Komin — pre nego što se tako žestoko usprotivite onome što je predloženo, izvolite uzeti u obzir vaš nedostatak moći da to sprečite. Svaki pametan čovek, kad vidi da neka stena popušta, kloni se uzaludnog pokušaja da spreči njen pad.

— Ali će hrabar čovek — reče Luj — bar naći svoj grob pod njom. Komine, pomisli koliki će gubitak, koliku krajnju propast naneti taj brak mojoj kraljevini. Seti se da ja imam samo jednog slabačkog bolešljivog sinčića, a da je vojvoda Orleanski prvi naslednik prestola posle njega: uzmi u obzir da je crkva pristala na taj brak sa Žanom, kojim se tako srećno sjedinjuju interesi obeju grana moje dinastije; pomisli na sve to, a pomisli takođe da je taj brak bio omiljen plan celoga mog života; da sam mislio o njemu, borio se za njega, bdio nad njim, molio se bogu za njega i... činio grehe zbog njega. Filipe od Komina, ja neću odustati od toga! Razmisli, prijatelju, razmisli! Sažali se na mene u ovoj nevolji; tvoj hitri mozak može brzo da pronađe neku zamenu za ovu žrtvu, nekog ovna koji bi bio prinet na žrtvu umesto ovog plana koji je meni drag kao što je praocu bio njegov jedinac. Filipe, smiluj mi se! Ti barem treba da znaš da umnim i dalekovidnim ljudima uništenje plana kojim su se dugo vremena bavili, i oko koga su se dugo mučili, neizrecivo teže pada nego prolazna žalost običnim ljudima, koji teže samo da zadovolje neku svoju privremenu strast. Ti koji umeš da saosećaš i sa dubljom i istinskijom patnjom zbog izigrane opreznosti i prevarene oštroumnosti, zar nećeš saosećati i sa mnom?

— Gospodaru i kralju, — odgovori Komin — ja saosećam onoliko koliko mi dužnost prema mome gospodaru..

— Ne spominji ga! — reče Luj, kao da ga je istinski, ili možda prividno, poneo neki neodoljivi nagon koji mu je odstranio nadzor što ga je obično održavao nad svojim govorom. — Karlo Burgonjski nije dostojan vaše odanosti. On koji može da vređa i tuče svoje savetnike; on koji može da počastvuje najpametnijega i najvernijega među njima sramnim nazivom „Glava s čizmom“!

Mudrost nije sprečavala Filipa od Komina da ima visoku svest o svom ličnom dostojanstvu. On je bio toliko potresen rečima koje je kralj izgovorio tobože u nastupu razdraženosti koja je prenebregla uljudnost, da je samo mogao odgovoriti ponavljajući reči „Glava s čizmom“! — Nemogućno je da je moj gospodar vojvoda mogao tako nazvati službenika koji je kraj njega još otkako je on prvi put pojahao krotkog konjića — i da to kaže pred jednim stranim vladaocem? To je nemogućno!

Luj odmah zapazi utisak koji je proizveo, pa izbegavajući u isti mah i sažaljiv ton, koji bi mogao izgledati uvredljiv, i saosećajan, koji bi mogao ličiti na izveštačenost, reče prosto a u isto vreme i dostojanstveno:

— Moja me je zla kob naterala da zaboravim na učtivost, inače vam ne bih govorio ono što vam mora biti neprijatno da čujete. Ali vi ste me u svom odgovoru optužili da sam kazao nemogućne stvari, a to se dotiče moje časti. Ipak, ja bih morao ostati pod optužbom kad vam ne bih kazao koje je okolnosti vojvoda — cerekajući se toliko da mu zamalo nisu oči ispale iz glave — označio kao poreklo tog sramnog nadimka, koji ja neću ni ponoviti, da ne bih vređao vaše uši. Ovako se, dakle, to dogodilo. Vi, gospodin Filip od Komina, bili ste u lovu s vojvodom Burgonjskim, vašim gospodarem; i kad je on posle lova sjahao, zatražio je od vas kao uslugu da mu skinete čizme. Pročitavši možda u vašim očima izvesno opravdano nezadovoljstvo zbog toga uvredljivog postupanja, on vam je naredio da sad vi sednete na zemlju, pa vam je učinio istu uslugu koju ste vi njemu učinili malo pre toga. Ali, uvređen što ste vi to shvatili bukvalno, čim je skinuo jednu vašu čizmu, počeo je da vas grubo udara njom po glavi sve dok vam nije linula krv, vičući da je bezočan onaj podanik koji je toliko uobražen da primi takvu uslugu od svoga vladara. I otada On, ili njegova povlašćena dvorska budala Hvališa, počastvuju vas besmislenim i smešnim nadimkom „Glava s čizmom“ i kad god vojvoda hoće da se razveseli, on se najradije toga seća.

Govoreći ovako, Luj je osećao dvostruko zadovoljstvo: što je ogorčio do dna duše ličnost kojoj se obraćao, u čemu je on od prirode uživao čak i onda kad nije imao, kao u ovom slučaju, izvinjenje da to čini iz čiste osvete; i što je video da mu je najzad pošlo za rukom da pronađe jednu osobinu Kominovog karaktera koja bi ga mogla postepeno odvesti od služenja interesima Burgonje, u službu Francuske. Ali, iako ga je duboka ljutnja na svog gospodara, koju je uvređeni dvorjanin stalno nosio u duši, navela kasnije da iz Karlove službe pređe u službu Luju, ipak se u ovom trenutku ograničio na to da samo nagovesti svoju prijateljsku naklonost prema Francuskoj, jer je dobro znao da će kralj umeti da protumači te reči. I zaista, bilo bi nepravedno okaljati uspomenu na ovoga odličnog istoričara optužbom da je izneverio svoga gospodara u toj prilici, iako je on zacelo sad gajio osećanja mnogo povoljnija po Luja nego kad mu je ušao u sobu.

On prisili sebe da se smeje na anegdotu koju je Luj podrobno ispričao, pa zatim dodade:

— Ja nisam mislio da će se takva beznačajna tričarija zadržati u vojvodinom sećanju tako dugo, te da zasluži da se ponovo ispriča. Jeste da je bilo nešto oko skidanja čizama i tome slično, jer vaše veličanstvo zna da je vojvoda dušu dao za grube lakrdije; ali sve je to u njegovom sećanju i suviše preuveličano. Ostavimo to.

— Tako je, ne govorimo više o tome — reče kralj. — Zaista je nedostojno što nas je to zadržalo ma i za trenutak. A sad, gospodine Filipe, nadam se da ste toliko dobar Francuz, da ćete mi dati najbolji savet u ovim teškim poslovima. Ja dobro znam da vi imate neko klupče koje bi me izvelo iz lavirinta, samo kad biste hteli da mi ga date.

— Vašem veličanstvu stoje na raspoloženju moji najbolji saveti i usluge, — odgovori Komin — razume se u granicama moje dužnosti prema mome gospodaru.

Nešto slično ovome dvorjanin je već ranije izjavio, ali je sada to ponovio tako različitim tonom, da dok je Luj iz one pređašnje izjave shvatio da je obavezna dužnost prema Burgonji prva stvar koju treba uzeti u obzir, sad je jasno uvideo da je isticanje važnosti pošlo obrnutim redom, i da je govornik jače naglašavao svoje obećanje o davanju saveta, nego ograničenje koje je, izgleda, bilo umetnuto samo radi forme i doslednosti. Kralj ponovo sede, pa privuče i Komina da sedne kraj njega, i slušao je toga državnika kao da te reči dolaze iz nekog proročišta. Komin je govorio onim dubokim i upečatljivim glasom u kome ima i velike iskrenosti i izvesne opreznosti, a u isto vreme tako odmereno, kao da je želeo da kralj proceni i razmotri svaku pojedinu reč i njeno posebno i određeno značenje.

— Pitanja — reče on — koja sam izneo na razmatranje vašem veličanstvu, makoliko neprijatno zvučala u vašim ušima, samo su zamena za još neumerenije predloge koje su na vojvodinim savetodavnim sednicama izneli oni koji su neprijateljski raspoloženi prema vašem veličanstvu. A skoro je nepotrebno da podsetim vaše veličanstvo, da naš gospodar što je god predlog suroviji i oštriji, to će ga on radije prihvatiti, jer on više voli brze i opasne mere nego one koje su doduše bezopasne, ali u isti mah i okolišne.

— Sećam se — reče kralj — da sam ga jednom video kako preplivava reku gde je mogao da se udavi, — a da je samo odjahao još dvesta jardi dalje, naišao bi na most.

— To je tačno gospodaru. Zato će on, koji manje ceni svoj život nego zadovoljenje trenutne i žestoke strasti, vođen tim istim nagonom, više voleti da zadovolji svoju želju nego da stvarno poveća svoju moć.

— Savršeno tačno! — odgovori kralj. — Ludak će uvek radije zgrabiti prividnu nego stvarnu vlast. Sve ovo ja znam da je tačno, što se tiče Karla Burgonjskog. Ali, dragi prijatelju Komine, kakav zaključak izvodiš ti iz ovih prethodnih podataka?

— Prosto taj, gospodaru, — odgovori Burgonjac — da, kao god što je vaše veličanstvo videlo kako vešt pecač prati kretanje velike i teške ribe, pa najzad izvuče na obalu tankim koncem istu tu ribu koja bi inače prekinula i desetostruko jači konopac, da je samo ribar zategnuo struk k sebi, umesto što ga je popustio toliko da se ona može praćkati mahnito i do mile volje, — tako isto bi vaše veličanstvo, ako bi učinilo po volji vojvodi u onim pojedinostima za koje je on čvrsto vezao svoju želju za osvetom i svoje pojmove o časti, moglo izbeći mnoge druge neprijatne predloge na koje sam ukazao, te će svi ti predmeti, uključujući tu — to moram otvoreno da kažem vašem veličanstvu — i neke od onih koji bi najviše oslabili Francusku, neosetno iščeznuti iz vojvodinog sećanja i pažnje, i tako će biti odloženi za kasnije pregovore i buduće raspravljanje, te će moći i sasvim da se otklone.

— Ja vas razumem, dobri moj gospodine Filipe; ali da pređemo na samu stvar — reče kralj. — Koji je od tih izvrsnih predloga vašem vojvodi toliko prirastao za srce, da bi on, ako mu se usprotivim, izgubio svaku razboritost i strpljenje.

— Svaki od onih, ili svi oni, ako dopusti vaše veličanstvo, u kojima biste mu slučajno protivurečili. To je upravo ono što vaše veličanstvo treba da izbegava. I da se poslužim svojim ranijim poređenjem, morate jednako i stalno biti na oprezi, spremni da vojvodi dovoljno popustite struk, kad god jurne ustranu pod plahovitim uticajem gneva. Njegov bes, koji je već prilično popustio, istrošiće sam sebe ako ne naiđe na protivljenje, i vi ćete ubrzo videti kako on postaje ljubazniji i popustljiviji.

— Ipak, — reče kralj zamišljeno — mora biti da ima nekih naročitih zahteva koji leže dublje u srcu moga rođaka nego ostali predlozi. Kad bih samo znao koji su, gospodine Filipe...

— Vaše veličanstvo može i od najskromnijeg njegovog zahteva da načini najvažniji, prosto ako mu se usprotivi

— reče Komin. — Pa ipak, gospodaru, toliko mogu da kažem da će svaka pomisao na ugovor biti odbačena, ako se vaše veličanstvo ne odrekne Viljema od Lamarka i Liježana.

— Već sam kazao da ću ih se odreći — reče kralj. — A oni to zaista i zaslužuju od mene, jer su ti nitkovi započeli svoju pobunu u jednom trenutku kad me je to moglo stati života.

— Onaj koji zapali fitilj, — odgovori istoričar — mora da očekuje brzu eksploziju mine. Ali, još nešto više sem prostog odricanja od njih očekivaće od vašeg veličanstva vojvoda Karlo. Jer znajte da će on tražiti pomoć od vašeg veličanstva da uguši tu pobunu, a isto tako i vaše kraljevsko prisustvo, da biste svojim očima videli kakvu je kaznu namenio buntovnicima.

— To bi se teško moglo dovesti u sklad sa našom čašću, Komine, — reče kralj.

— A vaše odbijanje teško bi se moglo dovesti u sklad s vašom bezbednošću — odgovori Komin. — Karlo je rešen da pokaže stanovnicima Flandrije da ih nikakva nada, pa čak ni nikakvo obećanje pomoći od strane Francuske, neće u njihovim pobunama spasti od gneva i osvete Burgonje.

— Ali gospodine Filipe, ja hoću da govorim iskreno — odgovori kralj. — Ako bismo mi samo mogli da odugovlačimo ovu stvar, zar ne bi mogle one hulje iz Liježa uspeti da se odupru vojvodi Karlu? Ti nitkovi su mnogobrojni i istrajni. Zar oni ne bi mogli odbraniti svoj grad od njega?

— Uz pripomoć hiljadu francuskih strelaca koje im je vaše veličanstvo obećalo, oni bi i mogli nešto učiniti; ali...

— Koje sam im ja obećao! — reče kralj. — Ah! dobri gospodine Filipe! Vi mi činite veliku nepravdu kad tako govorite.

— Ali bez njih, — nastavi Komin ne obazirući se na tu upadicu — pošto vaše veličanstvo verovatno neće sada smatrati za zgodno da im ih pošalje, kakvu bi nadu imali građani da će odbraniti svoju varoš, u čijim bedemima široki prolomi što ih je Karlo načinio posle bitke kod Sen-Trona, još nisu opravljeni; te tako kopljanici Henoa, Brabanta i Burgonje mogu da idu u napad sve po dvadesetorica uporedo?

— Nesmotrene budale! — reče kralj. — Ako su oni tako zanemarili svoju sopstvenu bezbednost, onda ne zaslužuju moju zaštitu. Pređimo preko toga. Ja neću da se zavađam zbog njih.

— Naredna tačka, bojim se, biće bliža srcu vašeg veličanstva — reče Komin.

— Ah! — odgovori kralj. — Vi mislite na onaj prokleti brak! Ja neću pristati na raskid veridbe između moje ćerke Žane i moga rođaka vojvode Orleanskog. To bi značilo oteti skiptar Francuske od mene i moga potomstva; jer onaj slabački dečko, naslednik prestola, samo je sparušen cvet, koji će uvenuti bez ploda. O tom venčanju između Žane i vojvode Orleanskog mislio sam ja danju, a sanjao noću. Kažem ti, gospodine Filipe, ja ne mogu odustati od toga! Pored toga, nečovečno je tražiti od mene da svojom rukom uništim u isti mah i svoj politički plan, i sreću dvaju bića odgajenih jedno za drugo.

— Zar su oni baš toliko odani jedno drugom? — reče Komin.

— Bar jedno od njih jeste, — reče kralj — i to ono o kome moram da se najviše brinem. Ali, vi se smejete, gospodine Filipe. Vi ne verujete u snagu ljubavi?

— Naprotiv — reče Komin. — Oprostite, gospodaru, verujem, i te kako, i baš sam za to i hteo da vas pitam: možda ćete lakše pristati na predloženi brak između vojvode Orleanskog i Izabele od Kroa, ako uspem da vas ubedim da je grofica toliko naklonjena nekom drugom, da se verovatno taj brak neće nikad ni ostvariti?

Kralj Luj uzdahnu. — Avaj! — reče on — moj dobri i dragi prijatelju, iz koje ste grobnice izvukli tu utehu za čoveka koji je osuđen na smrt? Kažete: nj e n a naklonost! Eto, da govorimo iskreno, čak i pod pretpostavkom da taj vojvoda Orleanski mrzi moju ćerku Žanu, ipak bi on, samo da nije ovog zamršenog spleta zle kobi, morao neminovno da se oženi njom. A kad je tako, možete zamisliti koliko onda ima malo izgleda da će ta mlada plemkinja imati snage da ga odbije pod onakvim pritiskom, i to njega koji je uz to još i kraljević. Ah, ne, Filipe! Ne treba se bojati da će se ona odupreti bračnoj ponudi takvog mladoženje. Žena je nestalna i varljiva, Filipe! Varium et mutabile!

— Može biti da vaše veličanstvo, u ovoj prilici, potcenjuje upornu hrabrost te mlade gospe. Ona je potomak jedne odlučne i uporne loze; a ja sam vešto saznao od Krevkera da ona oseća romantičnu naklonost prema jednom mladom štitonoši, koji joj je, da kažem pravo, učinio mnoge usluge na putu.

— Ah! — reče kralj — jedan strelac iz moje garde, po imenu Kventin Dervard?

— Baš taj, čini mi se, — reče Komin. — On je zarobljen zajedno sa groficom, pošto su putovali zajedno skoro sami.

— Onda gospode i bogorodice, presvetli sveti Martine i presvetli sveti Julijane, neka je slava i hvala svakome od vas! — reče kralj — a svaka čast i hvala učenom Galeotiju, koji je u zvezdama pročitao da je sudbina toga mladića vezana za moju! Ako je ta devojka toliko odana njemu da zbog njega bude nepokorna i volji Burgonje, onda mi je taj Kventin zaista bio izvanredno koristan.

— Ja verujem, gospodaru, — odgovori Burgonjac — prema Krevkerovom izveštaju, da ima izvesne nade da će ona biti dovoljno uporna. Uostalom, nema sumnje da se i sam plemeniti vojvoda Orleanski, uprkos onoga što je vaše veličanstvo izvolelo spomenuti kao pretpostavku, neće drage volje odreći svoje lepe rođake, s kojom je odavno veren.

— Hm! Ali vi niste nikad videli moju ćerku Žanu — odgovori kralj. — Buljina, prijatelju, prava buljina, zbog koje se ja stidim! Ali samo neka bude pametan i neka se oženi njom, a ja ću mu dati dozvolu da se zaljubi krišom, ako hoće i do ludila, u najlepšu plemkinju u čitavoj Francuskoj. A sad, Filipe, jeste li mi dali potpun pregled prohteva vašega gospodara?

— Ja sam vas upoznao, gospodaru, sa onim pojedinostima za koje je vojvoda u ovom trenutku najviše raspoložen da se uporno zalaže. Ali vaše veličanstvo dobro zna da je vojvodino raspoloženje kao nabujali potok, koji samo onda teče mirno kad njegovi talasi ne nailaze ni na kakav otpor. A šta može iskrsnuti što bi ga razdražilo do besa, to je nemoguće i naslutiti. Ali, ako bi se neočekivano pojavili jasniji dokazi o tajnoj saradnji vašeg veličanstva (oprostite za ovaj izraz, jer imam tako malo vremena da biram izraze) sa Liježanima i Viljemom od Lamarka, ishod bi mogao biti užasan. Čudne su vesti iz toga kraja; kažu da se Lamark oženio Amelinom, starijom groficom od Kroa.

— Ta stara luda toliko je ludovala za udadbom, da bi primila i sataninu ruku — reče kralj. — Ali da se onaj Lamark, ma koliko da je propalica, oženi njom, to me mnogo više iznenađuje.

— Ima i jedan izveštaj — nastavi Komin — da se neki Lamarkov izaslanik ili herald približuje Peronu. Vojvoda će zbog toga verovatno pomahnitati od besa. Nadam se da on nema nikakvih pisama od vašeg veličanstva, ili nešto slično, što bi mogao da pokaže.

— Pisma Divljem Vepru! — odgovori kralj. — Ne, ne, gospodine Filipe. Nisam bio tolika budala da bacam biser pred svinju. Ono malo veze što sam je imao s tom grubom životinjom, održavao sam porukama, a zato sam upotrebljavao takve propalice i skitnice, da se njihovo svedočenje ne bi primilo ni na suđenju za krađu jedne motke iz kokošarnika.

— Onda mogu da preporučim još samo to, — reče Komin opraštajući se — da vaše veličanstvo bude stalno na oprezi, da se upravlja prema događajima, a iznad svega, da izbegava da se prema vojvodi služi ma kakvim izrazima ili razlozima koji bi bolje priličili vašem dostojanstvu nego vašem sadašnjem položaju.

— Kad moje dostojanstvo počne da mi smeta, — reče kralj — što ono retko čini kad su u pitanju dublji interesi na koje treba misliti, ja imam jedan naročiti lek za nadmenost. Treba samo da bacim pogled na ovu kobnu sobicu, gospodine Filipe, i da pomislim na smrt Karla Bezazlenog; to bi me izlečilo isto tako uspešno kao što hladno kupanje utiša groznicu. A sad, prijatelju i učitelju moj, zar moraš da ideš? E, pa dobro, gospodine Filipe. Doći će zacelo vreme kad će ti dosaditi da daješ pouke o državnoj politici Burgonjskom Biku, koji je nesposoban da shvati tvoje najprostije razloge. Ako tada Luj od Valoa bude još u životu, ti ćeš imati jednog prijatelja na francuskom dvoru. Kažem ti, moj Filipe, da bi bila sreća za moju kraljevinu kad bih dobio tebe, koji pored dubokog rasuđivanja o državnim pitanjima imaš i svest sposobnu da oseća i pravi razliku između istina i zablude. Kunem ti se bogom, bogorodicom i presvetlim svetim Martinom, da Olivije i Labali imaju srca otvrdla kao donji vodenički žrvanj; sav mi je život zagorčan grižom savesti i kajanjem zbog zločina koje su me oni naterali da učinim. Ti, gospodine Filipe, sa svojim poznavanjem sadašnjosti i prošlosti, kadar si da poučiš kako čovek može postati veliki a da ne prestane da bude čestit.

— Težak je to posao, i malo ih je koji su u njemu uspeli, — reče istoričar — ali je dostupan onim vladarima koji su željni da se bore za to. Međutim, gospodaru, budite spremni, jer će vojvoda uskoro razgovarati s vama.

Luj je dugo gledao za Filipom kad ovaj napusti odaju, pa zatim pršte u jedak smeh.

— Govorio mi o pecanju riba — a upecao sam ga kao pastrmku! I on sebe smatra za poštena zato što nije primio mito, nego se zadovoljio laskanjem, obećanjima i zadovoljstvom što će osvetiti povređenu sujetu! A što je odbio novac utoliko je siromašniji, a ni za trunku pošteniji. Ipak on mora da bude moj, jer je on od svih ovde najpametnija glava. A sad na plemenitu divljač! Treba da se sukobim s onim morskim čudovištem Karlom koje će uskoro doplivati ovamo, parajući pučinu pred sobom. Moram, poput prestrašenog mornara, baciti s broda vedro u vodu, da ga zavaram. Ali ću možda jednog dana ugrabiti priliku da mu zabijem harpun u utrobu.

SASTANAK

Budi uvek veran, ti vojniče mladi.

i, devojko ljupka, održi reč datu.

Ostav’te starosti dovitljivost njenu,

I sedom lukavstvu splet njegovih laži.

Već budite čedni k’o jutarnje nebo

Pre nego što sunce isiše magline

Da ga njima kalja.

„Suđenje“

Onoga opasnog i značajnog jutra koje je prethodilo sastanku dvaju vladara u Peronskoj tvrđavi, Olivije Den poslužio je svome gospodaru kao vredan i vešt posrednik budeći interesovanje za Luja na sve strane i poklonima i obećanjima; tako da, kad vojvodin gnev bukne, svi oko njega budu pobuđeni da gase požar, a ne da ga raspiruju. On se šunjao kao senka, od šatora do šatora, od kuće do kuće, stičući prijatelje, ali ne onako kao što su to činili apostoli, već pomoću grešnog srebroljublja. Kao što je rečeno o drugom jednom vrednom političkom posredniku, „njegov prst bio je u svačijoj šaci, a njegova usta u svačijem uvu“. A iz raznih razloga, od kojih smo neke već ranije nagovestili, obezbedio je naklonost mnogih burgonjskih plemića, koji su imali da se od Francuske ili čemu nadaju, ili čega boje. Oni su takođe pomišljali da bi njihov vojvoda, kad bi Lujeva moć bila suviše umanjena, verovatno nastavio svoj put ka despotskoj vlasti, kojoj ga je srce od prirode vuklo, i to smelim i neometanim korakom.

Kad bi Olivije posumnjao da bi njegovo lično prisustvo ili sredstva za ubeđivanje mogli biti manje prihvatljivi, upotrebio bi zato druge kraljeve službenike. Tako je uspeo, ljubaznošću grofa Krevkera, da se odobri sastanak između lorda Kroforda, koga je pratio Ožiljko, i Kventina Dervarda, koji je, otkako je stigao u Peron, držan kao u nekom časnom pritvoru. Lični poslovi bili su naznačeni kao razlog za traženje ovog sastanka. Ali verovatno da ni Krevker, koji se bojao da njegov gospodar u nastupu gneva ne učini kakvo nedostojno nasilje nad Lujem, nije se mnogo ustezao da pruži priliku Krofordu kako bi mladom strelcu nagovestio izvesne stvari koje bi se mogle pokazati kao korisne za njegovoga gospodara.

Susret između zemljaka bio je srdačan, pa čak i nežan.

— Ti si izvanredan mladić, — reče Kroford milujući po glavi mladog Dervarda, kao što može deda da pomiluje svog unuka. — Zacelo, poslužila te je mnogo i sreća, kao da si rođen sa njenom kapicom na glavi.

— Sve to dolazi otuda, što je dobio mesto strelca u tako mladim godinama — reče Ožiljko. — O meni se nikad nije toliko govorilo, dragi sestriću, jer sam ja već zašao u dvadeset i šestu kad sam prestao da služim kao paž.

— A već i kao paž bio si ružno gorštačko čudovište, Ludoviče, — reče stari zapovednik — s bradom kao pekarska lopata i leđima kao u starog Volisa Vajta.

— Bojim se — reče Kventin oborenih očiju — da ću se tom povlasticom koristiti još samo kratko vreme, jer nameravam da dam ostavku na službu u Streljačkoj gardi.

Ožiljko skoro zaneme od iznenađenja, a na Krofordovom staračkom licu ukaza se nezadovoljstvo. Ožiljko najzad prikupi dovoljno reči da bi kazao:

— Da daš ostavku! Da napustiš svoje mesto u Škotskoj streljačkoj gardi! To još nikom nikad nije palo na pamet. Ja se ne bih odrekao svoga položaja, pa makar me postavili za vrhovnog zapovednika francuske vojske.

— Ćut! Ludoviče, — reče Kroford. — Ovo momče ume bolje da podesi jedro prema vetru nego mi, ljudi staroga kova. Na svom putovanju saznao je izvesne pričice koje bi mogao da ispriča o kralju Luju; i on sad hoće da postane Burgonjac, da bi izvukao za sebe korist pričajući ih vojvodi Karlu.

— Kad bih ja to pomislio, — reče Ožiljko — ja bih mu svojom rukom prerezao grlo, pa makar on bio pedeset puta sin moje sestre!

— Ali biste najpre ispitali da li zaslužujem da se sa mnom tako postupa, dragi rođače? — odgovori Kventin. — A vi, vaša milosti, znate da ja nisam brbljivac; jer ni ispitivanjem ni mučenjem ne bi se iz mene izvukla nijedna reč štetna po kralja Luja, a koja je mogla da dođe do mog znanja dok sam bio u njegovoj službi. U tom pogledu zakletva i dužnost obavezuju me na ćutanje. Ali ja neću da ostanem u toj službi u kojoj pored opasnosti otvorene i poštene borbe s mojim protivnicima, treba da budem izložen i opasnosti od zasede mojih prijatelja.

— Bogme, ako on ne pristaje da leži u zasedi, — reče priglupi Ožiljko, pogledavši tužno u lorda Kroforda

— onda se bojim, vaša milosti, da je s njim svršeno! Ja sam lično trideset puta bio napadnut iz zasede, a zbilja mislim da sam barem dvaput toliko i sam ležao u zasedi pošto je to omiljeno ratno lukavstvo našega kralja.

— Tako je zaista, Ludoviče, — odgovori lord Kroford.

— Pa ipak, bolje ćuti, jer ovde je po sredi nešto u čemu se ja bolje razumem nego ti.

— Neka bi dala bogorodica da razumete, vaša milosti, — odgovori Ludovik. — Ali, sve mi se prevrće u utrobi kad pomislim da se sin moje sestre boji zasede.

— Mladiću, — reče Kroford, — ja donekle pogađam šta hoćeš da kažeš. Ti si naišao na neku podvalu na putu kojim si išao po kraljevom naređenju, pa ti se čini da imaš razloga da ga optužiš da je on vinovnik toga.

— Meni jeste pretila podvala prilikom izvršavanja kraljevog naloga, — odgovori Kventin — ali sam imao sreću da je izbegnem. A da li je njegovo veličanstvo nevino ili krivo u toj stvari, to ostavljam bogu i njegovoj sopstvenoj savesti. On me je nahranio kad sam bio gladan, i primio me kad sam lutao kao tuđinac. Ja nikako neću da ga u njegovoj nevolji opterećujem optužbama koje mogu stvarno biti nepravedne, pošto sam ih čuo samo iz najpodlijih usta.

— Dragi moj dečko, sine moj! — reče Kroford grleći ga. — Ti rasuđuješ kao pravi Škotlanđanin! Ti si čovek koji, kada mu je prijatelj doteran do duvara, zaboravlja na svađu koju je imao s njim, i neće da se seća ničega drugog osim njegove dobrote.

— Pošto je moj gospodar Kroford zagrlio mog sestrića, — reče Ludovik Lesli — hoću i ja da ga zagrlim, iako bi trebalo da zna da vojnik mora da poznaje službu u zasedi isto onako kao što sveštenik mora umeti da čita svoj trebnik.

— Ćuti Ludoviče, — reče Kroford. — Ti si glup, prijatelju, i ne znaš kakav ti je dar nebo poslalo u ovom lepom mladiću. A sad mi reci, Kventine, prijatelju moj, da li kralj išta zna o ovoj tvojoj divnoj, hrišćanskoj i junačkoj odluci? Jer, jadni čovek, on treba bar da zna u svojoj nevolji na šta može računati. Ah, da je samo poveo sa sobom ceo odred garde! Ali, neka bude volja božja! Misliš li da on što zna o tvojoj nameri?

— Zbilja, to ne bih umeo tačno da kažem — odgovori Kventin. — Ali, ja sam uverio njegovog učenog astrologa, Marciusa Galeotija, u svoju odluku da prećutim sve što bi moglo naškoditi kralju u vezi s vojvodom Burgonjskim. Neke pojedinosti koje su mi sumnjive neću (s vašim dopuštenjem) saopštiti ni vašoj milosti; a filozofu, razume se, bio sam mnogo manje voljan da se poverim.

— Ah, da! — odgovori lord Kroford. — Olivije mi je zbilja rekao da je Galeoti s najvećom odlučnošću predskazao kako ćeš se ti držati. I ja se zaista radujem što vidim da se on oslanjao na nešto pouzdanije nego što su zvezde.

— On predskazao! — reče Ožiljko smejući se. — Nikad njemu nisu zvezde kazale da čestiti Ludovik Lesli obično pripomaže da njegova naložnica potroši sjajne dukate koje joj on baca u krilo.

— Ćut! Ludoviče, — reče njegov starešina. — Ćut! grubijane! Ako ne poštuješ moje sede vlasi, zato što sam i ja bio i suviše vetropir, poštuj dečkovu mladost i čednost, i poštedi nas od sada takvih nepristojnih ludorija.

— Vaše gospodstvo može kazati što mu je volja — odgovori Ludovik Lesli. — Ali, vere mi, vidoviti Sonders Torokač, gradski obućar u Glen-Hulakinu, bio je, to smelo tvrdim, u proricanju ravan tome Galotiju ili Galipotiju, ili kako ga već zovete... On je prorekao da će sva deca moje sestre da pomru jednoga dana; i on je to prorekao baš onoga časa kad se rodilo najmlađe, a to je ovo momče Kventin, koji će zacelo umreti jednoga dana, samo da bi se ispunilo proročanstvo; a to je u toliko žalosnije, što su oni drugi već svi pomrli, osim njega. A meni je Sonders jedared prorekao da ću se uzdići i obogatiti nekom ženidbom, što će se zacelo dogoditi suđenoga dana, iako se to dosad još nije desilo. Istina, ja ne mogu ni da slutim kad i kako će se to dogoditi, pošto ja ne marim da budem oženjen, a Kventin je još mlado momče. Isto tako, Sonders je prorekao...

— Ne, ostavi se toga, — reče lord Kroford, — osim ako je to predskazanje naročito važno za našu nameru; a ako nije, moram te prekinuti, dobri moj Ludoviče. Jer i ti i ja moramo sad ostaviti tog sestrića, moleći se bogorodici da ga učvrsti u dobroj nameri koju ima, pošto je ovo takav slučaj, da jedna nepromišljena reč može da učini više zla nego što bi čitav Vrhovni sud u Parizu mogao da ispravi. Neka te moj blagoslov prati, dečko moj, i nemoj žuriti s pomišlju da napustiš naš odred, jer će uskoro imati da se zadaju junački udarci na svetlosti dana, a neće biti nikakvih zaseda.

— I moj blagoslov takođe, sestriću, — reče Ludovik Lesli. — Jer kad je s tobom zadovoljan naš preblagorodni starešina, onda sam i ja zadovoljan, kao što mi sama dužnost nalaže.

— Čekajte, vaša milosti, — reče Kventin, pa odvede lorda Kroforda malo dalje od svog ujaka. — Ne treba da zaboravim da spomenem, da ima i jedna ličnost na ovome svetu koja, pošto je saznala od mene izvesne činjenice koje radi kraljeve bezbednosti treba na svaki način da sad ostanu u tajnosti, može smatrati da nju nimalo ne obavezuju one obaveze tajnosti što ih ja imam, kao kraljev vojnik koga je kralj svojom dobrotom uzdigao.

— Nju! — odvrati Kroford. — Ne, ako je u tu tajnu umešana i neka žena, onda neka nam se bog smiluje, jer smo se opet nasukali!

— Nemojte tako misliti, vaša milosti, — odgovori Dervard — nego upotrebite svoj uticaj na grofa Krevkera da mi odobri sastanak sa groficom Izabelom od Kroa, koja je posvećena u moju tajnu, a ja ne sumnjam da ću je moći ubediti da prećuti, isto kao što ću i ja nesumnjivo učiniti, sve što bi moglo da razdraži vojvodu protiv kralja Luja.

Stari vojnik razmišljao je dosta dugo, zagledao se gore u tavanicu, zatim dole u pod, pa zavrte glavom, i naposletku reče:

— Ima u svemu tome, tako mi časti, nešto što ja ne razumem. Grofica Izabela od Kroa! Sastanak sa vlastelinkom njenoga kolena, roda i baštine! I ti, još neotesan škotski mladić, da si toliko uveren da ćeš kod nje uspeti sa svojom namerom? Ti ili si preterano samouveren, mladi prijatelju, ili si, znači, dobro iskoristio svoje vreme na putovanju. Ali, tako mi krsta svetog Andreje! ja ću se zauzeti kod Krevkera u tvoju korist; a pošto se on zaista boji da vojvoda ne padne u takav gnev koji bi ga izazvao da učini nešto sramno prema kralju, to mislim da će Krevker verovatno odobriti tvoj zahtev, iako je to, časti mi, zbilja smešan zahtev!

Rekavši to, stari lord sleže ramenima i iziđe iz sobe a za njim Ludovik Lesli, koji se, podražavajući držanje svoga starešine mada nije imao pojma o uzroku njegovog čuđenja, ipak trudio da izgleda isto toliko tajanstven i važan kao i sam Kroford.

Posle kratkog vremena Kroford se vrati, ali bez svog pratioca Ožiljka. Starac je izgledao neobično veseo, smejao se i kikotao od nekog unutrašnjeg zadovoljstva, tako da su se njegove stroge i krute crte lica čudno krivile, a u isti mah je vrteo glavom kao na nešto što nije mogao da ne osudi, iako mu se činilo neodoljivo smešno.

— E, zbilja, zemljače, — reče on — sve, sve, ali ti nisi stidljivko. Ti nisi od onih koji će izgubiti lepu ženu zbog malodušnosti! Krevker je progutao tvoj predlog, istina bilo mu je kao da je popio čašu sirćeta, i kleo mi se naglas svim burgonjskim svecima, govoreći: da samo nije bila u pitanju čast vladalaca i mir država, ne bi ti od grofice Izabele video ni otisak njene noge u blatu. Da samo nije oženjen, i te još kakvom lepoticom, čovek bi pomislio da i on namerava da deli megdan radi nje. A možda pomišlja na svog nećaka grofa Stefana. Groficu! Zar nisi mogao da nišaniš malo niže? Ali pođi sa mnom. Tvoj sastanak s njom mora da bude kratak. Ali, čini mi se da ti već znaš kako se i kratko vreme može najbolje iskoristiti. Ha! ha! ha! Vere mi, skoro te ne mogu koriti zbog tvoje uobraženosti, toliko mi je sve to zaista smešno!

Dervard sav crven u licu, odjednom i uvređen i zbunjen grubim zaključcima starog vojnika, i potišten što je video u kakvoj glupoj svetlosti posmatra njegovu ljubav svaki iskusan čovek, pođe ćutke za lordom Krofordom ka Ursulinskom manastiru gde je grofica bila smeštena, i u čijoj odaji za posete zateče grofa Krevkera.

— Tako dakle, mladi udvaraču, — reče ovaj strogo — izgleda da se moraš još jednom videti sa lepom saputnicom tvoga romantičnog putovanja?

— Da, gospodine grofe, — odgovori Kventin čvrsto — i šta više, moram da se vidim s njom nasamo.

— To neće nikad biti! — reče grof od Krevkera. — Lorde Kroforde, presudite vi sami. Ta mlada plemkinja, ćerka moga starog prijatelja i ratnog druga, najbogatija naslednica u Burgonji, priznala je kao neku... šta umalo ne rekoh! Ukratko, ona je lakomislena, a ovaj vaš vojnik uobraženi vetropir. Jednom rečju, oni se neće sastati nasamo.

— Onda ja neću reći grofici ni jednu reč u vašem prisustvu — reče Kventin veoma radostan. — Vi ste mi sad kazali više nego što sam ja, ma koliko bio drzak, smeo i da se ponadam.

— Jest, to je pravo kazao, prijatelju, — reče Kroford. — Vi ste bili neoprezni u govoru. No što ste me uzeli za sudiju, a posred ove sobe ima debela i jaka rešetka, ja bih vam savetovao da se pouzdate u nju i da ih pustite neka pomoću jezika čine i najgore zlo. Eh, prijatelju! Život jednog kralja i još mnogih hiljada ne može se meriti sa srećom ono dvoje mladih da jedno drugome ćućore na uvo nekoliko trenutaka!

Rekavši to, on odvuče Krevkera, koji je mrzovoljno išao za njim i bacao na mladog strelca mnogo gnevnih pogleda dok je izlazio iz sobe.

Trenutak kasnije grofica Izabela uđe s druge strane rešetke, i čim vide Kventina samog u sobi, zastade naglo i obori oči ka zemlji za vreme od pola minuta.

— Ipak, zar treba da budem nezahvalna — reče ona — zato što su drugi nepravedno podozrivi? Prijatelju moj, spasioče moj; a mogla bih skoro da rečem — posle svih onih izdajstava kojima sam bila saletana sa svih strana, — moj jedini verni i nepokolebljivi prijatelju!

Govoreći tako, ona mu pruži ruku kroz rešetku, pa mu čak dopusti da je drži sve dok je on ne obasu poljupcima izmešanim sa dosta suza. Ona samo reče:

— Dervarde, ako bismo se ikada ponovo sreli, ne bih vam dopustila tu ludost.

Ako bi se uzelo u obzir da je Kventin bdio nad njom za vreme tolikih opasnosti; da je on bio uistinu njen jedini veran i svesrdan zaštitnik, možda će mu moje drage čitateljke, pa čak ako se među njima nađe i koja grofica i naslednica, oprostiti što je on ovako postupao na uštrb njenog dostojanstva.

Ali grofica najzad izvuče ruku, pa odstupivši korak dalje od rešetke, zapita Dervarda vrlo zbunjeno šta namerava da traži od nje.

— Jer da imate nešto da tražite, saznala sam od starog škotskog lorda, koji je maločas došao ovamo s mojim rođakom Krevkerom. Neka to bude samo nešto razumno, — reče ona — na šta jadna Izabela može pristati a da se ne povrede njene obaveze i njena čast. A vi ne smete precenjivati moje slabe moći. Ali, oh! Nemojte da prenaglite. Nemojte reći ništa — dodade obazirući se plašljivo — što bi moglo, kad bi ko to čuo, naneti štetu nama oboma.

— Ne plašite se, plemenita gospođo, — reče Kventin tužno. — Na ovom mestu ne mogu ja da zaboravim kakvo je rastojanje sudbina stavila između nas, niti smem da vas izložim prekorima vaših oholih srodnika time što bih pokazao da ste vi predmet najodanije ljubavi nekoga koji, iako je siromašniji i manje moćan, nije možda manje plemenita roda nego oni. Pa neka bi ovo svaki drugi smatrao samo kao jedan noćni san, ali ima jedno srce kome će taj san ispuniti vaskoliku stvarnost.

— Pst! pst! — reče Izabela — radi vas, radi mene, ne govorite o tome. Bolje mi recite šta imate da tražite od mene.

— Da oprostite jednom čoveku — odgovori Kventin — koji se radi svojih sebičnih ciljeva, ponašao prema vama kao neprijatelj.

— Nadam se da ja praštam svima svojim neprijateljima — odgovori Izabela. — Ali, oh, Dervarde! Kroz kakve me je prizore vaša hrabrost i prisebnost štitila! Ona krvava dvorana... dobri biskup... Ja do juče nisam znala ni polovinu onih užasa čiji sam nesvesni očevidac bila!

— Ne mislite na njih, — reče Kventin, videći kako rumen koja joj je za trenutak oblila lice dok su razgovarali, sada slabi i prelazi u pravo mrtvačko bledilo. — Ne gledajte unazad, nego gledajte stalno unapred, kao što neminovno mora činiti onaj koji ide opasnim putem. Čujte me. Kralj Luj ne zaslužuje ništa bolje nego da ga vi, pre nego iko drugi, proglasite za lukavog i podmuklog političkog spletkaroša, što on stvarno i jeste. Ali, ako biste ga optužili da vas je on podstrekivao na bekstvo ili, još više, da je on pripremao plan da vas baci u ruke Lamarku, to bi u ovom trenutku prouzrokovalo kralju smrt ili zbacivanje s prestola, a u svakom slučaju između Francuske i Burgonje najkrvaviji od svih ratova što su ga ikada ove dve zemlje vodile.

— Ta se nesreća neće dogoditi zbog mene, ako se samo može sprečiti — reče grofica Izabela. — Zaista, i najmanja vaša molba bila bi dovoljna da zaboravim svoju osvetu, pa čak i da mi je takvo osećanje ikad bilo drago. Zar bi bilo mogućno da se radije sećam uvreda od kralja Luja, nego vaših neocenjivih usluga? Pa ipak, kako to da izvedem? Kad budem pozvana pred svoga vladara, vojvodu Burgonjskog, moraću ili da ćutim, ili da govorim istinu. Ono prvo značilo bi nepokornost: a da vežbam svoj jezik za nekakvu lažnu priču, to valjda ne biste želeli.

— Zacelo ne, — reče Dervard. — Ali neka se vaše svedočenje o Luju ograniči na ono što vi lično i pouzdano znate da je istina. A kad budete spomenuli ono što su vam drugi kazali, bez obzira koliko je to verodostojno, neka to bude samo kao tuđe pričanje, i čuvajte se da vi lično jemčite za nešto — pa makar vi u to bili potpuno ubeđeni — što ne možete iz ličnog iskustva znati da je istina. Okupljeni sabor Burgonje ne može uskratiti jednom vladaru ono pravo koje u mojoj otadžbini uživa i najbedniji optuženik. Oni ga moraju smatrati za nevina, sve dok se neposrednim i dovoljnim dokazima ne utvrdi njegova krivica. A ono što nije u saglasnosti sa vašim ličnim i pouzdanim saznanjem, treba da bude utvrđeno drugim dokazima, a ne vašim saopštavanjem tuđeg pričanja.

— Mislim da vas razumem — reče grofica Izabela.

— Ja ću vam još bolje objasniti svoje mišljenje — reče Kventin, pa poče da ga dopunjuje mnogim primerima, kad manastirsko zvono zazvoni.

— Ovo je — reče grofica — znak da treba da se rastanemo za svagda! Ali me nemojte zaboraviti, Dervarde. Ja nikad neću zaboraviti vas... vaše verne usluge...

Ona nije mogla više govoriti, nego ispruži opet ruku, koju on ponovo pritište na svoje usne. I ne znam kako se to dogodi da grofica, pokušavajući da povuče ruku priđe tako blizu rešetke, da se Kventin osmeli da pritisne oproštajni pozdrav na njene usne. Mlada vlastelinka ga ne ukori, a možda nije ni imala vremena, jer Krevker i Kroford, koji su kroz neki otvor ako ne čuli a ono bar videli šta se događa, upadoše u sobu, prvi kipteći od gneva, a drugi smejući se i zadržavajući grofa.

— U svoju sobu, mlada gospođo, u svoju sobu! — doviknu grof Izabeli, koja spusti brzo veo pa se udalji što je brže mogla. — Zaslužili ste da vam tu sobu zamenimo ćelijom, i da živite u njoj o hlebu i vodi. A ti, ljubazni viteže, koji si toliko drzak, znaj da će doći vreme kad interesi kraljeva i država možda neće zavisiti od takvih kao što si ti; i onda ćeš iskusiti kaznu za svoju mladost da digneš svoje prosjačke oči...

— Pst! pst! dosta ste rekli, smirite se, smirite se! — reče stari lord. — A tebi, Kventine, naređujem da ćutiš i da ideš odmah u svoj stan. Ali isto tako nema opravdanja ni za toliki prezir, gospodine grofe od Krevkera. Jer moram vam reći, sad kad on nije tu da čuje, da je Kventin Dervard isto toliko plemić koliko i kralj, samo, kako to kažu Španci, nije toliko bogat. On je isto toliko plemenita roda koliko i ja, a ja sam nosilac našeg porodičnog imena. Eh! eh! prijatelju, ne treba da nam pretite kaznama!

— Gospodaru, gospodaru, — reče Krevker nestrpljivo — drskost tih tuđinskih najamnika već je prešla u poslovicu, i trebalo bi da dobije pre pokudu nego ohrabrenje od vas, koji ste njihov starešina.

— Gospodine grofe, — odgovori Kroford — ja sam za ovih pedeset godina komandovao svojim odredom ne pitajući za savet ni Francuze ni Burgonjce, i nameravam da tako činim, ako dopusti vaša milost, sve donde dok budem njim upravljao.

— Dobro, dobro, gospodaru, — reče Krevker. — Ja nisam imao nameru da vas omalovažavam. Vaše plemstvo, kao i vaše godine, daju vam pravo da budete nestrpljiviji od mene. A što se tiče ovo dvoje mladih, ja sam spreman da im progledam kroz prste što se tiče prošlosti, pošto ću se pobrinuti da se oni više nikad ne sretnu.

— Ne uzimajte to na dušu, Krevkere, — reče stari lord smejući se. — Kaže se da se i same planine mogu sastati, a zašto ne bi smrtna bića, koja su živa, koja imaju noge i ljubav koja te noge pokreće? Onaj poljubac, Krevkere, bio je nežan, a meni se čini da on nešto predskazuje.

— Vi se opet trudite da uzrujate moje strpljenje, — reče Krevker — ali vam ja neću dati to preimućstvo nada mnom. Slušajte! Eno zvone poziv u tvrđavu, na strašan sastanak, čiji ishod jedino bog može predskazati.

— Taj ishod mogu ja da predskažem — reče stari škotski lord. — Ako se bude pokušalo nasilje nad kraljevom ličnošću, ma koliko da su njegovi prijatelji malobrojni i okruženi njegovim neprijateljima, on neće pasti niti sam, niti neosvećen. A ja duboko žalim što su me njegove izričite zapovesti sprečile da preduzmem mere za pripremu takvog ishoda.

— Lorde od Kroforda, — reče Burgonjac — predviđati takvu nesreću siguran je put da se ona prouzrokuje. Pokoravajte se naređenjima svoga kraljevskoga gospodara i nemojte dati povod za nasilje time što biste se brzo našli uvređeni, pa ćete videti da će ovaj dan proteći mirnije nego što mislite.

ISTRAGA

Radije bih da srcem ljubav osetim tvoju,

Nego srditim okom klečanje tvoje da gledam,

Digni se, rođače, digni; jer znam da ti se srce

Već diglo bar toliko, mada koleno nije...

„Ričard IV”

Na prvi zvuk zvona koje je trebalo da sazove burgonjske velikaše na savetovanje, zajedno sa vrlo malim brojem francuskih plemića koji su mogli da prisustvuju u ovoj prilici, vojvoda Karlo, praćen jednim delom svoje telesne garde naoružane nadžacima i bojnim sekirama, uđe u dvoranu Herbertove kule u Peronskoj tvrđavi. Kralj Luj, koji je očekivao tu posetu, ustade i pođe dva koraka ka vojvodi, pa zatim stade, sa dostojanstvenim izrazom koji je on, i pored svoga neuglednog odela i uobičajenog drugarskog ophođenja, umeo da da svome licu kad je smatrao da je to potrebno. U sadašnjem važnom i odlučnom trenutku njegovo mirno držanje imalo je očevidnog dejstva na njegovog protivnika, koji promeni odsečan i brz korak kojim je ušao u odaju, u hod koji je više dolikovao velikom vazalu kad pristupa svome vrhovnom gospodaru. Bilo je očevidno da je vojvoda doneo potajnu odluku da se prema Luju ophodi, bar u početku, sa svim znacima poštovanja koje duguje njegovom visokom zvanju; ali je u isto vreme bilo jasno da je pri tom morao mnogo da obuzdava žestoku nestrpljivost svoje naravi, i da je jedva mogao da savlađuje svoje ogorčenje i žeđ za osvetom, koja je kiptela u njegovim grudima. Zato mu je, iako se usiljavao da se služi spoljnim znacima pa donekle i izrazima učtivosti i poštovanja, rumenilo svaki čas izbijalo na licu i odmah iščezavalo; glas mu je bio odsečan, opor i promukao; udovi su mu drhtali kao da nije mogao da izdrži stegu koju je nametnuo svojim pokretima; stezao je i grizao usne do krvi, i svaki njegov pogled i pokret pokazivao je da je taj najplahovitiji vladar na svetu pod vlašću jednog od svojih najžešćih nastupa gneva.

Kralj je posmatrao ovu borbu strasti mirnim i nepomućenim očima. Jer, iako je on iz vojvodinih pogleda naslutio gorčinu smrti, koje se on bojao i kao smrtan čovek i kao grešnik, ipak je bio rešen, poput obazriva i vešta krmara, da se ne da zbuniti sopstvenim strahom, i da ne napusti kormilo dogod bude imao makar i malo izgleda da spase brod veštim upravljanjem. Stoga, kad vojvoda oporim i promuklim glasom reče nešto o nedostatku ugodnosti u njegovom stanu, on odgovori sa osmehom da se on ne bi mogao na to požaliti, pošto se dosad uverio da je Herbertova kula bolje boravište nego što se pokazala za jednog od njegovih predaka.

— Znači da su vam ispričali predanje o njoj? — reče Karlo. — Jest, ovde je on bio ubijen, ali to je bilo zato što je odbio da navuče kaluđersku kapuljaču i okonča svoje dane u manastiru.

— Utoliko je bio veća budala, — reče Luj čineći se bezbrižan — pošto mu je to donelo patnje mučenika, ali ne i slavu sveca.

— Dolazim — reče vojvoda — da zamolim vaše veličanstvo da prisustvuje jednom visokom saboru na kome će se raspravljati o važnim stvarima koje se tiču blagostanja Francuske i Burgonje. Vi ćete odmah poći tamo... to jest ako blagoizvolite...

— Ne dragi rođače, — reče kralj — nemojte se nikad u učtivosti usiljavati dotle, da molite za ono što biste mogli smelo narediti. Na sabor, pošto je takva volja vaše milosti! Mi smo malo potkresani što se tiče naše pratnje, — dodade pogledavši na ono malo pratilaca koji su se svrstavali da pođu za njim — ali vi, rođače, treba da blistate za nas obojicu.

Predvođeni Zlatnim Runom, starešinom burgonjskih glasnika, vladari napustiše kulu grofa Herberta i uđoše u dvorište tvrđave. Luj zapazi da je ono puno vojvodinih gardista i vojnika, sjajno opremljenih i postrojenih u borbeni poredak. Prešavši dvorište, oni uđoše u sabornu dvoranu, koja se nalazila u mnogo novijem krilu zgrade nego što je bilo ono u kome je Luj stanovao, i mada je ona bila zapuštena, ipak je žurno uređena za svečanost javnog sabora. Dva prestola bila su postavljena na uzvišicu ispod istog baldahina; presto za kralja bio je za dva stepena viši od onoga na kome je trebalo da sedi vojvoda. Dvadesetak najuglednijih plemića sedeli su, poređani po starešinstvu, sa obe strane prestola. I tako, kad oba vladara sedoše, onaj radi čijeg je suđenja, kako bi se to moglo nazvati, sabor bio sazvan, zauzimao je najuzvišenije mesto, te je izgledalo da on predsedava saboru.

Da bi se možda oslobodio te neskladnosti i dvoumljenja koje bi ona mogla da izazove, vojvoda Karlo, pošto se lako pokloni prema kraljevskom prestolu, naglo otvori sednicu ovim rečima:

— Verni moji vazali i savetnici, nije vam nepoznato kakvi su sve nemiri izbijali u našim oblastima i u vreme moga oca i u naše doba, usled pobune vazala protiv sizerena, i podanika protiv vladaoca. A u poslednje vreme imali smo najstrašniji dokaz do koga su visokog stupnja došle te nesreće u našem slučaju, a taj je: sramno bekstvo grofice Izabele od Kroa i njene tetke grofice Ameline pod okrilje jedne strane sile. One su na taj način odrekle kletveničku vernost prema nama, i tako izgubile pravo na svoje vlastelinske baštine. Drugi, užasniji i žalosniji primer je skrnavno i krvavo ubistvo našeg ljubljenog brata i saveznika, biskupa od Liježa, kao i pobuna te izdajničke varoši, koja je odveć blago bila kažnjena za poslednju svoju pobunu. Obavešteni smo da tragovi ovih tužnih događaja vode ne samo do nepostojanosti i ludosti žena i do sujete razmaženih građana, nego i do rovarenja jedne strane sile i uplitanja jednoga moćnog suseda, od koga je Burgonja — ako dobročinstva zaslužuju da budu uzvraćena istim načinom — mogla očekivati samo i jedino najiskrenije i najodanije prijateljstvo. Ako se dokaže da je sve to istina, — reče vojvoda stežući zube i pritiskujući petu na pod — koji su to obziri koji treba da nas zadrže — pošto su sredstva za to u našim rukama — da ne preduzmemo mere koje bi potpuno, i to na samom izvoru, zatvorile glavno vrelo iz koga su se te nesreće godinama sručivale na nas?

Vojvoda je bio započeo svoj govor sa izvesnom mirnoćom, ali je pri završetku podigao glas. Poslednju rečenicu izgovorio je glasom od koga svi savetnici uzdrhtaše, i koji izazva trenutno bledilo na kraljevom licu. No on odmah pribra hrabrost, pa se sad on obrati saboru glasom koji je odavao toliku neusiljenost i staloženost, da vojvoda, iako je izgledalo da želi da mu upadne u reč ili da ga prekine, ne nađe pristojnu priliku da to učini.

— Plemići Francuske i Burgonje, — reče on — vitezovi Svetoga Duha i Zlatnoga Runa! Pošto jedan kralj mora da se brani pred sudom kao optuženik, on ne može poželeti sjajnije sudije nego što je cvet plemstva i uzor i ponos viteštva. Naš dragi rođak Burgonjski samo je učinio nejasnim naš međusobni spor utoliko, što iz učtivosti nije hteo da ga izloži jasnim rečima. No, pošto ja nemam nikakva razloga da budem toliko obazriv, šta više, pošto mi moj sadašnji položaj to ne dopušta, molim za dopuštenje da govorim određenije. Na nas, gospodo moja, na nas, na svoga sizerena, rođaka i saveznika, nesrećne prilike, izopačivši zdrav razum i blagorodnost našeg rođaka, navele su ga da svali gnusne optužbe za odvraćanje njegovih vazala od njihove kletveničke vernosti, za potstrekivanje stanovnika Liježa na bunu i potsticanje odmetnika Viljema od Lamarka da izvrši najsvirepije i najskrnavnije ubistvo. Plemići Francuske i Burgonje, ja zaista mogu da se pozovem na to, da su okolnosti u kojima se sada nalazim same po sebi u potpunoj suprotnosti s takvom jednom optužbom. Jer, zar se može pretpostaviti da sam ja toliko izgubio pamet kao razumno biće, da bih od svoje volje pohitao da se predam potpuno na milost i nemilost vojvodi Burgonjskom u isto ono vreme kada sam snivao podlu izdaju protiv njega, i to takvu, da bi se ona neminovno morala otkriti, i koja bi me, kad bi bila otkrivena, morala predati, kao ovo sad, u ruke jednog s pravom ogorčenog vladara? Ludost čoveka koji bi mirno seo da se odmara na mini, pošto bi zapalio fitilj koji treba ubrzo da izazove eksploziju, ličila bi na mudrost u poređenju s mojom ludošću. Ja nimalo ne sumnjam da je među izvršiocima onih užasnih podlih dela u Šonvaldu bilo nitkova koji su se revnosno služili mojim imenom, ali zar mogu biti odgovoran ja, koji im nisam dao nikakvo pravo da se njim posluže? Ako su dve lakomislene žene, ozlojeđene iz nekakvog romantičnog razloga nezadovoljstva, potražile utočišta na mome dvoru, zar iz toga proizilazi da su one to činile po mojim uputstvima? Uvideće se, kad se bude izvršila istraga u tom pravcu, da — pošto su mi čast i viteštvo zabranjivali da ih kao zarobljenice pošaljem natrag na dvor u Burgonju, a mislim, gospodo, da niko koji nosi kolajnu ovih ordena ne bi tako što preporučio — ja sam se približio koliko god je mogućno istovetnom rešenju, kada sam ih predao u ruke onom preuzvišenom ocu u Hristu koji je sad svetac u raju. — Ovde je Luj izgledao duboko ganut i pritiskivao je maramicu na oči. — U ruke, velim, jednoga člana moje porodice a još bližeg srodnika porodice burgonjske, i koji je zbog svoga zvanja, uzvišenog položaja u crkvi i, avaj?! Zbog mnogobrojnih vrlina, bio najpozvaniji da bude privremeno zaštitnik onih nesrećnih lutalica i posrednik između njih i njihovoga feudalnog gospodara. Ja stoga tvrdim da jedine okolnosti koje u žurnom razmatranju ovog predmeta od strane moga brata Burgonjskog izgleda kao da potvrđuju nedostojne sumnje na mene, jesu takve da se mogu objasniti najplemenitijim i najčasnijim pobudama. Ja tvrdim još i to, da se ni najmanji verodostojan dokaz ne može navesti u potvrdu onih uvredljivih optužbi koje su navele moga brata da više ne gleda prijateljskim očima na onoga koji je došao k njemu s punim poverenjem i prijateljstvom. Te optužbe su ga, eto dovele do toga da pretvori svoju gozbenu dvoranu u sedište, a svoje gostoljubive odaje u tamnicu.

— Gospodaru, gospodaru, — reče Karlo upadajući u reč čim je kralj zastao — to što se vi nalazite ovde u vremenu koje se tako nesrećno podudara sa izvršenjem vaših planova, ja mogu da objasnim jedino pretpostavkom da oni kojima je zanat da obmanjuju druge, ponekad grdno obmanu sami sebe. Miner ponekad pogine od eksplozije svoje sopstvene mine. Što se tiče onoga što treba da usledi, neka to zavisi od ishoda ove svečane istrage. Dovedite ovamo groficu Izabelu od Kroa!

Kad uvedoše mladu vlastelinku, koju je s jedne strane pridržavala grofica od Krevkera, kao što joj njen muž beše naložio, a s druge igumanija Ursulinskog manastira, Karlo uzviknu sa svojom uobičajenom grubošću u glasu i držanju:

— Tako dakle, ljupka princezo, vi koji ste jedva imali daha da nam odgovarate kad smo vam nedavno izdavali svoje zakonite i razumne naloge, ipak ste imali dovoljno daha da prejurite veći put no što ga je ikada prešla srna koju gone lovci! Pa šta mislite vi o lepom zapletu što ste ga stvorili između dva velika vladara i dveju moćnih zemalja, koje umalo nisu ušle u rat zbog vašeg detinjeg lica.

Prisustvo javnosti na tome mestu i Karlovo nasilničko ponašanje sasvim uništiše odluku koju Izabela beše donela da se baci pred noge vojvodi i da ga moli da uzme njene posede, a njoj da dopusti da se povuče u manastir. Ona je stojala nepomično kao prestrašena žena u buri, koja čuje grmljavinu sa svih strana, i pri svakom novom tresku očekuje sa strepnjom grom koji treba da je smoždi. Grofica od Krevkera, žena čija je srčanost bila ravna njenom visokom poreklu i njenoj lepoti koju je sačuvala i u svojim zrelim godinama, smatrala je za potrebno da se umeša.

— Gospodaru vojvodo, — reče ona — moja draga rođaka je pod mojom zaštitom. Ja znam bolje nego vaša milost kako se treba ponašati pred ženama, te ćemo smesta napustiti ovaj uzvišeni skup, ako vaš glas i govor ne budu doličniji našem dostojanstvu i polu.

Vojvoda pršte u smeh. — Krevkere, — reče on — tvoja pitomost načinila je gospodstvenu damu od grofice. Ali to nije moja stvar, Neka se da stolica ovoj bezazlenoj devojci, prema kojoj ne samo da ne osećam neprijateljstvo, nego joj pripremam najveću milost i počast. Sedite, gospo, i ispričajte nam natenane kakav vas je zao duh namamio da bežite iz svoje otadžbine i prihvatite se zanata pustolovne gospođice.

S mnogo bola i isprekidano, Izabela priznade da je ona, pošto je bila odlučno protivna braku koji joj je predlagao vojvoda Burgonjski, gajila nadu da će dobiti zaštitu francuskog dvora.

— I biti pod okriljem francuskog kralja, — reče Karlo. — To vam je nesumnjivo bilo svečano obećano?

— Ja sam zaista verovala da je obećano, — reče grofica Izabela — inače ne bih preduzela tako odlučan korak. — Tu Karlo pogleda u Luja s neiskazano gorkim osmehom, koji kralj izdrža s najvećom čvrstinom, izuzev što mu usne postadoše bleđe nego obično. — Ali obaveštenja odnosno namera kralja Luja prema nama — nastavi grofica posle kraćeg ćutanja — poticala su isključivo od moje nesrećne tetke, grofice Ameline, a njeno mišljenje zasnivalo se na tvrđenjima i nagoveštajima ličnosti za koje sam kasnije uvidela da su najpodliji izdajnici i najneverniji bednici na ovom svetu.

Ona zatim saopšti ukratko šta je kasnije slučajno saznala o izdajstvu Martone i Hajredina Mograbina, i dodade da ona nimalo ne sumnja da je stariji Mograbin, zvani Zamet, koji im je najpre i savetovao da beže, bio sposoban za svaku prevaru, pa i da se neovlašćeno predstavi kao Lujev poverenik.

Grofica poćuta neko vreme pre nego što nastavi svoje pričanje, iako veoma ukratko, počinjući od vremena kad je napustila tle Burgonje u društvu svoje tetke, pa do napada na Šonvald i njene konačne predaje grofu od Krevkera. Svi su i dalje ćutali kad ona završi svoju kratku i isprekidanu priču. Vojvoda Burgonjski obori svoje vatrene crne oči ka zemlji, kao neko koji traži izgovor da pusti na volju svome gnevu, ali ne nalazi nijedan izgovor koji bi bio dovoljno verovatan da bi mogao da se njim opravda sam u svojim očima.

— Ne znači — reče on naposletku dižući pogled — da krtica ne buši svoj mračni podzemni hodnik zato što mi, iako osećamo njeno kretanje, ne možemo tačno da mu odredimo pravac. Ipak bih hteo da saznam od kralja Luja, zašto je on držao te vlastelinke na svome dvoru, ako one nisu otišle tamo po njegovom pozivu.

— Ja ih nisam bogzna kako gostio, dragi rođače, — odgovori kralj. Iz sažaljenja, zaista, ja sam ih primio potajno, ali sam iskoristio prvu priliku da ih stavim pod okrilje pokojnog preuzvišenog biskupa, vašeg saveznika, a koji je umeo (bog neka ga prosti!) bolje da presudi nego ja ili ma koji svetovni vladar, kako treba da se izmiri zaštita koja se duguje beguncima, s dužnošću koju jedan kralj ima prema svome savezniku iz čijih su oblasti one pobegle. Ja smelo pitam ovu mladu gospu da li je doček koji sam ukazao njima dvema bio srdačan, ili je naprotiv bio takav, da su one izrazile žaljenje što su u mome dvoru potražile utočišta?

— Taj doček bio je sve drugo samo ne srdačan, — odgovori grofica — tako da me je to navelo da bar posumnjam kako je moguće da je vaše veličanstvo uistinu uputilo poziv, kao što su nas uveravali oni koji su sami sebe nazivali vašim poverenicima, pošto je, čak i pod pretpostavkom da su oni radili samo ono za šta su bili uredno ovlašćeni, bilo teško izmiriti ponašanje vašeg veličanstva sa onim što je trebalo očekivati od jednog vladara, viteza i plemića.

Grofica je okrenula oči ka kralju kad je počela da govori, s pogledom koji je verovatno trebalo da bude prekor, ali su Lujeve grudi bile naoružane protiv svake takve topovske paljbe. Naprotiv, mašući polako opruženim rukama i gledajući svud unaokolo, izgledalo je kao da pobednički poziva sve prisutne za svedoke svoje nevinosti na osnovu grofičinog odgovora.

Vojvoda Burgonjski, međutim, baci na njega pogled koji je kazivao da on, iako donekle ućutkan, nije nimalo razuveren, pa zatim reče naglo grofici:

— Čini mi se, lepa gospo, da ste vi u ovom izveštaju o svojim lutanjima zaboravili uopšte da spomenete izvesne ljubavne odeljke. Ha! tako, dakle! već crvenite? Izvesne vitezove iz šume koji su vaš mir prekinuli za izvesno vreme. E, vidite, taj događaj dopro je do naših ušiju, i mi ćemo možda odmah iz njega stvoriti izvesnu sliku. Recite mi, kralju Luju, zar ne bi bilo dobro, pre nego što ova lutalica, lepa Jelena Trojanska ili Krojanska, zavadi još koga kralja s drugim kraljem, zar ne bi bilo dobro da joj se nađe neki pogodan mladoženja?

Kralj Luj, iako je znao kakav će neprijatan predlog verovatno odmah zatim biti učinjen, dade miran i nem pristanak na ono što je Karlo rekao. Ali grofica se beše toliko pribrala, da je osećala skoro hrabrost usled svog krajnje teškog položaja. Ona pusti ruku grofice od Krevkera na koju se dotada oslanjala, pođe napred bojažljivo no ipak dostojanstveno, pa kleknuvši pred vojvodin presto, ovako mu se obrati:

— Plemeniti vojvodo Burgonjski i moj sizerene, ja priznajem svoju krivicu što sam se udaljila iz vaših oblasti bez vašeg milostivog odobrenja, i prikloniću se najsmernije svakoj kazni koju mi blagoizvolite dosuditi. Ja stavljam svoje zemlje i zamkove na vaše punopravno raspolaganje, a molim vas jedno da po svojoj dobroti i radi uspomene na moga oca dodelite poslednjoj predstavnici loze Kroa, od njene goleme baštine, toliko skromno izdržavanje koliko da može biti primljena u neki manastir da tamo proživi ostatak svoga života.

— Šta mislite vi, gospodaru, o molbi ove mlade osobe upućenoj nama? — reče vojvoda obraćajući se Luju.

— Kao o jednom pobožnom i smernom predlogu, — reče kralj — koji nesumnjivo proističe iz one nebeske milosti kojoj se ne treba protiviti niti je odbijati.

— Smerni i ponizni biće uzvišeni — reče Karlo.

— Ustanite, grofice Izabela, mi smo vam namenili nešto bolje nego što ste vi sami smislili. Mi ne nameravamo ni da zaplenimo vaše posede, niti da unizimo vaše dostojanstvo, nego naprotiv, hoćemo obilno da povećamo i jedno i drugo.

— Avaj! gospodaru, — reče grofica klečeći i dalje — upravo te dobronamerne velikodušnosti plašim se ja još više nego nezadovoljstva vaše milosti, pošto me ona primorava...

— Tako mi svetog Ðorđa Burgonjskog! — reče vojvoda Karlo — zar da se naša volja oporočava i naša naređenja osporavaju u svakoj prilici? Ustani, draga moja, kažem ti, i povuci se zasad; a kad budemo imali vremena da mislimo na tebe, mi ćemo tako urediti stvari da ćeš, tako mi boga, imati da nam se pokoriš, ili da učiniš nešto gore.

Uprkos ovog strogog odgovora, grofica Izabela ostade i dalje kraj njegovih nogu, i ona bi ga verovatno svojom upornošću naterala da odmah kaže nešto još grublje, da se nije grofica od Krevkera, koja je bolje poznavala vojvodinu ćud, umešala i podigla svoju mladu prijateljicu, pa je izvela iz dvorane.

Kventina Dervarda pozvaše sad da pristupi. On iziđe pred kralja i vojvodu sa onom slobodom, tako udaljenom i od stidljive obazrivosti i nametljive smelosti, kakva priliči mladiću i visokoga roda i lepo vaspitanom, koji odaje počast gde treba, ali ne dopušta sebi da bude zasenjen ili zbunjen prisustvom onih kojima je treba odati. Njegov ujak dao mu je novaca da se ponovo snabde oružjem i odelom strelca Škotske garde, i njegova boja i izraz lica, kao i celokupan izgled, odgovarali su neobično njegovoj sjajnoj pojavi. Pa i krajnja mu mladost takođe pridobi savetnike u njegovu korist, i to utoliko pre, što niko nije mogao lako poverovati da bi oštroumni Luj izabrao tako mladu ličnost za poverenika u političkim spletkama. Tako je kralj uživao i u ovom kao i u drugim slučajevima znatnu korist od svoga neobičnog načina da bira poverenike, jer ih je on birao, kako u pogledu starosti tako i društvenog položaja, onako kako su drugi najmanje mogli očekivati.

Na vojvodinu zapovest, koju i Luj potvrdi svojom, Kventin započe izveštaj o svom putovanju sa groficama od Kroa do blizu Liježa, saopštivši najpre uputstva kralja Luja, koja su glasila da on ima da ih sprovede bezbedno do biskupovog zamka.

— I ti si izvršio dosledno moja naređenja? — reče kralj.

— Izvršio sam, veličanstvo, — odgovori Škotlanđanin.

— Izostavio si jednu činjenicu — reče vojvoda. — Tebe su u šumi napala dva lutalička viteza?

— Ne priliči meni da spominjem ili objavljujem takav jedan događaj — reče mladić pocrvenevši bezazleno.

— Ali ne priliči meni da to zaboravim! — reče vojvoda Orleanski. — Ovaj mladić izvršio je svoj nalog junački i održao datu reč tako, da ću se ja toga još dugo sećati. Dođi u moj stan, strelče, kad se ovo svrši, pa ćeš videti da ja nisam zaboravio tvoje hrabro držanje, a ja se radujem što vidim da mu je i tvoja skromnost ravna.

— Pa dođi i k meni! — reče Dinoa. — Spremio sam za tebe šlem, pošto mislim da ti ga dugujem.

Kventin se pokloni obojici, pa se ispitivanje nastavi. Na zapovest vojvode Karla, on pokaza pisana uputstva koja je bio primio odnosno pravca puta.

— Jesi li se držao ovih uputstava doslovno, vojniče? — reče vojvoda.

— Nisam, neka oprosti vaša milost — odgovori Kventin. — Ona su mi nalagala, kao što možete izvoleti da zapazite, da pređem Mezu blizu Namira, a ja sam se međutim držao leve obale, pošto je to bio kraći i bezbedniji put do Liježa.

— A zašto ta izmena? — reče vojvoda.

— Zato, jer sam počeo da sumnjam u vernost moga putovođe — odgovori Kventin.

— A sad dobro obrati pažnju na pitanja koja ću ti dalje postaviti! — reče vojvoda. — Odgovori iskreno na njih, pa se ne boj ničije ljutnje. Ali ako budeš varao ili obmanjivao u svojim odgovorima, narediću da te obese živa gvozdenim lancem o toranj tržišne zgrade, gde ćeš priželjkivati smrt prilično dugo pre nego što dođe da te oslobodi muka!

Nastade duboka tišina. Naposletku, pošto je dao mladiću vremena kako je on mislio, da razmotri položaj u koji je doveden, vojvoda zatraži od Dervarda da kaže ko je bio njegov putovođa, ko mu ga je odredio i šta ga je navelo da posumnja u njega. Na prvo od ovih pitanja Dervard odgovori imenujući Hajredina Mograbina, Ciganina; na drugo, da je putovođu preporučio Tristan Lermit; a u odgovor na treće pitanje on spomenu šta se dogodilo u franjevačkom manastiru blizu Namira; kako je Ciganin bio isteran iz svetoga doma, i kako je on, zabrinut zbog njegovog držanja, išao neopaženo za njim na sastanak s jednim nemačkim najamnikom Viljema od Lamarka, gde je čuo kako pripremaju plan da izvrše prepad na vlastelinke koje su bile pod njegovom zaštitom.

— Sad dobro slušaj — reče vojvoda — i seti se još jedared da tvoj život zavisi od toga hoćeš li govoriti istinu! Jesu li ti nitkovi spomenuli da imaju ovlašćenja od ovoga kralja — tu mislim na ovog ovde francuskog kralja Luja — za svoj plan da izvrše iznenadan napad na sprovodnike i da odvedu te vlastelinke?

— Da su tako podli ljudi to i rekli, — odgovori Kventin — ja ne znam kako bih im mogao poverovati, kad sam imao naređenje od samoga kralja, koje je bilo u punoj suprotnosti s njihovim rečima.

Luj, koji je dotle slušao s najozbiljnijom pažnjom, nije se mogao uzdržati da ne odahne duboko kad je čuo Dervardov odgovor, kao neko kome je s grudi odjednom skinut težak teret. Vojvoda je opet izgledao pometen i zlovoljan, pa obnavljajući napad, zapita Kventina još neposrednije: da li on nije shvatio, iz potajnog razgovora te dvojice, da za zaveru koju su snovali imaju kraljevo odobrenje.

— Ponavljam da nisam čuo ništa što bi mi davalo pravo da tako šta kažem — odgovori mladić, koji je, mada je u sebi bio ubeđen u kraljev pristanak na Hajredinovo izdajstvo, ipak smatrao za protivno položenoj zakletvi da iznosi svoje lične sumnje o tome, — i da sam čuo takve ljude da tvrde tako štogod, ja ponovo kažem da njihovoj tvrdnji ne bih pridao veću važnost nego uputstvima samoga kralja.

— Ti si veran izaslanik — reče vojvoda s podrugljivim osmehom — i ja se usuđujem da kažem da si ti, pokoravajući se kraljevim uputstvima, razočarao njegova očekivanja na način zbog koga bi ispaštao, samo da pozniji događaji nisu učinili da ta tvoja uporna vernost ispadne kao dobra usluga.

— Ja vas ne razumem, gospodaru, — reče Kventin Dervard. — Sve što znam to je: da me je moj gospodar, kralj Luj, poslao da štitim te gospe, i da sam ja to dosledno činio u granicama svoje moći i za vreme putovanja ka Šonvaldu, i kroz događaje koji su se kasnije odigrali. Ja sam shvatio da su kraljeva uputstva časna, pa sam ih časno i izvršavao. Da je njihov sadržaj bio drukčiji, ona ne bi priličila čoveku moga imena i moje narodnosti.

— Ponosit kao Škotlanđanin — reče Karlo, koji, iako razočaran sadržinom Dervardovog odgovora, nije bio toliko nepravedan da ga kori zbog njegove smelosti. — Ali, slušaj ti, strelče: kakva su bila ta uputstva koja su te naterala, kao što su mi kazali neki nesrećni begunci iz Šonvalda, da paradiraš po ulicama Liježa na čelu onih pobunjenika koji su posle toga zverski ubili svoga svetovnoga gospodara i duhovnog oca? I kakva je bila ta beseda koju si održao pošto je ubistvo bilo izvršeno? U njoj si ti uzeo na sebe, kao Lujev poverenik, da predstavljaš vlast među nitkovima koji tek što behu izvršili onako veliki zločin?

— Gospodaru, — reče Kventin — ima mnogo njih koji bi posvedočili da ja nisam prisvojio zvanje francuskog izaslanika u varoši Liježu, nego da su mi ga svojim poklicima pridenuli sami stanovnici, koji nisu hteli da veruju nikakvim mojim poricanjima. To sam saopštio i biskupovim službenicima kada sam pobegao iz varoši, i preporučio sam im da obrate pažnju na bezbednost zamka, što bi možda sprečilo nesreću i užas naredne noći. Istina je neosporno, da sam ja, u krajnjoj opasnosti, iskoristio uticaj koji mi je moje nametnuto zvanje pružilo, da bih spasao groficu Izabelu, da bih zaštitio svoj život i da, ukoliko mi je to mogućno, obuzdam želju za ubijanjem, koja se već bila naglo ispoljila u onako jezivom primeru. Ponavljam, i za to jemčim svojim životom, da nisam imao nikakav nalog bilo kakve vrste od strane francuskog kralja odnosno stanovništva Liježa, a još manje uputstva da ih podstičem na pobunu; i da najzad, kad sam iskoristio to nametnuto mi zvanje, to je bilo isto kao da sam dograbio kakav štit da se zaštitim u krajnjoj nuždi, a poslužio sam se njim — kao što je nesumnjivo i trebalo da učinim — da branim sebe i druge, ne ispitujući da li imam pravo na grb koji je na tome štitu naslikan.

— I u tome je ovaj moj mladi saputnik i zarobljenik — reče Krevker, jer nije mogao više da ćuti — postupio sa isto toliko srčanosti koliko i dovitljivosti, i taj njegov postupak ne može se opravdano pripisati kao krivica kralju Luju.

Nastade žagor odobravanja među okolnim plemićima, koji je radosno odjekivao u ušima kralja Luja, dok je Karlu to nanosilo veliku uvredu. On je ljutito kolutao očima unaokolo, i možda ga osećanja koja su složno izrazili toliki njegovi najugledniji vazali i najmudriji savetnici ne bi zadržala da pusti na volju svojoj žestokoj i tiranskoj naravi, da Komin nije predvideo tu opasnost i sprečio je naglim objavljivanjem da je stigao herald iz varoši Liježa.

— Glasnik od tkača i ekserdžija! — uzviknu vojvoda.

— Ta uvedite ga smesta! Tako mi bogorodice, hoću baš od toga heralda da saznam nešto više o nadama i namerama njegovoga gazde nego što izgleda da je ovaj mladi francusko-škotski vojnik voljan da mi kaže.

GLASNIK

Arijel: Čuj, oni urlaju!

Prospero: Onda ćemo ih hajkački goniti.

„Bura“

Načiniše prolaz u skupu, i prisutni pokazaše veliku radoznalost da vide glasnika koga su se pobunjeni Liježani usudili da pošalju tako obesnom vladaru kao što je vojvoda Bugonjski, i to onda kad je bio toliko ozlojeđen na njih. Jer treba se setiti da su prave poklisare, „heralde“, slali jedino samostalni vladari jedan drugome, i to u svečanim prilikama, a da je nešto niže plemstvo upotrebljavalo glasonoše, koji su imali čin nižeg oficira. Uzgred treba spomenuti i to, da je Luj XI, koji se obično podsmevao svemu što nije obećavalo istinsku nadmoć ili stvarnu korist, naročito i otvoreno prezirao heralde i heraldiku,{50} („crveno, plavo i zeleno, sa svima njihovim tričarijama“), kojima je sujeta njegovog suparnika Karla — a ona je bila sasvim druge vrste — pridavala ne malu ceremonijalnu važnost.

Herald, koga sad dovedoše pred vladare, imao je na sebi „glasnički jelek“ ili kaput bez rukava, sa izvezenim grbom njegovoga gospodara, na kome je glava divljeg vepra, po mišljenju stručnjaka, predstavljala izvanrednu pojavu u heraldici, više razmetljivu nego li u duhu propisa. Ostalo njegovo odelo, isuviše kinđurasto, bilo je pretrpano gajtanima, vezovima i svakojakim ukrasima; a perjanica koju je nosio, bila je tako visoka kao da je trebalo da opaje tavanicu dvorane. Ukratko, uobičajena gizdava velelepnost heraldskog ruha bila je izopačena i oterana u smešnu krajnost. Glava divljeg vepra ponavljala se ne samo na svakom delu njegove nošnje, nego je čak i njegova kapa bila skrojena u tom obliku i naslikana sa krvavim jezikom i okrvavljenim zubima, ili, da govorimo stručnim rečima, „čeljustima isplažena jezika i iskeženih zuba“. A bilo je nečega u izgledu toga čoveka što je ličilo na mešavinu smelosti i strepnje, kao u nekoga koji je preduzeo opasan posao, pa oseća da ga jedino drskost može izvući iz opasnosti. Nešto od te mešavine straha i drskosti moglo se videti u načinu kako je odao počast, a pokazao je i smešnu nespretnost, neobičnu za one koji su naviknuti da ih primaju vladari.

— Ko si ti, dođavola? — bio je pozdrav kojim je Karlo Smeli dočekao ovog neobičnog izaslanika.

— Ja sam Crveni Divlji Vepar, — odgovori herald — oficir vojske Viljema od Lamarka, koji je po milosti božjoj i izboru crkvenog sabora knez-biskup Liježa.

— Ha! — uzviknu Karlo, ali kao da savlađuje svoj gnev, dade mu znak da nastavi.

— I po pravu svoje žene, uzvišene grofice Ameline od Kroa, grof od Kroa i gospodar Brakmonta.

Krajnja zapanjenost vojvode Karla i prevelika smelost sa kojom su objavljene ove titule u njegovom prisustvu, kao da mu oduzeše moć govora. A glasnik, misleći zacelo da je načinio pogodan utisak objavljivanjem svoga zvanja, nastavi da izlaže poruku koju je doneo.

— Annuncio vobis gaudium magnum,{51} — reče on — i stavljam do znanja vama, Karlu vojvodi Burgonjskom i grofu od Flandrije, u ime moga gospodara, da pod okriljem jednog izuzetnog odobrenja našeg svetog oca u Rimu, koje se uskoro očekuje a kojim će se odrediti dostojan zamenik za svete poslove, on namerava da istovremeno vrši dužnost kneza-biskupa, i da pritežava prava grofa od Kroa.

Vojvoda Burgonjski, za vreme ovog i drugih zastanaka u glasnikovom govoru, samo bi izustio „Ha!“ ili neki sličan uzvik, ne dajući nikakva odgovora; a glas mu je bio kao u nekoga koji, mada iznenađen i uzrujan, želi da čuje sve što ima da se kaže, pre nego što se obaveže dajući neki odgovor. Na još veće čuđenje svih prisutnih on je izbegavao svoje uobičajene odsečne i žestoke pokrete, samo je pritiskivao na zube nokat od palca, što je bio njegov omiljeni stav kad je slušao pažljivo. Oči su mu bile oborene ka zemlji, kao da nije želeo da oda jarost kad kroz njih sevne.

Izaslanik stoga produži smelo i bez zabune da iskazuje poruku. — Zato, u ime kneza-biskupa od Liježa i grofa od Kroa, naloženo mi je da zatražim od vas, vojvoda Karlo, da odustanete od tih svojih potraživanja i prekršenja kojima ste krnjili prava slobodnoga i carskoga grada Liježa, a uz prećutno odobrenje pokojnog Luja Burgonjskog, nedostojnog biskupa toga grada.

— Ha! — uzviknu vojvoda opet.

— Isto tako da vratite opštinske zastave koje ste nasilno oduzeli od varoši, trideset i šest na broju; da zazidate prolome u njenim zidovima i ponovo podignete utvrđenja koja ste tiranski porušili, i da priznate moga gospodara, Viljema od Lamarka, za kneza-biskupa, zakonito izabranog u slobodnom saboru kanonika, što se može videti iz zapisnika.

— Jesi li završio? — reče vojvoda.

— Još ne, — odgovori izaslanik. — Imam dalje da tražim od vaše milosti, od strane rečenog visokoblagorodnog i preuzvišenog kneza, biskupa i grofa, da odmah povučete posade iz zamka Brakmonta i drugih utvrđenja koja pripadaju grofovstvu od Kroa, a koje su tamo postavljene bilo u vaše premilostivo ime, ili u ime Izabele, koja naziva sebe groficom od Kroa ili ma u čije drugo, sve dok Carevinsko veće ne odluči da li dotična vlastelinska baština ne pripada sestri pokojnog grofa, mojoj premilostivoj gospodarici Amelini, pre nego li njegovoj kćeri, s obzirom na jus emphyteusis.{52}

— Tvoj gospodar je odviše učen — odgovori vojvoda.

— Ipak, — nastavi glasnik — plemeniti i uzvišeni knez i grof biće voljan, pošto budu uređeni svi sporovi između Burgonje i Liježa, da odredi gospođi Izabeli onoliko izdržavanje koliko dolikuje njenom dostojanstvu.

— On je velikodušan i uviđavan — reče vojvoda istim tonom.

— Tako mi svesti jednog bednog ludaka — reče Hvališa nasamo grofu od Krevkera — više bih voleo da sam u koži neke krave koja je lipsala od goveđe kuge, nego u šarenom jeleku ovoga druškana! Taj jadnik gura napred  kao pijanice, koji jedino gledaju na drugi bokal, a ne na račun što ga krčmar beleži kredom iza rešetke.

— Jesi li već gotov? — reče vojvoda glasniku.

— Još jednu reč — odgovori Crveni Divlji Vepar — od moga plemenitog i uzvišenog gorepomenutoga gospodara a koja se odnosi na njegovog dostojnog i vernog saveznika, najhrišćanskijega kralja...

— Ha! — uzviknu vojvoda, skačući s mesta i bešnjim glasom nego dotada; ali, obuzdavši se, odmah se opet primiri da sluša pažljivo.

— Koga ste najhrišćanskijeg kralja vi, Karlo Burgonjski, kako se priča, stavili u zatočenje, suprotno vašoj obavezi koju imate kao vazal francuske krune, i nasuprot vernosti koja se poštuje među hrišćanskim vladaocima. Zbog koga vam razloga moj pomenuti plemeniti i uzvišeni gospodar, a kroz moja usta, poručuje da pustite njegovog kraljevskog i najhrišćanskijeg saveznika smesta na slobodu, ili da primite izazov na borbu, za koji sam ovlašćen da vam ga obznanim.

— Jesi li već gotov? — reče vojvoda.

— Jesam, — odgovori glasnik — i očekujem odgovor vaše milosti, nadajući se da će on biti takav da spreči prolivanje hrišćanske krvi.

— A sad, tako mi svetog Ðorđa Burgonjskog! — reče vojvoda; ali pre nego što je mogao da nastavi, Luj ustade i upade glasom u kome je bilo toliko dostojanstvenosti i gospodstva da Karlo nije mogao da mu prekine reč.

— S vašim dopuštenjem, dragi rođače Burgonjski, — reče kralj — mi molimo za prvenstvo reči, da odgovorimo ovom drskom momku. Huljski glasniče, ili šta si da si, odnesi natrag opomenu krivokletnom oglašenom razbojniku i ubici, Viljemu od Lamarka, da će francuski kralj uskoro biti pred Liježom, sa namerom da ga kazni za skrnavno ubistvo njegovoga pokojnog voljenog rođaka, Luja Burbonskog, i da namerava da Lamarka živog lancima popne na vešala, zbog drskosti što je sebe nazvao njegovim saveznikom i stavio njegovo kraljevsko ime u usta jednog od njegovih huljskih glasonoša.

— I s moje strane dodaj isto tako — reče Karlo — sve što bez štete po svoj ugled jedan vladar može da poruči jednom običnom lupežu i ubici. I odlazi! Ipak, čekaj! Još nikada herald nije otišao sa burgonjskog dvora a da nije imao razloga da uzvikne: „Kakva darežljivost!“ Neka se išiba bičevima dok mu kosti ne ogole!

— Samo ako dopusti vaša milost, — rekoše Krevker i Amberkur u isti mah — on je herald, i kao takav uživa povlasticu.

— Zar ste vi, gospodo, — odgovori vojvoda — toliko naivni da mislite da heraldski jelek čini heralda! Ja vidim na grbovima kojima je ovaj našaran da je ovaj prostak obična varalica. Neka Zlatno Runo priđe i neka ga ispita pred vama.

Uprkos svoje urođene drskosti, izaslanik Ardenskog Divljeg Vepra sad preblede, i pored nekoliko slojeva boje kojoj je bio premazao lice da ga ukrasi. Zlatno Runo, glavni vojvodin herald kao što smo već ranije spomenuli, i Veliki Čelnik grbova u njegovim oblastima, istupi svečano kao neko koji zna važnost svoga zvanja, pa zapita svog tobožnjeg sabrata u kojem je kolegijumu izučavao nauku kojom se bavi.

— Ja sam učio za glasnika u Heraldičkom kolegijumu u Regensburgu, — odgovori Crveni Divlji Vepar — i dobio heraldsku diplomu od toga istog učenog bratstva.

— Vi je ne biste mogli dobiti iz dostojnijeg izvora — odgovori Zlatno Runo, klanjajući se još dublje nego ranije. — I ako se ja usuđujem da sa vama razgovaram o tajnama naše uzvišene nauke, a pokoravajući se naređenjima najmilostivijeg vojvode, to ne činim u nadi da dajem nego da primam pouke.

— Pređi na stvar! — reče vojvoda nestrpljivo. — Ostavi se ceremonija, i postavi mu nekoliko pitanja kojima bi se mogla isprobati njegova sposobnost.

— Bila bi nepravda pitati jednog učenika slavnog Heraldičkog kolegijuma u Regensburgu da li razume obične nazive u nauci o grbovima — reče Zlatno Runo. — Ali ja bih mogao, bez uvrede, zamoliti Crvenog Divljeg Vepra da kaže da li je upućen u zagonetnije i tajnije izraze te nauke, pomoću kojih najučeniji kazuju jedan drugome preko samih znamenja tako reći u paraboli ono što ostalima saopštavaju običnim izrazima koji se uče u samom početku izučavanja heraldičke nauke.

— Ja se razumem i u jednoj vrsti nauke o grbovima isto kao i u drugoj — odgovori Crveni Divlji Vepar smelo — ali može biti da mi nemamo iste nazive u Nemačkoj koje vi imate ovde u Flandriji.

— Ah! kako možete reći tako šta — odgovori Zlatno Runo — kad je naša uzvišena nauka koja je zaista prava zastava plemstva i slava blagorodnosti, ista u svim hrišćanskim zemljama, pa čak poznata i usvojena kod Saracena i Mavara! Stoga bih hteo da vas zamolim da opišete koji god hoćete grb na nebeski način, to jest, pomoću planeta.

— Opišite ga vi sami kako vam je volja — reče Crveni Divlji Vepar. — Neću ja tu da vam majmunišem po naređenju kao majmun koga teraju da se drži uspravno.

— Pokaži mu neki grb i pusti ga neka ga opiše na svoj način, — reče vojvoda — a ako ne uspe, obećavam mu da će mu leđa biti „čeljusti, azur i pesak“.{53}

— Evo, — reče burgonjski herald, vadeći iz svoje torbe komad pergamenta — ovo je svitak na kome sam ja, iz izvesnih razloga, nacrtao kako sam znao i umeo jedan starinski grb. Molio bih svoga sabrata, ako on zaista pripada slavnom Heraldičkom kolegijumu u Regensburgu, da ga rastumači prikladnim jezikom.

Hvališa, koji kao da je mnogo uživao u ovoj raspravi, bio se za to vreme progurao do dvojice heralda.

— Ja ću ti pomoći, dobri druže — reče on Crvenom Divljem Vepru, pošto je ovaj beznadežno gledao u list pergamenta. — Ovo, plemenita gospodo i glavari, predstavlja mačku koja gleda kroz prozor od mlekarnika.

Ovaj ispad izazva smeh, koji je donekle bio od koristi Crvenom Divljem Vepru, jer navede Zlatno Runo, koji se gnušao što se tako pogrešno tumači njegov crtež, da objasni kako je to grb što ga je usvojio Hildebert, francuski kralj, pošto je zarobio Gandemara, kralja Burgonje. Taj grb predstavljao je jaguara ili tigrastu mačku, znamenje zarobljenog vladara, iza rešetke, ili, kako je to Zlatno Runo stručno nazvao: „Pesak, muzion prelazi preko zlata, zatvoren rešetkom od crvenih prečaga sa druge strane.“

— Tako mi moje ludačke palice, — reče Hvališa — ako taj mačak predstavlja Burgonju, onda je on danas rešetki sa zgodnije strane.

— Tako je, dobri druže, — reče Luj smejući se, dok su ostali prisutni, pa čak i sam Karlo, izgledali pometeni tako smelom šalom. — Ja ti dugujem zlatnik što si preobratio nešto što je ličilo na tužnu zbilju, u veselu zabavu, kojom će se kako se nadam i završiti.

— Ćuti, Hvališa, — reče vojvoda — a vi, Zlatno Runo, koji ste odviše učeni da biste bili razumljivi, povucite se. Neka neko privede napred tu hulju. Slušaj ti, nitkove, — reče on svojim najgrubljim glasom — znaš li ti razliku između srebra i zlata, izuzev kad su u obliku kovanog novca?

— Iz sažaljenja, vaša milosti, smilujte se na mene! Plemeniti kralju Luju, govorite za mene!

— Govori sam za sebe! — reče vojvoda. — Jednom rečju, jesi li ti herald ili nisi?

— Samo za ovu priliku! — priznade izobličeni službenik.

— E, tako mi svetoga Ðorđa! — reče vojvoda gledajući Luja popreko — mi ne znamo nijednog kralja, nijednog plemića, osim jednoga, koji bi tako obeščastio uzvišenu nauku na kojoj kraljevstvo i plemstvo počivaju, osim onoga kralja koji je poslao Edvardu Engleskom slugu prerušenog u heralda.

— Takva obmana — reče Luj smejući se, ili praveći se da se smeje — može jedino da se opravda na jednom dvoru gde u to vreme nije bilo nijednoga heralda, i kad je potreba bila veoma hitna. Ali, iako je to moglo da uspe kod tupog i glupog ostrvljanina, niko koji ima u glavi makar i trunke pameti više nego divlji vepar, ne bi ni pomislio da proturi takvu prevaru na prevashodnom burgonjskom dvoru.

— Neka ga je poslao ko bilo, — reče vojvoda besno — on će mu se vratiti u žalosnom stanju. Hajde! Odvucite ga na trg! Šibajte ga uzdama i psećim korbačima dok mu heraldski jelek ne bude visio u dronjcima. Na Crvenog Divljeg Vepra! Puci! puci ga! Ćapi! Ćapi!

Četiri do pet krupnih lovačkih pasa, onakvih kakvi su naslikani na slikama iz lova na kojima su Rubens i Sniders radili zajednički, dočuše dobro poznate uzvike kojima vojvoda završi govor, pa počeše da štekću i laju kao da je divlji vepar tog trenutka poteran sa legala.

— Raspeća mi! — reče kralj Luj, trudeći se da podrži raspoloženje svoga opasnog rođaka — pošto je magarac navukao na sebe kožu divljeg vepra, ja bih napujdao pse da je zubima skinu s njega!

— Tačno! tačno — uzviknu vojvoda Karlo, jer se ta zamisao slagala s njegovim trenutnim raspoloženjem. — To treba učiniti! Odrešite pse! Pujda, Talbote! Pujda, Bomonte! Gonićemo ga od vrata tvrđave do istočne kapije.

— Nadam se da će vaša milost postupati sa mnom kao sa gonjenom divljači, — reče čovek šaleći se preko volje — i odobriti mi propisani lovački izmak?

— Ti si jedan gad, — reče vojvoda — i kao takav nemaš prava na izmak što ga propisuje Lovački Trebnik. Pa ipak, imaćeš šezdeset jardi početnog odstojanja, ako ništa a ono zbog tvoje neuporedive drskosti. Napred, napred, gospodo! Hoćemo da vidimo taj lov. I dok se sabor rasturao bučno, svi požuriše, ali niko brže od dvojice vladara, da uživaju u toj čovekoljubivoj zabavi koju je predložio kralj Luj.

Crveni Divlji Vepar pruži im odličnu razonodu. Jer on, dobivši krila od prevelikog straha, pošto je odmah za petama imao desetak besnih hajkačkih pasa koje su gonioci bodrili zvucima rogova i lovačkim poklicima, leteo je kao vetar; i da mu nije smetao njegov heraldski jelek (najgore moguće odelo za jednog trkača), mogao je lepo da umakne psima. On čak jedanput ili dvaput zaokrete da bi ih zavarao, i to na takav način, da su mu gledaoci mnogo povlađivali. Niko od ovih pa čak ni sam Karlo, nije toliko uživao u ovoj zabavi koliko kralj Luj, koji se, nešto iz političkih razloga a nešto stoga što je od prirode uživao da gleda ljudske patnje kad su na smešan način prikazane, smejao dok mu suze ne udariše na oči. U svom prevelikom ushićenju on se uhvati za vojvodin hermelinski ogrtač, a vojvoda, ne manje očaran, zagrli kralja jednom rukom, pokazujući tako javno poverljivu naklonost i prisnost, koje su bile u vrlo velikom neskladu sa odnosima u kojima su se do maločas nalazili.

Naposletku, brzina nije više mogla spasti lažnog heralda od zuba njegovih gonilaca. Oni ga zgrabiše, oboriše ga na zemlju, i verovatno bi ga ubrzo zadavili, da vojvoda ne doviknu:

— Odbij, i nazad! odbij, i nazad! Odvojte ih od njega! On se pokazao tako dobro pri trčanju, da iako nije bio nimalo zanimljiv u krajnjoj odbrani, mi ne želimo da se on dotuče.

Nekoliko službenika pohitaše da uklone pse, i uskoro se moglo videti kako vezuju nekoje od njih, a jure za ostalima, koji su trčali ulicama mlatarajući u zanosu igre i u trijumfu, dronjcima od šarenog odela i vezova otcepljenim od heraldskog jeleka, koji je nesrećni njegov nosilac bio obukao u zao čas po sebe.

U tom trenutku, dok je vojvoda bio odviše zauzet onim što se pred njim odigravalo da bi obraćao pažnju na ono što se dogodilo iza njega, Olivije Den, pošto se došunjao iza kralja Luja došapnu mu na uvo:

— To je onaj Ciganin, Hajredin Mograbin. Ne bi bilo dobro ako bi slučajno razgovarao s vojvodom o onome.

— On mora umreti — odgovori Luj istim glasom. — Mrtva usta ne govore.

Trenutak kasnije Tristan Lermit, kome Olivije beše namignuo, iziđe pred kralja i vojvodu, pa reče na svoj grubi način:

— Ako dopusti vaše veličanstvo i vaša milost, ova divljač je moja, i ja polažem pravo na ovoga čoveka. On je obeležen mojim žigom: krinov cvet je utisnut usijanim gvožđem na njegovom ramenu, kao što svak može videti. On je poznati zlikovac, ubijao je kraljeve podanike, pljačkao crkve, besčastio devojke, lovio jelene u kraljevim zabranima...

— Dosta, dosta, — reče vojvoda Karlo. — Moj kraljevski rođak ima mnogo istinskih prava da ga smatra svojim. Šta hoće vaše veličanstvo da čini s njim?

— Ako mi bude ostavljen na raspolaganje, — reče kralj — hoću barem da mu dam malo pouke u heraldičkoj nauci, u kojoj je on tolika neznalica. Hoću da mu praktično objasnim značenje jedne poprečne grede, sa koje visi omča za zatezanje.

— Ali ne da on gredu drži, nego da ona njega drži. Neka pređe stepene uzdizanja po uputstvima vašega druga Tristana, jer je on odličan učitelj u tim tajnama.

Tako odgovori vojvoda, prsnuvši u neskladan smeh na svoju sopstvenu dosetku kojoj se Luj tako srdačno pridruži, da se njegov suparnik ne mogade uzdržati da ga ne pogleda ljubazno i da mu ne kaže:

— Ah, Luju. Luju! Neka bi bog dao da budeš isto toliko veran vladar koliko si veseo drug! Ne mogu da se ne spomenem često onoga veselog vremena što smo ga negda provodili zajedno.

— Vi ga možete povratiti kad god zaželite — reče Luj. — Ja ću pristati na onolike časne uslove koliko vam stid dozvoljava da zahtevate u mome sadašnjem položaju, a da vas ne ogovara čitav hrišćanski svet; i zakleću se da ću ih poštovati, na svetoj relikviji koju s božjom milošću nosim uvek pri sebi, pošto je to delić pravoga krsta.

Tu on izvuče jednu malu zlatnu amajliju, koja mu je visila o vratu uza samu košulju na lančiću od istoga metala, pa pošto je pobožno poljubi, nastavi:

— Još nikad nije bila položena lažna zakletva na ovu najsvetiju relikviju, a da odmazda ne dođe još iste godine.

— Pa ipak, — reče vojvoda — to je ona ista na kojoj ste mi se zakleli na prijateljstvo kad ste odlazili iz Burgonje, a ubrzo posle toga poslali ste Bastarda od Ribamprea da me ubije ili ugrabi.

— Nemojte, ljubazni rođače, da sad silom izvlačite stare optužbe — reče kralj. — Ja vas uveravam da su vas u toj stvari obmanuli. Šta više, nisam se ja tada zakleo na ovoj relikviji, nego na drugom jednom komadiću pravoga krsta, koji sam dobio od turskoga sultana i koji je bio zacelo izgubio svoju čudotvornu moć, jer je dugo bio u rukama nevernika. Uostalom, zar nije rat „narodnoga spasa“ izbio još iste godine; i zar nije jedna burgonjska vojska logorovala pred Sen Denijem, imajući za sobom svu francusku veliku vlastelu; i zar nisam ja bio primoran da ustupim Normandiju svome bratu? O, bože, sačuvaj nas krivokletstva nad ovakvim jemstvom!

— Dobro, rođače, — odgovori vojvoda. — Verujem da si dobio pouku da drugi put treba da održiš datu reč. A sad jednom za svagda, bez lukavstva i bez dvoličenja, hoćeš li da ispuniš svoje obećanje i da pođeš sa mnom da kaznimo onog ubicu Lamarka i Liježane?

— Ja hoću da pođem protiv njih, — reče Luj — sa celokupnom francuskom vojskom i sa razvijenom kraljevskom ratnom zastavom.

— Ne, ne, — reče vojvoda — to je više nego što je potrebno ili što bi možda bilo preporučljivo. Prisustvo vaše Škotske garde i jedno dvesta odabranih kopljanika, biće dovoljni da pokažu da dejstvujete samostalno Prevelika vojska mogla bi...

— Da mi stvarno omogući to, hteli ste reći, dragi rođače? — reče kralj. — E, pa dobro, vi ćete odrediti broj mojih pratilaca.

— I da bismo uklonili onaj lepoliki uzrok zađevica, vi ćete pristati da se grofica Izabela uda za vojvodu Orleanskog?

— Dragi rođače, — reče kralj — vi me nagonite da u ljubaznosti idem do kraja. Vojvoda je zaručeni verenik moje ćerke Žane. Budite velikodušni, pa popustite u tom pitanju, a mi bolje da razgovaramo o gradovima na Somi.

— Moje savetničko veće razgovaraće o tome s vašim veličanstvom — reče Karlo. — Meni lično manje je stalo do sticanja zemljišta nego do ispravljanja nepravdi. Vi ste spletkarili s mojim vazalima, pa zato sad vaša kraljevska milost mora da se pobrine za udadbu jedne burgonjske štićenice. Vaše veličanstvo treba da je udomi za nekoga od svoje porodice, pošto ste vi već umešani u to. Inače, naši pregovori se prekidaju.

— Kad bih rekao da to činim od svoje volje, — reče kralj — niko mi ne bi verovao. Stoga, dragi rođače, sudite sami koliko želim da vas zadovoljim, kad kažem, sasvim suprotno svojim željama, ako samo obe strane dadu svoj pristanak, i ako se od pape dobije razrešnica veridbe, moje zamerke neće biti nikakva prepreka tom braku što ga vi predlažete.

— Sve ostalo mogu lako urediti naši ministri — reče vojvoda. — Sada smo ponovo rođaci i prijatelji.

— Neka je slava bogu! — reče Luj — koji drži u svojoj ruci srca vladara i milostivo ih upućuje na mir i blagost, a sprečava prolivanje ljudske krvi. Olivije, — dodade potajno ovome svome ljubimcu, koji se uvek nalazio u njegovoj blizini kao pomagač pored mađioničara — slušaj dobro, kaži Tristanu da brzo svrši s onom ciganskom protuvom.

POGUBLJENJE

Odvešću te u šumu zelenu

Da sam sebi drvo izabereš.

Stara balada

„Sad neka je slava bogu, koji nam je dao sposobnost da se smejemo i da druge zasmejavamo, a da postidimo kao glupo gunđalo onoga koji prezire službu dvorske budale! Eto kako je jedna šala, i to ne od najduhovitijih (mada je prilična, čim je mogla da razonodi dva vladara), uspela više nego hiljadu državnih razloga da se spreči rat između Francuske i Burgonje.“

Ovakav je bio Hvališin zaključak kada su, usled pomirenja koje smo podrobno opisali u poslednjoj glavi, burgonjski stražari povučeni iz Peronske tvrđave; kad je kraljev stan premešten iz zlokobne kule grofa Herberta i kad se, na veliku radost i Francuza i Burgonjaca, bar na izgled uspostavilo poverenje i prijateljstvo između vojvode Karla i njegovog sizerena. Pa ipak je ovaj drugi, iako su mu se ukazivale spoljne počasti, dovoljno uviđao da se na njega i dalje sumnja; ali se on mudro pretvarao kao da to ne primećuje, i pravio se kao da smatra sebe potpuno slobodnim.

Međutim, kao što se često događa u takvim slučajevima, dok su glavne zainteresovane strane tako izravnale svoje sporove, jedan od nižih učesnika umešan u njihove spletke, imao je da gorko iskusi na sebi političku izreku: da se velikaši, iako su im često potrebni podli izvršioci, odužuju društvu na taj način, što ta svoja oruđa ostavljaju njihovoj sudbini čim vide da im više nisu korisni.

Tako je bilo i sa Hajredinom Mograbinom, koga su vojvodini oficiri ustupili kraljevom istražniku, a on ga predao u ruke dvojice svojih vernih pomoćnika, Vešaljka i Andrice, da ga bez odlaganja otprave sa ovoga sveta na onaj. U pratnji malog broja sprovodnika i mnoštva svetine, dok mu je sa svake strane bio jedan od ove dvojice, od kojih je jedan izigravao „Veseljaka“ a drugi „Mudraca“, odveden je (da se poslužimo jednim savremenim poređenjem, kao Garik između Tragedije i Komedije) do obližnje šume, gde su oni koji su raspolagali njegovom sudbinom, da bi uštedeli svaki dalji trud oko svečanog pripremanja vešala i ostalog, nameravali da ga okače o prvo zgodno drvo.

Nije im trebalo mnogo vremena da pronađu jedan hrast, sposoban, kako Andrica u šali reče, da izdrži takav jedan žir; pa pošto smestiše kukavnoga krivca na jednu uzvišicu pod dovoljnom stražom, počeše na brzu ruku da pripremaju završnu katastrofu. U tom trenutku Hajredin, gledajući u gomilu prisutnih, susrete pogled Kventina Dervarda, kome se učinilo da je raspoznao lice svoga nevernog putovođe u tome izobličenom varalici, pa je pošao sa svetinom da vidi pogubljenje i uveri se da je to zaista on.

Kad dželati obavestiše Hajredina da je sve spremno, on vrlo mirno zamoli za jednu jedinu milost s njihove strane.

— Sve, sinko, što je u skladu s našom službom — reče Vešaljko.

— A to znači — reče Hajredin, — sve osim mog života.

— Baš tako, — reče Vešaljko, — i još nešto više. Jer, pošto izgleda da si rešen da ukažeš čast našoj umetnosti i da umreš kao čovek, a da se ne kreveljiš, eto, iako nam je naređeno da požurimo, pristajem da ti odložim rok plaćanja za deset minuta.

— Vi ste čak i suviše velikodušni — reče Hajredin.

— Zbilja, možda ćemo dobiti ukor zbog toga, — reče Andrica — ali šta mari? Ja bih skoro pristao da dam život za ovakvog pajaca, za ovako hitrog, žilavog, čvrstog momka, koji daje nade da će se ljupko uzdići uvis, kao što i priliči poštenom čoveku.

— Ako bi ti trebao ispovednik... — reče Vešaljko.

— Ili nešto umešeno pa obešeno — reče njegov šaljivi drug...

— Ili neki psalm, — reče Tragedija...

— Ili neka pesma, — reče Komedija...

— Ni jedno ni drugo, moji dobri, ljubazni i najhitriji prijatelji, — reče Ciganin. — Ja jedino molim da porazgovaram nekoliko minuta sa onim mladim strelcem Škotske garde.

Dželati su se kolebali za trenutak; ali se Vešaljko seti, na osnovu raznih okolnosti, da se za Kventina Dervarda verovalo da uživa veliku naklonost njihovoga gospodara kralja Luja, te rešiše da odobre taj sastanak.

Kada se Kventin na njihov poziv približi osuđenom zločincu, nije mogao da se ne uzbudi zbog njegovog izgleda, ma koliko da je opravdano zaslužena bila njegova kazna. Ostaci njegovog gizdavog heraldskog ruha, koje su iskidali u dronjke zubi pasa i trzaji dvonožaca, koji su ga spasli od psećega besa da bi ga odveli na vešala, davali su mu u isti mah i smešan i bedan izgled. Lice mu je bilo umrljano bojom i sa nešto ostataka lažne brade koju je bio stavio da bi se što bolje prerušio, a samrtničko bledilo razlilo mu se po obrazima i usnama. Ipak, bio je čvrst i mirno hrabar kao mnogi iz njegovoga plemena, i njegove oči, koje su blistale i bludele, kao i iskrivljen osmeh njegovih usta, izgledalo je da prkose smrti kojom je uskoro imao da bude umoren.

Kventin je bio potresen, nešto od užasa a nešto od sažaljenja, dok se približavao tome bedniku. Verovatno da su se ta osećanja ogledala u njegovom držanju, jer Andrica doviknu:

— Poskočite malo hitrije, čili strelče. Ovaj dokoni gospodin ne može da čeka na vas, ako idete po šljunku kao da su to jaja, pa se bojite da ih ne polomite.

— Ja moram da razgovaram s njim nasamo — reče zločinac, a očajanje kao da je graktalo u njegovom glasu dok je izgovarao ove reči.

— To bi se teško moglo složiti s našom dužnošću, moja nestašna vidro! — reče Andrica. — Odavno se mi znamo, jeguljo klizava!

— Meni su vezane vašim konjskim kolanima i ruke i noge — reče zločinac. — Stražarite oko mene, ali samo van domašaja sluha; ovaj strelac je službenik vašeg kralja, i ako vam ja dam deset srebrnika...

— Ako ih uložimo u parastose, ta svota bi mogla da bude od koristi njegovoj jadnoj duši — reče Vešaljko.

— A ako ih uložimo u vino i rakiju, okrepiće moje jadno telo — odgovori Andrica. — Zato, pusti ih neka dođu, moj mali obešenjače.

— Plati ovim policijskim psima njihovu napojnicu — reče Hajredin Dervardu. — Opljačkali su me do poslednje pare kad su me uhvatili. Imaćeš od toga velike koristi.

Kventin isplati dželatima njihovu nagradu, a oni se, kao ljudi koji drže obećanja, povukoše tako da ne mogu čuti ali ipak motreći brižljivo na zločinčeve pokrete. Pošto je pričekao malo da nesrećni čovek uzmogne govoriti, a kako je on i dalje ćutao, Kventin mu se naposletku obrati:

— Eto dokle si doterao na kraju krajeva!

— Jest, — odgovori Hajredin — nisu bili potrebni ni astrolog, ni fiziognomist, ni hiromant,{54} da bi predskazali da ću doživeti sudbinu svoje porodice.

— I da će te do ovog preranog svršetka dovesti tvoj dugi niz zločina i prevara! — reče Škotlanđanin.

— Ne, nego sjajni Aldebaran i sva njegova svetlucava braća! — odgovori Ciganin. — Do ovoga me je dovela moja ludost što sam verovao da krvožednu svirepost jednog Franka može da obuzda makar i ono što oni sami tvrde da smatraju za najsvetije. Da sam obukao svešteničko ruho mesto heraldskog jeleka, i ono me ne bi bolje odbranilo, pa ma koliko se vi prenemagali da ste pobožni i neki vajni vitezi!

— Jedna izobličena varalica nema prava da se poziva na neprikosnovenost odeće kojom se bespravno prerušio.

— Izobličen! — reče Ciganin. — Moj stručni govor bio je isto toliko dobar koliko i onoga matorog ludaka heralda. Ali, ostavimo se toga. Neka bude što mora biti.

— Traćiš vreme uzalud — reče Kventin. — Ako imaš ma šta da mi kažeš, reci brzo, pa se onda pobrini malo o svojoj duši.

— O mojoj duši? — reče Ciganin sa gnusnim osmehom. — Mislite li vi da gubavac koji boluje već dvadeset godina može biti izlečen za jedan jedini trenutak? Ako ja imam dušu, onda je ona, od moje desete godine i nešto više, jurila takvim trkom, da bi mi trebalo mesec dana da se samo setim svih svojih zločina, i još jedan da ih ispričam svešteniku! A kad bi mi se odobrio toliki rok, onda bih ga zacelo upotrebio za drugo nešto.

— Okoreli grešniče, ne huli na boga! Reci mi šta imaš da mi kažeš, pa se predaj svojoj sudbini — reče Dervard sa žaljenjem izmešanim sa užasom.

— Imam da vas molim za jednu dobrotu, — reče Hajredin — ali najpre hoću da je kupim od vas. Jer vaš rod, iako mu je milosrđe jednako na usnama, ne daje ništa besplatno.

— Skoro bih ti rekao: neka taj tvoj poklon propadne zajedno s tobom, — odgovori Kventin — samo da se sad ne nalaziš na samom rubu večnosti. Zatraži tu dobrotu, a zadrži svoj dar, jer mi on ne može doneti nikakvo dobro. Dovoljno se ja sećam tvojih nekadašnjih ljubaznih usluga.

— Pa ja sam vas voleo, — reče Hajredin — zbog onoga što se dogodilo na obalama Šera, i želeo sam da vas oženim jednom bogatom damom. Vi ste nosili njen rubac, što me je donekle navelo na pogrešan put; a i stvarno sam mislio da će Amelina, sa blagom što ga je nosila sa sobom, biti za vas bolji ćar nego ona druga kokica, sa svojim starim kokošarnikom kod Brakmonta, koji je Karlo zgrabio i verovatno ga neće ni pustiti iz svojih kandži.

— Ne govori tako u vetar, nesrećniče, — reče Kventin. — Oni službenici postaju nestrpljivi.

— Daj im deset guldena za još deset minuta, — reče osuđenik, koji je, kao i mnogi drugi u njegovom položaju, u svoju okorelost unosio i želju da odloži svoj sudnji čas. — Kažem ti da će ti to doneti velike koristi.

— Onda upotrebi dobro minute ovako kupljene, — reče Dervard, pa lako načini novu pogodbu sa istražnikovim ljudima. Posle toga Hajredin nastavi:

— Jest, uveravam te da sam ti želeo dobro, i Amelina bi se pokazala kao prijatna i zgodna žena. Eto, ona se pomirila čak i sa Ardenskim Divljim Veprom, iako je njegov način udvaranja bio najgrublji što može biti, i sad ona gospodari onamo u njegovom brlogu, kao da se celog života hranila šišarkama i žirom.

— Prestani s tim grubim i neumesnim šalama, — reče Kventin — ili ti još jedanput kažem da ću te ostaviti tvojoj sudbini.

— Imaš pravo — reče Hajredin posle kraćeg ćutanja. — Što se ne može odložiti, mora se dočekati uzdignuta čela! E, znaj onda da sam došao ovamo, u ovom prokletom prerušavanju, podstaknut velikom nagradom od Lamarka i nadajući se još većoj od kralja Luja, ne samo da bih doneo izazivačku poruku koju si možda čuo, nego da saopštim kralju jednu važnu tajnu.

— To je bio veoma opasan pokušaj — reče Dervard.

— Zato mi je plaćen kao takav, a i pokazao se da je takav — odgovori Ciganin. — Lamark je pre toga pokušao da dođe u vezu s Lujem preko Martone, ali izgleda da mu se ona nije mogla dovoljno približiti, nego je došla samo do astrologa, kome je ispričala sve šta se dogodilo za vreme putovanja i u Šonvaldu. Ali biće pravo čudo ako njene vesti ikada dopru do Luja, osim u obliku proročanstva. No saslušaj moju tajnu, koja je važnija od svega što je ona mogla kazati. Viljem od Lamarka sakupio je mnogobrojnu i jaku oružanu silu u samoj varošici Liježu, i svakodnevno je povećava novcem iz riznice staroga biskupa. Ali on ne namerava da se upusti u borbu s burgonjskim vitezima, a još manje da izdrži opsadu u gradu sa porušenim bedemima. Evo šta on hoće da uradi: pustiće plahovitoga Karla da se ulogori pred tvrđavom ne dajući mu otpora, a u noći će izvršiti ispad ili prepad na opsađivače sa celokupnom svojom silom. Mnoge svoje vojnike obući će kao francuske oklopnike, i oni će vikati Francuska! Sveti Luj i Deni Monžua! — kao da se u gradu nalazi jak odred francuskih pomoćnih trupa. To će morati da izazove krajnju pometnju među Burgonjcima; i ako bi kralj Luj sa svojom gardom, pratiocima ili kojim bilo vojnicima koje bi imao sa sobom, potpomagao njegove napore, Ardenski Divlji Vepar nimalo ne sumnja u poraz cele burgonjske vojske. To je moja tajna, i ja ti je zaveštavam. Potpomogni taj pokušaj ili ga spreči; prodaj ovo obaveštenje kralju Luju ili vojvodi Karlu, meni je to svejedno; spasi ili uništi koga hoćeš. Što se mene tiče, ja jedino žalim što ne mogu time da izazovem eksploziju, kao da sam potpalio minu da ih sve uništi.

— To je zaista važna tajna — reče Kventin, uvidevši odmah kako je lako izazvati nacionalnu zavist u jednom taboru sastavljenom delom od Francuza, a delom od Burgonjaca.

— Jest, tako je — odgovori Hajredin. — Ti sad znaš to, pa bi voleo da što pre odeš, a mene da ostaviš ne učinivši ni onu dobrotu za koju sam unapred platio.

— Reci mi svoj zahtev — reče Kventin. — Ja ću ga izvršiti, ako je to u mojoj moći.

— Ne, to nije težak zahtev, to se samo tiče jednoga Klepera, moga konjića, jedinog živog bića kome ću ja nedostajati. Na jednu milju pravo ka jugu naći ćeš ga kako pase kod jedne napuštene ugljarske kolibe. Zvizni mu ovako (on zviznu jedan naročiti znak) i zovni ga po imenu „Kleper“, pa će doći k tebi. Evo, njegova uzda je pod mojim kaftanom; sreća što je psi nisu dohvatili, jer on ne trpi drugu uzdu. Uzmi ga i postupaj lepo s njim, ne kažem iz pažnje prema njegovom gospodaru, nego zato što sam ti stavio na raspoloženje ishod jednog važnog rata. On te nikad neće izneveriti u nevolji. Noć ili dan, tegoba ili ugodnost, lepo ili ružno vreme, tople štale ili zimsko nebo, Kleperu je to svejedno. Da sam ja samo promakao kroz kapije Perona i stigao do mesta gde sam ga ostavio, ne bih sad bio u ovom stanju. Hoćeš li biti dobar prema Kleperu?

— Zaklinjem ti se da hoću — odgovori Kventin, dirnut onim što je ličilo na nežnost u tako okorelom srcu.

— Onda idi sa srećom! — reče zločinac. — Ipak, čekaj... čekaj... Ne bih hteo da umrem kao neučtiv čovek, zaboravljajući nalog jedne dame. Ovo pisamce je od premilostive i preluckaste gospe Ardenskog Divljeg Vepra njenoj crnookoj nećaci. Vidim ti po očima da sam izabrao revnosnog glasonošu. I još jednu reč. Zaboravio sam da kažem da ćeš u postavi moga sedla naći kesu s mnogo zlatnika, radi kojih sam svoj život stavio na kocku, koja mi je došla glave. Uzmi ih i naknadi stostruko srebrnike koje si dao onim krvavim nitkovima. Imenujem te za svog naslednika.

— Ja ću ih dati na dobrotvorna dela i molitve za spas tvoje duše — reče Kventin.

— Ne spominji opet tu reč — reče Hajredin, a lice mu dobi strašan izraz. — Ne postoji, ne može postojati i ne treba da postoji tako nešto. To je varka popovskog lukavstva.

— Nesrećno, prenesrećno stvorenje! Razmisli bolje! Dopusti mi da pohitam po sveštenike; ovi će ljudi pričekati još malo. Ja ću ih radi toga potkupiti — reče Kventin. — Čemu se možeš nadati, ako umreš sa takvim shvatanjima, i bez pokajanja?

— Da budem razlučen u elemente — reče okoreli bezbožnik, pritiskujući na grudi svoje svezane ruke. — Ja se nadam, verujem i očekujem da će se tajanstvena građa čovekova stopiti sa sveopštim gradivom prirode, da bi ponovo bila složena u druge oblike kojima priroda svakodnevno zamenjuje one koji svakodnevno iščezavaju; pa će se tako opet vratiti u različitim vidovima, i to: delići vode — u bujicama i pljuskovima; zemne čestice — da obogate svoju majku zemlju; vazdušni sastojci — da ćarlijaju u povetarcu; a delovi vatre da pothranjuju sjaj Aldebarana i njegove braće. U toj veri sam živeo; u njoj hoću i da umrem! Hajde, odlazi! Ne uznemiravaj me više! Ja sam izgovorio poslednje reči koje će smrtne uši čuti iz mojih usta.

Duboko tronut grozotom njegovoga položaja, Kventin Dervard ipak uvide da je uzaludno nadati se da bi se u tom čoveku mogla probuditi svest o njegovom užasnom stanju. On mu stoga reče zbogom, na što zločinac samo odgovori klimnuvši glavom kratko i zlovoljno, kao neko koji je utonuo u sanjarenje, pa se oprašta od društva koje mu rastrojava misli. On se zatim uputi ka šumi i lako nađe mesto gde je Kleper pasao. Životinja dođe na njegov poziv, ali za neko vreme nije dala da se uhvati, nego je frkala i bežala kad bi joj se nepoznati čovek približio. Ipak, naposletku, Kventinovo opšte poznavanje konja, a možda i izvesno posebno poznavanje Kleperovih navika, kojima se često divio dok su Hajredin i on zajedno putovali omogućiše mu da prisvoji Ciganinovo posmrtno zaveštanje.

NAGRADA POBEDNIKU

Blago lepotici kad je najbolji na sablji dobije.

„Grof Palatin“

Kad Kventin Dervard stiže u Peron, tamo je održavano jedno većanje, čiji je krajnji zaključak bio za njega od mnogo veće važnosti nego što je on mogao i slutiti. No iako su u savetu učestvovale ličnosti tako visoke da se za čoveka njegovog položaja jedva moglo i pomisliti da bi mogao imati sa njima ikakve zajedničke interese, ipak je ovaj skup imao najčudniji uticaj na njegovu sudbinu.

Kralj Luj, posle one međuigre sa Lamarkovim izaslanikom, nije propuštao nijednu priliku da ponovo zadobije staru naklonost koju je taj događaj bio probudio u vojvodinom srcu. I tako je sad stao da se savetuje sa vojvodom — a pre bi se moglo reći da je prosto usvajao njegovo mišljenje — o broju i sastavu trupa koje su imale kao pomoćne da pođu s njim, kao saveznikom vojvode Burgonjskog, u njihov zajednički pohod protiv Liježa. On je jasno video da je Karlova želja bila da u svoj logor pozove takve Francuze koji bi, zbog svoga malog broja i visoke vrednosti, mogli biti smatrani pre za taoce nego za pomagače; ali, povinujući se Krevkerovom savetu, on je na sve ono što je vojvoda predlagao pristajao tako svesrdno, kao da je to samo od sebe poteklo iz njegove sopstvene svesti.

No kralj ipak ne propusti da naknadi štetu zbog ovog popuštanja na taj način, što dade maha svojoj osvetoljubivosti protiv Labalia, čiji su ga saveti naveli da pokloni preterano poverenje vojvodi Burgonjskom. Tristan, koji je nosio poziv za okupljanje njegovih pomoćnih snaga, dobio je i nalog da odvede kardinala u zamak Loš i da ga tamo zatvori u jedan od onih gvozdenih kaveza za koje se pričalo da ih je on lično izmislio.

— Neka on sam isproba svoj sopstveni izum — reče kralj. — On je član svete crkve, te ne možemo prolivati njegovu krv. Ali, Vaskrsa mi! njegova biskupija imaće za narednih deset godina neosvojivu granicu, i to će mu biti naknada za njeno malo prostranstvo! A postaraj se i da se trupe odmah dignu!

Možda se Luj nadao da će ovim brzim pristankom izbeći onaj neprijatniji uslov za koji je vojvoda vezao njihovo izmirenje. Ali, ako se tome nadao, on je veoma pogrešno sudio o vojvodinoj naravi. Jer još nikada nije postojao čovek uporniji u svojim namerama nego Karlo Burgonjski, i manje od svega bio je on voljan da ublaži i jedan jedini uslov koji je postavio u ljutnji, ili osvetu za pretpostavljenu uvredu.

Tek što behu otposlati hitni nalozi da se pozovu snage izabrane da dejstvuju kao pomoćna vojska, a već Luja pozva njegov domaćin da da javan pristanak na venčanje vojvode Orleanskog sa Izabelom od Kroa. Kralj pristade s dubokim uzdahom, pa odmah zatim pohita da iznese blagu napomenu da bi trebalo voditi računa i o željama samog vojvode Orleanskog.

— One nisu bile zanemarene — reče vojvoda Burgonjski. —Krevker je razgovarao s princom od Orleana i uvideo je (što je čudno reći) da je on toliko neosetljiv prema časti da se oženi kraljevskom nevestom, da je prihvatio ponudu da se venča s groficom od Kroa kao najljubazniju ponudu koju bi mu sam rođeni otac učinio.

— On je utoliko neljubazniji i nezahvalniji — reče Luj. — Ali sve će biti onako kako vi, rođače, hoćete, ako to možete izvesti s pristankom zainteresovanih osoba.

— Ne bojte se za to — reče vojvoda; i sledstveno tome, nekoliko minuta pošto je ta stvar bila predložena, vojvoda Orleanski i grofica od Kroa, koju su kao i ranije pratile grofica od Krevkera i igumanija Ursulinskog manastira, bili su pozvani pred vladare, te čuše iz usta Karla Burgonjskog, bez protivljenja Lujevog, koji je sedeo ćutljiv i turoban, svestan svog umanjenog ugleda, da je njihovu bračnu vezu pripremila mudrost oba vladara, kako bi se učvrstio trajni savez koji će ubuduće postojati između Francuske i Burgonje.

Vojvoda Orleanski imao je mnogo muke da zataji radost koju oseti pri toj ponudi, a koju bi bilo neotmeno i nepristojno da pokaže pred Lujem. I bio je potreban njegov večiti strah od ovoga vladara da mu obuzda uživanje toliko, da on odgovori samo to: kako mu dužnost nalaže da svoj izbor podvrgne odluci svoga vrhovnoga gospodara.

— Dragi rođače Orleanski, — reče Luj sa sumornom ozbiljnošću — kad već moram da govorim u ovako neprijatnoj prilici, nepotrebno je da vas podsetim da me je poznavanje vaše vrednosti navelo da vam namenim nevestu iz moje porodice. Ali, pošto moj rođak Burgonjski misli da je drukčija vaša bračna veza najsigurnija zaloga prijateljstva između njegovih i mojih poseda, meni su jedni i drugi odveć dragi, da im ne bih žrtvovao svoje sopstvene nade i želje.

Vojvoda Orleanski baci se na kolena i poljubi — bar ovoga puta iskreno i odano — ruku koju mu kralj pruži sa licem okrenutim ustranu. I zbilja, i on i većina prisutnih videše u nedobrovoljnome pristanku ovoga savršenog licemera, koji je namerno dopustio da se primeti opiranje jednoga kralja koji se odriče svoga omiljenoga plana i podređuje svoja očinska osećanja državnim potrebama i interesima svoje zemlje. Čak je i vojvoda Burgonjski bio uzbuđen, a vojvoda Orleanski se u duši zaista kajao zbog radosti koju je i nehotice osećao što je oslobođen veridbe s princezom Žanom. Da je on nešto znao koliko ga je strašno kralj proklinjao u sebi i kakvim se mislima o budućoj osveti bavio, verovatno da vojvodina osetljivost u ovoj prilici ne bi toliko patila.

Karlo se odmah zatim okrete mladoj grofici, pa joj osorno saopšti nameravanu njenu udaju kao nešto što ne trpi ni odlaganje ni kolebanje, dodavši u isti mah da je to i suviše povoljna posledica njenog upornog držanja u jednoj ranijoj prilici.

— Gospodaru vojvodo i vladaoče moj, — reče Izabela prikupivši svu svoju hrabrost — ja poštujem naređenja vaše milosti i pokoravam im se...

— Dovoljno, dovoljno, — reče vojvoda prekinuvši joj reč — mi ćemo urediti ostalo. Vaše veličanstvo — nastavi on, obraćajući se kralju Luju — imalo je jutros lov na divljeg vepra. Šta velite da poteramo vuka posle podne?

Mlada grofica uvide potrebu da bude odlučna.

— Vaša milost je pogrešno shvatila smisao mojih reči — reče ona govoreći iako plašljivo, ipak dovoljno glasno i odlučno da bi silom privukla vojvodinu pažnju, koju bi joj on, znajući otprilike šta ona hoće, inače rado uskratio. — Moje pokoravanje — reče ona — odnosi se samo na one zemlje i posede koje su preci vaše milosti dali mojima, i koje ja ponovo ustupam burgonjskoj dinastiji, ako moj vrhovni gospodar smatra da sam zbog neposlušnosti u ovoj stvari nedostojna da ih držim.

— Ha! Svetog mi Ðorđa! — reče vojvoda, lupnuvši besno nogom o pod — zna li ova luda pred kim se nalazi i s kim govori?

— Gospodaru, — odgovori ona bez straha — ja sam pred svojim sizerenom, i nadam se, pred pravednim gospodarem. Ako me lišite mojih poseda, vi ćete uzeti natrag sve ono što su vaši preci velikodušno dali i prekinućete jedine veze koje nas spajaju. Ali mi niste vi dali ovo jadno i namučeno telo, a još manje dušu kojom sam nadahnuta; a nju ja nameravam da posvetim bogu i Ursulinskom manastiru, pod rukovodstvom ove svete majke igumanije.

Bes i zapanjenost vojvodinu teško bismo mogli zamisliti, izuzev ako bismo mogli oceniti iznenađenje sokola koga bi golub izazivački udarao krilima.

— Hoće li sveta mati da vas primi bez miraza za izdržavanje? — reče on prezrivim glasom.

— Ako se u početku pokaže da ona time nanosi veliku štetu svome manastiru, — reče grofica Izabela — ja se nadam da će se naći dovoljno milosrđa kod plemenitih prijatelja moje porodice, da stvore neko izdržavanje vlasteoskom siročetu porodice Kroa.

— To je laž! — reče vojvoda. — To je samo izgovor da se prikrije neka tajna i nedostojna ljubav. Gospodaru od Orleana, ona će biti vaša, pa makar je ja silom odveo pred oltar!

Grofica od Krevkera, vrlo srčana žena, i oslanjajući se na zasluge svoga muža i vojvodinu naklonost prema njemu, nije mogla i dalje da ćuti.

— Gospodaru, — reče ona — vaše strasti izbezumljuju vas toliko, da vam govor postaje krajnje nepriličan. Niko ne može da natera plemkinju na udaju protiv njene volje.

— A ne spada u dužnost jednog hrišćanskog vladaoca — dodade igumanija — da se usprotivi željama jedne pobožne duše koja je skrhana nevoljama i progonima ovoga Sveta, željna da postane nebeska nevesta.

— Niti bi moj rođak, vojvoda Orleanski — reče Dinoa — mogao s čašću prihvatiti predlog protiv koga je ova plemkinja ovako javno izrazila svoje negodovanje.

— Ako bi mi se dalo vremena — reče vojvoda Orleanski, na čiji je povodljivi duh Izabelina lepota bila učinila dubok utisak — da pokušam izneti pred groficu svoje težnje u povoljnijoj svetlosti...

— Gospodaru, — reče Izabela, čija je odlučnost sad bila potpuno učvršćena ohrabrenjem što ga je dobivala sa svih strana — to bi bilo potpuno besciljno, jer sam ja čvrsto rešena da odbijem tu bračnu vezu, iako je ona daleko iznad mojih zasluga.

— Niti pak ja imam vremena — reče vojvoda Burgonjski — da čekam dok se ti ćudljivi prohtevi promene zajedno s narednom menom meseca. Prinče Orleanski, ona će još ovog časa naučiti da pokornost postaje nešto neizbežno.

— Ne u moju korist, gospodaru, — odgovori princ, jer oseti da se on ne može ni pod kakvim časnim izgovorom koristiti vojvodinim jogunastim raspoloženjem. — Biti jedanput otvoreno i izričito odbijen, dovoljno je jednom francuskom kraljeviću. Tu prestaje svako njegovo dalje udvaranje.

Vojvoda uperi besan pogled na vojvodu Orleanskog, a zatim na Luja, pa kad pročita na licu ovoga drugoga, uprkos njegovog najvećeg usiljavanja da zataji svoja osećanja, izraz potajne pobedničke radosti, ne mogade više obuzdati svoj bes.

— Piši — reče on državnom sekretaru — našu kaznu razbaštinjenja i hapšenja ove nepokorne i bezočne ljubavnice. Ona će na robiju, u popravilište, da pravi društvo onima koji su joj svojim načinom života postali takmaci u raskalašnosti!

Nastade opšti žagor.

— Gospodaru vojvodo, — reče grof od Krevkera, uzimajući reč u ime ostalih — o ovome treba bolje razmisliti. Mi, vaši verni vazali, ne možemo podneti takvo beščašćenje burgonjskog plemstva i viteštva. Ako je grofica učinila neki prestup, neka bude kažnjena, ali onako kako to dolikuje i njenom dostojanstvu i našem, jer smo mi vezani za njenu porodicu i krvnim i savezničkim vezama.

Vojvoda je ćutao za trenutak i gledao pravo u svoga savetnika ukočenim pogledom bika koga je govedar oterao s puta kojim je on želeo da ide, pa se sad rešava da li da se pokori, ili da jurne na svog gonioca i da ga baci u vis.

Mudrost ipak nadvlada gnev; on vide da je mišljenje veća jednodušno; poboja se preimućstva koje će Luj možda izvući kad vidi neslogu među njegovim vazalima; a verovatno se — jer je on pre bio grube i plahovite nego zle i opake naravi — zastideo svoga nečasnog predloga.

— Imaš pravo, Krevkere, — reče on — prenaglio sam. Njena sudbina treba da bude odlučena prema viteškim pravilima. Njeno bekstvo u Lijež dalo je znak za biskupovo ubistvo. Onaj koji najbolje osveti to zlodelo i donese nam glavu Ardenskog Divljeg Vepra, treba da zatraži njenu ruku od nas; a ako ona porekne njegovo pravo, mi možemo bar da mu dodelimo njene posede, prepuštajući njegovoj velikodušnosti da joj po svojoj volji odredi sredstva da se povuče u manastir.

— Ne! — reče grofica. — Pomislite da sam ja ćerka grofa Renolda, starog, hrabrog i vernog službenika vašega oca. Zar hoćete da me pružite kao nagradu najboljem mačevaocu?

— Vašu prababu — reče vojvoda — dobio je vaš praded na jednom viteškom takmičenju; a za vas će se takmičari boriti u istinskom okršaju. Jedino pristajem, za ljubav grofa Renolda, da dobitnik nagrade treba da bude plemić besprekornog porekla i neokaljanog obraza. Ali ako bude takav, pa makar bio i najsiromašniji među onima koji su ikada provukli kaiš kroz pređicu opasača za mač, najmanje što mogu to je da mu obećam vašu ruku. Na ovo se zaklinjem svetim Ðorđem, svojom vojvodskom krunom i ordenom što ga nosim! No! gospodo moja, — dodade okrećući se ka prisutnim plemićima — mislim da je bar ovo saglasno sa viteškim pravilima.

Izabeline prigovore zagluši opšte i radosno odobravanje, iznad koga se čuo glas staroga lorda Kroforda, koji je žalio što ga teret godina sprečava da se bori za tako lepu nagradu. Vojvoda bi nagrađen opštim pljeskom, i njegova žestina poče da se smiruje kao nabujala reka kad se vrati u svoje korito.

— Treba li da mi, kojima je sudbina već podarila supruge, — reče Krevkeru — budemo samo posmatrači te divne utakmice? To se ne slaže s mojom čašću, jer ja lično imam da ispunim jedan zavet na račun one zubate i čekinjaste zveri Lamarka.

— Bori se smelo i ti, Krevkere, — reče vojvoda. — Zadobij je, pa pošto se ti lično ne možeš njom dičiti udaj je za koga hoćeš, za grofa Stefana, tvoga nećaka, ako ti je volja.

— E, hvala vam najlepša, gospodaru! — reče Krevker.

— Ja ću se boriti što bolje budem mogao, pa ako bih imao sreću da budem prvi, Stefan će imati da se takmiči u govorništvu sa gospođom igumanijom.

— Nadam se, — reče Dinoa — da francuski vitezi nisu isključeni iz toga divnog takmičenja?

— Sačuvaj bože! junački Dinoa, — odgovori vojvoda

— pa makar samo radi toga da vidimo šta sve ti možeš. Ali, — dodade on — iako nema nikakve smetnje da se grofica Izabela uda za Francuza, ipak će grof od Kroa morati da postane burgonjski podanik.

— Dosta, dosta, — reče Dinoa. — Moj grb s levom prugom neće nikad nadvisiti kruna grofova od Kroa. Ja hoću da živim i umrem kao Francuz. Ali, makar i izgubio njene posede, ipak hoću i ja da zadam koji udarac, da bih zadobio ovu lepu gospu.

Ožiljko nije smeo da govori glasno pred takvim skupom, ali promrmlja za sebe:

— Sad, Sonderse Torokaču, održi svoju reč! Ti si uvek govorio da sreća naše porodice treba da bude zadobivena venčanjem, a nikad nisi imao ovakvu priliku da održiš svoju reč prema nama.

— Niko ne pomišlja na mene, — reče Hvališa — a ja sam uveren da ću vam svima preoteti nagradu.

— Tako je, moj pametni prijatelju — reče Luj. — Kad je žena u pitanju, najveća budala ima najveće preimućstvo.

Dok su vladari i njihovi plemići ovako zbijali šalu s njenom sudbinom, igumanija i grofica od Krevkera uzalud su se trudile da uteše Izabelu, koja se beše povukla s njima iz savetničkog skupa. Igumanija ju je uveravala da će sveta Deva pokazati svoje nezadovoljstvo prema svakom pokušaju da se odvrati jedna zavetovana devojka od ćivota svete Ursule; dok je grofica od Krevkera šaputala zemaljskije utehe: da se nijedan pravi vitez koji bi mogao postići uspeh u predloženom podvigu neće, protivno njenim željama, koristiti vojvodinom odlukom; a da će možda pobednički takmičar biti neko koji će kod nje naići na takvu naklonost, da će je privoleti da popusti. Ljubav, kao i očajanje, hvata se i za slamku. I ma koliko da je slaba i neizvesna bila nada koju je ovaj nagoveštaj ulivao, suze grofice Izabele tekle su mirnije dok je o tome mislila.

ISPAD

Na rastanku sa životom

Osuđenik još se nada

Srce grca mu strahotom,

Al’ mir veći sad njim vlada.

K’o svetiljke titrav zrak,

Nada svetli svešću blagom,

I što gušći pada mrak

Ona blista jačom snagom.

Goldsmit

Nekoliko dana posle toga primi Luj, sa osmehom zadovoljene osvete, izveštaj da njegov štićenik i savetnik kardinal Labali, stenje u gvozdenom kavezu udešenom tako, da se u njemu jedva mogao odmarati u drugom kome položaju osim kad bi se zgurio. U tome je kavezu, uzgred rečeno, nemilosrdno ostavljen da provede skoro dvanaest godina. Pomoćne snage koje je vojvoda zatražio da Luj dovede, pojaviše se takođe, te se Luj tešio da je njihov broj dovoljan da zaštiti njegovu ličnost od nasilja, mada su bile premalene da se ogledaju, ako je to bila njegova namera, sa velikom burgonjskom vojskom. On isto tako vide da će moći, kad vreme bude povoljno za to, da se vrati svome planu da uda svoju kćer za vojvodu Orleanskog. I mada je osećao koliko je nedostojno da on služi sa svojom najplemenitijom vlastelom pod zastavama svoga sopstvenog vazala, a protiv ljudi čiji je pokret on izazvao, ipak nije dopuštao da mu ove činjenice smetaju u ovom trenutku, nadajući se da će mu neki dan u budućnosti doneti odšetu. — „Jer srećna okolnost — reče on svome vernom Olivijeu — može doduše da zadobije jedan potez u igri, ali strpljenje i mudrost naposletku dobivaju čitavu igru.

Sa ovakvim mislima, jednoga lepog dana pozne jeseni, kralj uzjaha svoga konja, pa ravnodušan što na njega gledaju pre kao na deo sjajne povorke jednog pobednika nego kao na nezavisnog vladaoca okruženog svojim gardistima i vitezovima, kralj Luj iziđe kroz gotsku kapiju Perona, da bi se pridružio burgonjskoj vojsci, koja je istovremeno započinjala svoj pohod na Lijež.

Većina uglednih dama koje su bile u gradu čekale su, obučene u svoje najlepše ruho, na zidovima i bedemima kraj kapije, da vide sjajan prizor ratnika koji polaze u boj. Tako je i grofica od Krevkera dovela groficu Izabelu. Ova je prisustvovala vrlo nerado, ali je Karlovo bespogovorno naređenje glasilo: da ona koja treba da podari nagradu na viteškoj utakmici, treba da se pokaže vitezovima koji su se spremali za borbu.

Dok su izlazili u zbijenim redovima ispod svoda, mogli su se videti mnogi viteški stegovi i štitovi ukrašeni svežim geslima i znamenjima, koja su izražavala čvrstu odluku njihovoga nosioca da postane takmičar za tako lepu nagradu. Ovde je bio naslikan trkač kako poleće ka cilju; tamo strela upravljena na beleg; jedan vitez imao je naslikano krvavo srce, nagoveštaj njegove žarke ljubavi; drugi lobanju i lovorov venac, koji su pokazivali njegovu rešenost da pobedi ili umre. Bilo je još mnogih drugih, a nekoja od njih bila su tako vešto zamršena i nejasna, da bi mogla da prkose najdovitljivijem tumaču. Lako je zamisliti da je svaki vitez razigravao svoga konja i zauzimao najjunačkije stavove u sedlu dok je za trenutak prolazio pod pogledima divne grupe gospođa i gospođica, koje su potsticale njihovu srčanost osmesima i mašući maramama i velovima. Streljačka garda, skupljena tako reći na izbor sve bolji od boljega u škotskom narodu, izazva opšti pljesak zbog svoga hrabrog i sjajnog izgleda.

Među ovim tuđincima bio je jedan koji se usudi da pokaže svoje poznanstvo sa groficom Izabelom, što nije pokušao čak ni najugledniji francuski plemić. To je bio Kventin Dervard, koji, kad je njegov red prolazio pored dama, pruži grofici od Kroa, na vrhu svoga koplja, pismo od njene tetke.

— E, tako mi časti, — reče grof od Krevkera — ovo je vrhunac drskosti jednog ništavnog pustolova!

— Ne nazivajte ga tako, Krevkere, — reče Dinoa. — Ja imam dobar razlog da posvedočim o njegovoj hrabrosti, i to za dobro baš ove gospe.

— Vi se prepirete ni zbog čega, — reče Izabela pocrvenevši od stida i donekle od ljutnje. — Ovo je pismo od moje nesrećne tetke. Ona piše veselo, iako njeno stanje mora da je užasno.

— Da čujemo, da čujemo šta kaže supruga Divljega Vepra! — reče Krevker.

Grofica Izabela pročita pismo, u kome je njena tetka, izgleda, bila rešena da udari brigu na veselje i da se uteši zbog svoje žurne i nepristojne svadbe tim, što se srećom udala za jednog od najhrabrijih ljudi toga doba, koji je nedavno stekao kneževstvo svojim junaštvom. Ona preklinje svoju nećaku da ne sudi o Viljemu (kako ga je ona nazivala) na osnovu tuđih izveštaja, nego da pričeka dok ga lično ne upozna. On možda ima svojih mana, ali su to one iste koje su imale i ličnosti koje je ona uvek obožavala. Viljem je prilično odan vinu, ali je takav bio i hrabri vlastelin Godfroa, njen deda; on je donekle plahovite i krvožedne naravi, a takav je bio i njen blaženopočivši brat Renold; on je osoran u govoru, a malo je Nemaca koji su drukčiji; pa pomalo je i samovoljan i nepopustljiv, ali ona veruje da svi muškarci vole da gospodare. Bilo je još mnogo reči u istom smislu, a sve se završavalo nadom i pozivom da Izabela, uz pripomoć donosioca pisma, pokuša da pobegne od burgonjskog tiranina i da dođe na dvor u Liježu svojoj rođaci koja je voli. Tamo bi se mala sporna pitanja odnosno njihovih uzajamnih prava na nasledstvo grofovije uredila Izabelinom udajom za grofa Ebersona, mladoženju istina mlađeg od svoje neveste, ali je to, kao što bi ona (grofica Amelina) možda mogla da kaže iz ličnog iskustva, nejednakost koju je lakše podnositi nego što to Izabela zamišlja.

Tu grofica Izabela zastade, jer igumanija napomenu, sa ukočenim izrazom lica, da je dovoljno čitala o tim zemaljskim taštinama, a grof od Krevkera planu:

— Neka ide dođavola ta lažljiva veštica! Taj njen mamac zaudara kao užegao sir u mišolovci. Pfuj, dvaput pfuj na tu matoru primamljivačicu!

Grofica od Krevkera ozbiljno ukori svog muža za njegovu naglost.

— Gospođu Amelinu je zacelo — reče ona — obmanuo Lamark prividnom učtivošću.

— On i učtivost! — reče grof. — Ne pale kod mene sva ta prenemaganja. To vam je isto kao kad biste očekivali učtivost od pravog divljeg vepra, ili kad biste pokušali da pozlatite neke stare, zarđale lance za vešala. Ne, ma koliko da je glupa, ona nije tolika guska da se zaljubi u lisicu koja je ščepala, i to u svojoj rođenoj jazbini. Ali sve ste vi žene jednake, lepim rečima se kod vas sve postiže; i ja bih rekao da ova moja lepa rođaka jedva čeka da ode svojoj tetki u taj ludački raj i da se uda za onog divljeg veprića.

— Ne samo da nisam sposobna za takvu ludost, — reče Izabela — nego dvostruko želim osvetu nad ubicama dobroga biskupa, jer će se tako u isti mah osloboditi moja tetka iz ruku onog nevaljalca.

Ali dok je Izabela čitala svojim prijateljima pismo svoje tetke, moramo napomenuti da nije smatrala za potrebno da pročita i izvestan dodatak na kraju pisma, u kome je grofica Amelina, na pravi ženski način, opisivala čime se zanima, i obaveštavala svoju nećaku da je zasada prekinula vezivo na dolami koju je spremala svome suprugu, a gde će biti združeni grbovi porodica od Kroa i Lamarka, odeljeni samo širokom uspravnom prugom, jer je njen Viljem odlučio da u cilju obmane, prilikom prve borbe, obuče nekoga drugog u svoj oklop, a on da nosi na sebi grb Orleanske kuće, s levom prugom, što će reći grb Dinoa. U pismu je bio i jedan listić hartije s drukčijim rukopisom, čiju sadržinu grofica nije smatrala za potrebno da spomene, jer su to bile samo ove reči: „Ako uskoro ne čujete o meni, i to kroz trubu Slave, smatrajte da sam poginuo, ali ne nedostojno.“

Jedna misao, koju je dosad odbacivala kao potpuno neverovatnu, sinu sada udvojenom snagom kroz Izabelinu dušu. A pošto ženska dovitljivost retko omane, to Izabela udesi tako, da pre nego što trupe konačno pođu Kventin Dervard dobije iz neke nepoznate ruke pismo grofice Ameline, obeleženo sa tri krstića naspram dopisanog dela, sa ovim pridodatim rečima: „Onaj koji se nije bojao Orleanskoga grba kad je grb bio na grudima njegovoga hrabrog sopstvenika, neće ga se bojati kad se njim razmeće jedan tiranin i ubica“. Hiljadu i hiljadu puta je mladi Škotlanđanin poljubio taj nagoveštaj i pritisnuo ga na grudi, jer mu je on ukazivao put na kome su mu i čast i ljubav pružali nagradu, a pored toga mu se poveravala i jedna tajna nepoznata drugima, pomoću koje će raspoznati onoga koji bi samo svojom smrću mogao da ožizotvori njegove nade. Tu tajnu on mudro odluči da sačuva samo za sebe.

Ali Dervard uvide potrebu da drukčije postupi odnosno obaveštenja dobivenog od Hajredina, pošto bi nameravani Lamarkov jurišni ispad, ako se ne dočeka sa najvećom budnošću, mogao doneti poraz opsađivačkoj vojsci, jer je bilo veoma teško u tadanjem metežnom načinu ratovanja povratiti red posle noćnog prepada. Posle razmišljanja o tome, on donese još jednu odluku: da neće saopštiti to obaveštenje ni na koji drugi način osim on lično, i to obojici vladara kad budu zajedno. Možda se tako odlučio i što je osećao, ako tako vešto smišljen i uspešan plan saopšti Luju nasamo, da bi to bilo suviše jako iskušenje za kolebljivo poštenje ovoga vladaoca, te bi ga pre navelo da potpomogne, a ne da odbije nameravani jurišni ispad. On stoga odluči da uvreba priliku te da otkrije tu tajnu kad Luj i Karlo budu zajedno, što nije izgledalo da će se uskoro dogoditi, pošto njima nije bilo prijatno uzdržavanje koje im se nametalo prilikom međusobnog druženja.

Međutim, pohod se nastavljao, i saveznici uskoro stigoše u oblast Liježa. Tu burgonjski vojnici, bar jedan njihov deo, sastavljen od onih četa koje su stekle naziv derikože, pokazaše svojim postupanjem prema stanovnicima, izgovarajući se da se svete za biskupovu smrt, da su zaista zaslužili taj naziv. Međutim, njihovo ponašanje mnogo je škodilo Karlovoj stvari, jer ozlojeđeni seljaci, koji bi možda ostali ravnodušni u tom sukobu, latiše se oružja radi samoodbrane, te su mu uznemiravali vojsku pri kretanju, odsecali od nje manje delove, i povlačili se pred glavninom u samu varoš, te su tako povećali broj i ogorčenje onih koji su bili rešeni da je očajnički brane.

Međutim, Francuzi, malobrojni a odabrani među najboljim vojnicima iz cele zemlje, držali su se, prema kraljevim naređenjima, okupljeni oko svojih stegova i održavali najstrožu disciplinu. Ova suprotnost samo je pojačavala Karlovu podozrivost, koji nije mogao da ne zapazi da se Lujevi odredi ponašaju kao da su pre prijatelji Liježana nego saveznici Burgonje.

Naposletku, ne naišavši ni na kakav ozbiljan otpor, vojska stiže u plodnu dolinu Meze i pred veliki i mnogoljudni grad Lijež. Tu videše da je zamak Šonvald potpuno razoren, i saznadoše da je Viljem od Lamarka, koji je jedino bio darovit u vojnim stvarima, povukao sve svoje snage u varoš, rešen da izbegne sukob sa francuskim i burgonjskim vitezovima na otvorenom polju. Ali napadačima nije trebalo mnogo vremena da osete kolika opasnost uvek preti onome koji napada veliku varoš, makar i otvorenu, ako su samo njeni stanovnici rešeni da je očajnički brane.

Jedan deo burgonjske prethodnice, misleći da mogu, s obzirom na porušene i prolomljene bedeme, prosto da uđu u Lijež bez po muke, upadoše u jedno predgrađe uz povike „Burgonja! Burgonja! Ubijaj! Ubijaj! Sve je naše! Setite se Luja Burbonskog!“ Ali dok su oni tako išli u neredu kroz uzane ulice i već se delom i rasturili radi pljačke, jedan veliki odred građana iziđe naglo iz varoši, jurnu besno na njih i načini veliki pokolj. Lamark čak iskoristi prolome u bedemima, koji su omogućavali braniocima da izlaze na više mesta i da raznim putevima kroz ugroženo predgrađe napadnu istovremeno čelno, bočno i iz pozadine na osvajače, koji su, zbunjeni besnim, neočekivanim i mnogostrukim otporom, mogli jedva da se koriste svojim oružjem. Veče koje poče da se spušta, poveća njihovu pometnju.

Kad ove vesti dostaviše vojvodi Karlu, on pobesne od gneva, koji ne utiša mnogo ponuda kralja Luja da pošalje francuske oklopnike u predgrađe da oslobode i izvuku burgonjsku prethodnicu. Odbacivši kratko ovu ponudu, on htede da se lično stavi na čelo svoje garde, da bi oslobodio one koji su tako neoprezno izjurili napred, ali ga Amberkur i Krevker privoleše molbama da prepusti taj zadatak njima. Oni potekoše na poprište sa dve strane, sa mnogo više reda i uz međusobno podupiranje te tako ove dve čuvene vojskovođe uspeše da odbiju Liježane i da oslobode prethodnicu, koja izgubi, osim zarobljenika, ne manje od osam stotina ljudi, od kojih približno jedna stotina behu oklopnici. Ipak, nije bilo mnogo zarobljenih, jer je mnoge od njih izbavio Amberkur, koji sad poče da zauzima napadnuto predgrađe i da postavlja straže prema varoši, od koje je ono bilo odvojeno otvorenim prostorom, zvanim „šetalište“, širokim pet do šest stotina jarda, koji je bio bez zgrada, radi bolje odbrane. Nije bilo nikakvog jarka između predgrađa i varoši, jer je na tome mestu zemljište bilo kamenito. Naspram predgrađa bila je kapija, kroz koju bi se lako mogli vršiti ispadi, a bedem je imao nekoliko od onih proloma koje je vojvoda Karlo bio naredio da se načine posle bitke kod Sen-Trona, i koji su bili žurno opravljeni prostim zaprekama od drvene građe. Amberkur upravi dva dugačka topa na gradsku kapiju, a druga dva postavi naspram glavnog proloma, da bi odbio svaki ispad iz grada, pa se onda vrati burgonjskoj vojsci, koju zateče u velikom neredu.

To je dolazilo otuda što se glavnina i zaštitnica mnogobrojne vojvodine vojske i dalje kretala unapred, dok se razbijena i odbačena prethodnica povlačila, te su se međusobno sudarile i izazvale veliku pometnju i na jednoj i na drugoj strani. Neizbežno odsustvo Amberkura, koji je vršio sve dužnosti glavnog vojskovođe, ili kako bismo sad kazali, načelnika glavnog štaba, povećalo je nered. Povrh svega, noć se spusti mračna kao vučja čeljust; pade jaka i obilna kiša, te je zemljište na kome je opsađivačka vojska morala da se rasporedi bilo blatnjavo i ispresecano mnogim kanalima. Teško je zamisliti pometnju koja zavlada u burgonjskoj vojsci, gde su zapovednici bili odvojeni od svojih vojnika, a vojnici od svojih stegova i oficira. Ovaki borac, od najvišeg do najnižeg čina, tražio je zaklon i smestište gde ga je pojedinačno mogao naći, dok su premoreni i ranjeni, koji su učestvovali u borbi, uzalud zahtevali sklonište i hranu, dok su oni koji nisu ništa znali o porazu, hitali napred da ugrabe svoj deo pljačke, za koju nisu nimalo sumnjali da se vrši kao od šale.

Kad se Amberkur vratio, imao je da izvrši neverovatno težak zadatak. Ogorčen zbog prekora svoga gospodara, koji mu nije odavao nikakvo priznanje što je malo pre toga izvršio jednu prešniju dužnost, hrabri vojnik najzad, na ove nerazumne vojvodine prekore, poče da ispoljava izvesnu razdraženost. — Ja sam otišao onamo da povratim malo reda u prethodnici, — reče on — a ostavio sam glavninu pod rukovodstvom vaše milosti. A sad, po mom povratku, ne mogu da vidim ni gde nam je čelo, ni bok, ni pozadina, toliko je velika pometnja.

— Utoliko više ličimo na bure haringi, — odgovori Hvališa — što je najprirodnija sličnost kad je reč o jednoj flamanskoj vojsci.

Govor dvorske budale natera vojvodu na smeh, i tako je možda sprečio dalju prepirku između njega i njegovoga vojskovođe.

Uz mnogo napora, jedan mali Lusthaus, letnjikovac nekog bogatog građanina Liježa bio je pronađen, a njegovi stanari iseljeni, da bi se tu nastanio vojvoda i njegovi najbliži pratioci. Svojom odlučnošću Amberkur i Krevker naposletku postaviše u blizini stražarski odred od oko četrdeset oklopnika. Ovi zapališe veliku vatru od drvene građe sporednih zgrada, koje porušiše radi toga.

Malo ulevo od ove vile, između nje i predgrađa koje je, kao što rekosmo, bilo naspram gradske kapije i koje je bila posela burgonjska prethodnica, nalazio se drugi jedan letnjikovac, okružen vrtom i dvorištem, iza kojeg je bilo nekoliko malih ograđenih livada. Tu francuski kralj smesti svoj glavni štab. On nije uobražavao da je dobar vojnik, iako je zbog izvesne urođene ravnodušnosti prema opasnostima i velike dovitljivosti mogao da nosi taj naziv. Ali on je uvek pazio da upotrebi najveštije ljude u tom pozivu i poklanjao im poverenje koje su zasluživali. Luj i njegovi najbliži pratioci zauzeše ovu drugu vilu. Jedan deo njegove Škotske garde bio je postavljen u dvorište, gde su bile sporedne zgrade i staje koje su mogle da ih zaštite od nepogode; drugi su bili smešteni u vrtu. Ostali francuski oklopnici bili su smešteni blizu jedni do drugih i u dobrom poretku, sa isturenim objavnicama, za slučaj da imaju da izdrže napad.

Dinoa i Kroford, uz pripomoć više starih oficira i vojnika, među kojima se Ožiljko isticao svojom revnošću dovijali su, obarajući zidove, stvarajući otvore kroz živu ogradu, popunjavajući jarkove i tome slično, da olakšaju međusobni saobraćaj trupa i pravilnu saradnju svih u slučaju potrebe.

Međutim, kralj je smatrao za umesno da ode, bez mnogo formalnosti, u stan vojvode Burgonjskog da sazna raspored operacija, i kakva se saradnja očekuje od njega. Njegovo prisustvo dalo je priliku da se održi neka vrsta ratnog saveta, što inače ne bi Karlu ni na um palo.

Tada Kventin Dervard ozbiljno zamoli da bude primljen, jer ima nešto važno da dostavi dvojici vladara. To je postigao bez mnogo teškoća, i veliko je bilo Lujevo iznenađenje kad ču kako on mirno i razgovetno izloži plan Viljema od Lamarka da izvrši ispad na logor opsađivača, u odelu i sa zastavama Francuza. Luju bi verovatno mnogo više godilo da mu je on tako važne vesti saopštio nasamo. Ali pošto je sve to bilo javno kazano pred vojvodom Burgonjskim, on samo napomenu da „bio istinit ili lažan, taj izveštaj je od bitne važnosti za njih“.

— Nimalo! Nimalo! — reče vojvoda bezbrižno. — Kad bi postojala takva namera kao što ovaj mladić nagoveštava, jedan strelac Škotske garde ne bi to meni saopštio.

— Pa ipak, to može biti — odgovori Luj. — Molim vas, dragi rođače, vas i vaše zapovednike, da vodite računa kako bi se sprečile neprijatne posledice takvog jednog napada ako bi bio izvršen iznenadno. Ja ću narediti svojim vojnicima da vežu bele poramenice preko oklopa. Dinoa, pobrini se da se to odmah obznani, to jest — dodade — ako se naš brat i vrhovni zapovednik slaže s tim.

— Ja nemam ništa protiv, — odgovori vojvoda — ako su francuski vitezovi voljni da se izlože opasnosti da nose nadimak „vitezovi ženskih rukava“ kojim bi ubuduće bili počastvovani.

— To bi bio sasvim prikladan naziv, prijatelju Karlo, — reče Hvališa — s obzirom da je jedna žena nagrada najhrabrijemu.

— Dobro rečeno, Mudrosti, — reče Luj. — Rođače, laku noć! Idem da se naoružam. Uzgred rečeno, šta će biti ako ja zadobijem groficu svojom mišicom?

— Vaše veličanstvo, — reče vojvoda izmenjenim glasom — moralo bi tada postati pravi Flamanac.

— Ja ne bih mogao — reče Luj najubedljivijim tonom — biti to više nego što već jesam, i samo bih voleo kad bih mogao vas, dragi rođače, da ubedim u to.

Vojvoda odgovori jedino poželevši kralju laku noć, glasom koji je ličio na frkanje zazorljivoga konja koji se trza od jahačevog milovanja kad ovaj hoće da ga uzjaše, pa ga mazi da bi ga umirio.

— Mogu da mu oprostim svu njegovu dvoličnost, — reče vojvoda Krevkeru — ali mu ne mogu oprostiti što me smatra toliko ludim da me može obmanuti svojim izjavama odanosti.

Luj je, takođe, zametnuo poverljiv razgovor sa Olivijem Denom po povratku u svoj stan.

— Onaj je Škotlanđanin — reče on — takva mešavina lukavosti i bezazlenosti, da ne znam šta da mislim o njemu. Vaskrsa mi! pomisli samo na njegovu neoprostivu ludost, da on objavi plan čestitoga Lamarka o ispadnom jurišu pred licem Burgonjca, Krevkera i sviju njih, umesto da mi to došapne na uvo, pa da mi u najmanju ruku omogući izbor: da taj plan potpomognem ili uništim!

— Bolje je tako kako je, gospodaru, — reče Olivije. — Ima mnogo njih u vašoj sadašnjoj pratnji koji bi se ustezali da napadnu Burgonjca bez prethodnog poziva na borbu, ili da se pridruže Lamarku.

— Imaš pravo, Olivije. Ima na svetu i takvih ludaka; a mi sad nemamo vremena da uspokojimo njihovu savest ukazujući im malo na njihove lične interese. Mi moramo biti verni, Olivije, i iskreni saveznici Burgonje, barem za ovu noć; a vreme će nam možda pružiti priliku za uspešniju igru. Idi i kaži da se niko ne razoružava; i neka pucaju, u slučaju potrebe, isto tako odlučno na one koji budu vikali „Francuska!“ i „Sen-Deni!“ kao kad bi vikali „Pakao“ i „Satana!“ I ja ću spavati u oklopu. Neka Kroford postavi Kventina Dervarda na najisturenije mesto naše stražarske linije, što bliže varoši. Neka on ima prvu korist od ispada koji nam je dojavio, a ako ga sreća izvuče odande, utoliko bolje za njega. Ali naročito obrati pažnju na Marciusa Galeotija, i postaraj se da on ostane u pozadini, na sasvim sigurnom mestu, jer je on odviše pustolovan, pa kako je lud, on bi hteo da bude u isti mah i borac i filosof. Pobrini se o svemu tome, Olivije, i laku noć! Bogorodice Klerska i presvetli sveti Martine od Tura, bdijte milostivo nada mnom dok spavam!

ISPAD{55}

Pogleda, i vide mnoštva bezbrojna

Što ih kapije gradske sipahu.

„Ponovo zadobiveni raj”

Mrtva tišina zavlada uskoro nad tom velikom vojskom koja je opsađivala Lijež. Dugo vremena su uzvici vojnika, koji su ponavljali svoje znake raspoznavanja i tražili da se pridruže pojedinim svojim stegovima, odjekivali kao zavijanje zalutalih pasa koji traže svoje gospodare. Ali naposletku, savladani zamorom usled napora toga dana, rastureni vojnici zgomilaše se pod kakve bilo zaklone, a oni što nisu mogli da nađu nikakva krova, popadaše od umora pored zidova, živih ograda i sličnih privremenih zaklona, da tu sačekaju jutro, koje nekima od njih nije bilo suđeno da ugledaju. Dubok san ophrva skoro sve, izuzev one koji su polusvesno i malaksalo stražarili kod kraljevog i vojvodinog stana. Sutrašnje opasnosti i nade, pa čak i planovi o slavi koje su mnogi mladi plemići snovali misleći na sjajnu nagradu obećanu onome koji bude osvetio ubijenog biskupa Liježa, sve to iščeze iz njihovog pamćenja kad legoše onesvesli od umora i dremeža. Ali to nije bio slučaj sa Kventinom Dervardom. Svest da on jedini zna po čemu će raspoznati Lamarka u borbi; sećanje na onu koja mu je saopštila to obaveštenje; dobra slutnja koja se mogla izvući iz toga što mu ga je baš ona dostavila; pomisao da ga je njegov udes doveo, istina, u najveću i najsudbonosniju opasnost, ali takvu u kojoj je ipak bilo bar nade da iz nje iziđe kao pobednik, sve to odagna mu svaku želju za spavanjem i napreže mu živce snagom koja je prkosila svakome zamoru.

Postavljen na stražu, prema kraljevoj izričitoj zapovesti, na krajnju tačku između francuskog logora i varoši, dosta daleko udesno od predgrađa koje smo spomenuli, on je naprezao i oči da pronikne u crnu masu što je ležala pred njim, i uši da uhvati i najslabiji šum koji bi mogao odati ma kakvo komešanje u opsađenoj varoši. Ali njeni ogromni časovnici otkucaše jedan za drugim tri sata po ponoći, a sve je i dalje bilo mirno i nemo kao grob.

Naposletku, baš kad Kventin pomisli da će napad biti odložen do svanuća, i radosno se opomenu da će onda biti dovoljno svetlosti da raspozna levu prugu preko Orleanskog grba sa krinovim cvetom, učini mu se da čuje u varoši nekakvo zujanje i brujanje, kao kad se uznemirene pčele okupljaju za odbranu svojih košnica. On oslušnu; žamor se nastavi, ali se u njemu nije mogao razaznati nikakav poseban ili određen zvuk, tako da je to moglo biti i šumorenje vetra kroz granje kakvog udaljenog zabrana, ili se to možda neki potok, nabujao od nedavne kiše, sručivao u tromu Mezu sa jačim žuborom nego obično. Ove pretpostavke sprečiše Kventina da ne da odmah znak za uzbunu jer ako bi to učinio neobazrivo mogla bi to biti teška pogreška.

Ali kad se žamor pojača i kad je izgledalo da se u isti mah širi i prema njegovom stražarskom mestu i prema predgrađu, on pomisli da mu je dužnost da se povuče što je moguće tiše i da pozove svog ujaka, koji je komandovao malim odredom strelaca određenih da mu pruže pomoć. Svi su bili na nogama za tren oka i sa najmanjim mogućim šumom. Za manje od jedne sekunde lord Kroford bio je pred njima, pa pošto posla žurno jednog strelca da uzbuni kralja i njegovu pratnju, povuče svoj mali odred pozadi njihove stražarske vatre, da se ne bi mogli videti pri njenoj svetlosti. Pokretni žamor, koji im se beše još više približio, kao da odjednom prestade ali su oni i dalje razgovetno čuli udaljeni težak korak velike grupe ljudi koja se približavala predgrađu.

— Oni tromi Burgonjci su zaspali na svojim stražarskim mestima — prišapta lord Kroford. — Pođi ka predgrađu, Keningeme, i probudi one trome volove.

— Priđite im od pozadi, — reče Dervard — jer ako sam ja ikada u životu čuo ljudski korak onda sad mogu reći da se neki jak odred uvukao između nas i predgrađa.

— To si dobro rekao, Kventine, moj divni mladiću, — reče Kroford. — Ti si vojnik kakvog nema u tvojim godinama. Oni su samo zastali dok drugi priđu napred. Da mi je samo znati gde li su sad!

— Ja ću se privući napred, gospodaru, — reče Kventin — i potrudiću se da vam donesem izveštaj.

— Učini to, moje čilo momče. Ti imaš oštre uši i oči, a i jaku volju, ali budi oprezan. Ne bih hteo da te izgubim ni za šta na svetu.

Kventin, sa uperenom puškom, prikradao ,se napred preko zemljišta koje je brižljivo osmotrio u sumrak prošle večeri, sve dok se nije uverio ne samo da se nalazi u blizini jedne velike grupe ljudi koji su stajali nepomično između kraljevog stana i predgrađa, nego takođe da se jedan istureni manji odred kreće unapred, i to vrlo blizu njega. Izgledalo je da su se došaptavali, kao da ne znaju šta treba dalje da čine. Naposletku koraci dvojice ili trojice izvidnika, koji su se bili izdvojili od onog malog odreda, približiše mu se na dve dužine koplja. Videći da mu je nemoguće da se povuče neopaženo, Kventin uzviknu glasno: „Ko ide?“ a dobi odgovor: „Li...li... jež to... jest (dodade onaj što je odgovarao, popravljajući se)... Francuska!“ Kventin smesta opali pušku; jedan čovek jeknu i pade, a on, pod trenutnom ali netačnom vatrom iz mnogih pušaka koje nasumce planuše duž kolone i pokazaše da je ona veoma mnogobrojna, požuri natrag ka stražarskom odredu.

— Divno izvedeno, moj junačni sinko! — reče Kroford. — A sad, momci, povucite se u dvorište. Njih je previše da bismo se dohvatili s njima na otvorenom polju.

Oni se potom povukoše u dvorište, gde zatekoše sve u potpunom redu, i kralja koji se spremao da uzjaše konja.

— Kuda odlazite, gospodaru? — reče Kroford. — Vi ste najbezbedniji ovde među svojim ljudima.

— Nije tako — reče Luj. — Ja moram odmah k vojvodi. On mora da bude ubeđen u našu vernost u ovom opasnom trenutku, inače bi nas odjednom napali i Liježani i Burgonjci. — Pa skočivši na konja, naredi da Dinoa komanduje trupama izvan zgrade, a Kroford Streljačkom gardom i drugim odredima iz kraljeve lične pratnje, radi odbrane letnjikovca i njegovih ograđenih zemljišta. On im naredi da dovuku dva sokola i dva kopca (poljski topovi), koji su bili ostavljeni na pola milje u pozadini, a da za to vreme brane svoj položaj, ali da nipošto ne idu napred, pa ma kakav uspeh mogli postići. Pošto izdade ova naređenja, on odjaha s malom pratnjom u vojvodin stan.

Za zastoj koji je omogućio da se ove pripreme potpuno izvrše, imalo se zahvaliti Kventinu, jer je on slučajno pogodio iz puške sopstvenika te kuće, koji je bio putovođa one kolone što je bila određena da napadne. Taj napad, da je izveden trenutno, mogao je imati izgleda na uspeh.

Dervard, koji je po kraljevom naređenju pošao s njim u vojvodin stan, zateče ovoga u takvom ljutitom razdraženju, da skoro nije mogao vršiti dužnost vrhovnog zapovednika, što je bilo potrebnije nego ikad. Jer, pored graje jedne pomamne borbe prsa u prsa koja beše započela u predgrađu na levom krilu celokupne njihove vojske; pored napada na kraljev stan koji se žestoko nastavljao u centru, jedna treća kolona Liježana, još mnogobrojnija, beše izišla kroz jedan udaljeniji prolom u bedemu, pa idući preko vinograda stazama i prolazima koje su dobro poznavali, sručila se na desno krilo burgonjske vojske, koja je, prestrašena njihovim ratnim poklicima „Živela Francuska!“ i „Deni Monžua!“ izmešanim sa uzvicima „Lijež!“ i „Crveni Divlji Vepar!“ pomislila usled toga da su francuski saveznici izvršili izdaju, te je davala vrlo labav i nedovoljan otpor; dok je vojvoda, zapenušen od gneva, proklinjući i psujući svog sizerena i sve što je njegovo, vikao da se strelom i puškom gađa sve što je francusko, bilo crno ili belo, ciljajući na poramenice kojima su se Lujevi vojnici bili obeležili.

Dolazak kralja, u pratnji samo Ožiljka, Kventina i desetine strelaca, povrati poverenje između Francuske i Burgonje. Amberkur, Krevker i druge burgonjske vojskovođe, čija su imena bila tada i ratna slava i ratni strah i trepet, jurnuše predano u borbu. I dok su nekoji zapovednici žurili da privedu udaljenije trupe do kojih panika ne beše doprla, drugi se baciše u okršaj, ponovo oživeše duh discipline, i dok je vojvoda u prvom borbenom redu jurio na sve strane, vikao, sekao i kosio kao običan borac, uvedoše postepeno svoje vojnike u borbu i unesoše užas i pometnju među napadače upotrebom svoje artiljerije. Lujevo držanje, s druge strane, bilo je kao u mirnog, pribranog i oštroumnog vođe, koji niti je tražio niti je izbegavao opasnost, nego pokazivao toliko prisustvo duha i toliku razboritost, da su se burgonjske vođe rado pokoravale naređenjima koja je on izdavao.

Prizor sad beše postao do krajnosti buran i grozan. Na levoj strani je predgrađe, posle žestoke borbe, bilo zapaljeno, ali ogroman i strahotan požar nije sprečavao da se i dalje vodi borba o ruševine u plamenu. U centru su francuske trupe, iako pod pritiskom ogromne nadmoćnosti neprijatelja, održavale tako učestalu i neprekidnu paljbu, da se mali letnjikovac svetleo od munjevitih blesaka kao da je okružen mučeničkim plamenim vencem. Na levom krilu borbena linija se povijala čas napred čas nazad, sa promenljivim uspehom, prema tome da li su sveža pojačanja pristizala iz grada, ili su bila dovedena iz pozadine burgonjske vojske. I to rvanje trajalo je s neoslabljenom žestinom tri samrtna časa, koji naposletku dovedoše zoru, za kojom su opsađivači toliko žudeli. Neprijateljevi napori izgleda da su u tom času malaksavali na desnom krilu i u centru, a iz letnjikovca odjeknu topovska paljba.

— Idite, — reče kralj Ožiljku i Kventinu čim do njegovih ušiju dopre taj zvuk. — Oni su dovukli topove; letnjikovac je obezbeđen, neka je hvala svetoj bogorodici! Kažite Dinou da pođe ovamo, ali bolje neka ide bliže bedemima Liježa, sa svima našim borcima, izuzev onih koje treba da ostavi za odbranu kuće, pa neka se uvuče između ovih glupih Liježana na desnom krilu, i varoši, otkuda im se šalju pojačanja.

Ujak i sestrić pojuriše galopom ka Dinou i Krofordu, kojima je već bila dosadila odbrambena borba, te se rado odazvaše pozivu i staviše se na čelo junačkog odreda od oko dvesta francuskih plemića, ne računajući tu štitonoše, i od većeg dela strelaca i njihovih momaka, pa pođoše preko polja, gazeći ranjenike, dok ne stigoše do boka velikog odreda Liježana koji beše tako žestoko napao desno krilo Burgonjaca. Sve jača dnevna svetlost pokaza da su neprijatelji i dalje kuljali iz varoši, bilo u nameri da nastave borbu na tome mestu, ili da obezbede uzmak snagama koje su već bile stupile u borbu.

— Tako mi neba! — reče stari Kroford Dinou — kad ne bih bio siguran da ti sad jašeš pored mene rekao bih da sam te video među onim razbojnicima i građanima kako ih predvodiš i uređuješ svojim buzdovanom. Samo ako si ono ti, onda si krupniji nego obično. Jesi li siguran da onaj predvodnik sa naslikanim grbom nije tvoja živa utvara, tvoj dvojnik, kako kažu ovi Flamanci?

— Moja utvara! — reče Dinoa. — Ne znam šta hoćete da kažete. Ali tamo vidim jednog nitkova gde je istakao moj grb i na čelenci i na štitu; idem iz ovih stopa da ga kaznim za njegovu drskost.

— U ime svega što je plemenito, gospodaru, prepustite tu osvetu meni! — reče Kventin.

— Zbilja tebi, mladiću! — reče Dinoa. — To je skromna molba. Ne, takve stvari ne podnose zamenu. — Zatim se okrete u sedlu, pa doviknu onima oko sebe: — Francuski plemići, svrstajte se, uperite koplja! Prokrčimo ranim sunčevim zracima put, da probiju redove onih lijeških svinja i ardenskih veprova, što prave maskaradu od naših starodrevnih grbova.

Oklopnici odgovoriše glasnim uzvikom: „Dinoa! Dinoa! Živeo neustrašivi Bastard! Orlean u pomoć hita!“ I sa svojim vođom u centru, pođoše na juriš u punom galopu. Ali oni ne naiđoše na plašljivog neprijatelja. Veliki odred na koji su navalili sastojao se (izuzev nekoliko oficira na konju) sav od pešaka, koji odupreše donji kraj svoga koplja o stopalo, i dok je prvi red klečao, drugi je bio poguren, a oni pozadi njih uperili su svoja koplja preko njihovih glava, te su pružali takav otpor brzom jurišu oklopnika kakav pruža jež svojim neprijateljima. Malo njih uspeše da se probiju kroz taj gvozdeni bedem, ali u tome malom broju beše i Dinoa, koji obode svoga konja i natera tu plemenitu životinju da skače preko dvanaest stopa odjednom, te lako prokrči sebi put kroz sredinu borbenog reda, pa odjuri prema onoj mrskoj pojavi. No koliko se on iznenadi kad vide Kventina i dalje pored sebe, kako se bori naporedo s njim; jer su mladost, očajnička hrabrost i rešenost da uspe ili pogine i dalje vodile mladića uporedo sa najboljim vitezom u Evropi, za kakvoga su Dinoa smatrali u to vreme, i to s pravom.

Njihova koplja se ubrzo polomiše; ali najamnički vojnici nisu mogli da se brane od udaraca njihovih dugačkih teških mačeva, dok su konji i jahači, zaštićeni svuda oklopom, trpeli malo štete od njihovih kopalja. Još su se Dinoa i Dervard takmičili u naporima da se probiju do mesta gde je onaj koji je bespravno prisvojio grb Dinoa vršio dužnost dobrog i hrabrog vođa, kad Dinoa, ugledavši glavu i zube divljega vepra što je bio uobičajeni grb Viljema od Lamarka, na drugom jednom mestu borbe, doviknu Kventinu:

— Ti si dostojan da osvetiš znamenje Orleansko! Ostavljam tu dužnost tebi. Ožiljko, pomozi svome sestriću, ali neka se niko ne usudi da se umeša u Dinoov lov na divljeg vepra!

Da je Kventin Dervard radosno pristao na ovu podelu posla ne može se ni posumnjati, i svaki od njih požuri napred ka svome posebnom cilju, a pratili su ih i štitili pozadi oni oklopnici koji su mogli da drže korak s njima.

Ali u tom času kolona koju je Lamark nameravao da potpomogne, kad ga je u napredovanju zaustavio Dinoa svojim jurišem, beše izgubila sva preimućstva koja je zadobila u toku noći; dok su Burgonjci, čim je opet granuo dan, počeli da ispoljavaju osobine kojima se odlikuje savršenija disciplina. Velika masa Liježana bila je prisiljena da se povlači i naposletku da beži; i kad u povlačenju nalete na one koji su se borili sa francuskim oklopnicima, sve se pretvori u zbrkanu bujicu boraca, begunaca i gonilaca, koja se valjala prema gradskim bedemima, dok se naposletku ne sruči u širok i nebranjen prolom kroz koji Liježani behu izvršili ispad.

Kventin je činio natčovečanske napore da stigne do onoga za kojim je jurio, a koga je još video kako se upinje da glasom i primerom obnovi borbu, u čemu ga je hrabro pomagala odabrana grupa landsknehta. Ožiljko i više njegovih drugova verno su pratili Kventina, diveći se neobičnoj hrabrosti koju je pokazivao tako mlad vojnik. Na samoj ivici proloma Lamark, jer je to bio on lično, uspe da izazove trenutan zastoj i da odbije neke od onih gonilaca koji su najviše bili izjurili napred. On je imao u ruci gvozden topuz, pred kojim je izgledalo da sve pada, i bio je toliko umrljan krvlju, da je skoro bilo nemogućno razaznati na njegovom štitu onaj grb koji je toliko ozlojedio Dinoa.

Kventinu sad nije bilo teško da ga nasamo napadne, jer uzdignut i zgodan položaj za odbranu koji ovaj beše zauzeo, i strahoviti topuz kojim se služio nateraše mnoge napadače da potraže manje opasna mesta za napad nego što je bilo ono gde se tako ogorčen branilac beše isprečio. Ali Kventin, kome je značaj pobede nad tim strašnim protivnikom bio bolje poznat, skoči sa svog konja ispod proloma, pa pustivši tu plemenitu životinju, poklon od vojvode Orleanskog, da juri slobodno kroz okršaj, pope se uz ruševine da ukrsti mač sa Ardenskim Divljim Veprom. Ovaj kao da nasluti njegovu nameru te se okrete ka Dervardu sa uzdignutim topuzom. I baš je trebalo da se sukobe, kad strahoviti uzvici pobede, meteža i očajanja oglasiše da opsađivači ulaze u grad sa neke druge strane, i to u pozadinu onih koji su branili prolom. Pošto je okupio oko sebe glasom i zvucima roga očajne sledbenike svoje očajne sudbine, Lamark, na tu stravičnu viku, napusti prolom i pokuša da se povuče ka nekom delu grada iz koga bi mogao prebeći na drugu obalu Meze. Za njim su, kao najbliži sledbenici, potekli gustim odredom njegovi disciplinovani vojnici, koji, pošto nikad nisu imali ni prema kome milosti behu rešeni da sad ni oni ne mole za nju. U tome očajničkom času okupiše se oni u tako čvrst borbeni red, da je njihov front zauzimao celu širinu ulice kojom su se polako povlačili, dajući s vremena na vreme otpor i zaustavljajući gonioce, od kojih mnogi počeše da traže neko manje opasno zanimanje, upadajući u kuće radi pljačkanja. Stoga je mogućno da bi Lamark možda uspeo da umakne i spase se, pošto ga je njegovo prerušavanje skrivalo od onih koji su se bili zarekli da po cenu njegove glave zadobiju počast i slavu, da ga nije uporno progonio Kventin, sa svojim ujakom Ožiljkom i nekolicinom svojih drugova. Kad god bi najamnici zastali, započela bi pomamna borba između njih i strelaca, i u svakom okršaju Kventin je tražio Lamarka; ali ovaj, želeći sad jedino da se povuče, izgleda da je izbegavao nameru mladoga Škotlanđanina da ga primora na pojedinačnu borbu. Na svim stranama vladala je opšta pometnja. Vrisak i zapomaganje žena, krici preplašenih stanovnika, podvrgnutih sada krajnjoj vojničkoj razuzdanosti, razlegali su se jezivim piskom usred bojnih poklika, kao da su se glasovi bede i očajanja takmičili sa urlicima pomame i nasilja, da bi se čuli što je moguće dalje i glasnije.

Upravo u trenutku kad Lamark povlačeći se kroz taj pakleni prizor, prođe pored vrata jedne kapelice koja je smatrana za veliku svetinju, poklici „Francuska! Francuska! Burgonja! Burgonja!“ objaviše mu da jedna grupa opsađivača nailazi sa suprotne strane te uzane ulice, i da mu je odstupnica presečena.

— Konrade, — reče on — povedi sve vojnike sa sobom. Izvršite žestok juriš na one momke i probijte se kroz njih, ako možete. Sa mnom je svršeno. Ja sam dovoljno junak da sad kad sam nateran u škripac, pošaljem neke od ovih škotskih protuva u pakao pre mene.

Njegov pomoćnik posluša, i sa većinom onih najamnika koji behu ostali u životu pohita ka udaljenijem kraju ulice, sa namerom da napadne Burgonjce koji su nastupali, i da tako prokrči put za bekstvo. Šestorica Lamarkovih najboljih vojnika ostadoše da izginu zajedno sa svojim starešinom, i oni se suprotstaviše strelcima koji nisu bili brojno mnogo jači od njih. „Divlji Vepar! Divlji Vepar! Ehej! Stanite malo, vi škotska gospodo! — reče svirepi ali nezaplašeni harambaša mašući svojim topuzom. — Ko žudi da zadobije grofovsku krunu? Ko će udariti na Ardenskog Divljeg Vepra? Ti, mladiću, čini mi se, goriš od želje, ali je moraš najpre osvojiti, pre nego što je poneseš!

Kventin ne razabra dobro ove reči, koje su se delom gubile u dubokom Lamarkovom šlemu, ali nije mogao da ne razume šta mu pretstoji, i imao je samo toliko vremena da pozove svog ujaka i drugove da se, pošto su plemići, ne umešaju u borbu, kad se Lamark ustremi na njega jednim skokom kao tigar, upravivši u isti mah udarac topuzom tako da su mu i ruke i noge radile istovremeno, čime se udarac pojačavao pri padu naniže. Ali Kventin, hitrih nogu i brza pogleda, odskoči ustranu, te izbeže pogodak, koji bi bio koban da je pao gde treba.

Tada oni otpočeše borbu prsa u prsa, kao vuk i vučjak, dok su njihovi drugovi stajali sa obe strane kao mirni posmatrači, jer je Ožiljko grmeo da se dopusti časna borba, dodavši da bi on, „pustio svog sestrića protiv njega, pa makar on bio grdosija kao Volis“.{56}

I zaista, poverenje iskusnoga vojnika nije bilo neopravdano. Jer mada su udarci beznadežnog razbojnika padali kao čekić po nakovnju, ipak su hitri pokreti i veština mačevanja omogućavali mladom strelcu da ih izbegne i da ih uzvrati vrhom svoga manje šumnog ali opasnijeg oružja. I on je to tako često i tako uspešno činio, da ogromna snaga njegovoga protivnika poče da ustupa mesto umoru, dok se zemlja na kojoj je stajao beše pretvorila u krvavu kaljugu. Pa ipak, hrabrost i gnev Ardenskoga Divljeg Vepra ne behu još popustili, i on se borio i dalje sa isto onoliko duhovne snage kao u početku, te je Kventinova pobeda izgledala neizvesna i udaljena, kad ga neki ženski glas iza njegovih leđa pozva po imenu, uzviknuvši: „U pomoć! U pomoć! Tako vam svete bogorodice!“

On okrete glavu i jednim jedinim pogledom poznade Gertrudu Pavijon, kojoj je ogrtač bio otrgnut sa ramena, dok ju je jedan francuski vojnik grubo vukao. Bio je to jedan od nekolicine vojnika koji su upali u obližnju kapelu i ugrabili kao svoj plen prestravljene žene koje su tu potražile utočište.

— Pričekaj me samo za trenutak! — uzviknu Kventin Lamarku, pa skoči da izbavi svoju dobrotvorku iz tog položaja koji mu se činio pun svakojakih opasnosti.

— Ne čekam ja ničiju volju! — reče Lamark, pa razmahnu svojim topuzom i poče da se povlači, srećan bez sumnje što se oslobodio tako opasnog napadača.

— Pa ipak, pričekaćeš moju, da prosti tvoje gospodstvo! — reče Ožiljko. — Ja ne dopuštam da se podvali mome sestriću. — Rekavši to, on napade Lamarka svojim dvoručnim mačem.

Kventin uvide, međutim, da je ukazivanje pomoći Gertrudi teži zadatak nego što bi mogao da se svrši za jedan trenutak. Vojnik koji je beše ugrabio, i koga su podržavali njegovi drugovi, odbi da pusti svoj plen. I dok je Dervard, uz pripomoć nekolicine svojih zemljaka, pokušavao da ga na to primora, gledao je kako mu se iz ruku izmiče mogućnost koju mu proviđenje beše tako ljubazno pružilo da zadobije blagostanje i sreću; tako da, kad je naposletku stajao na ulici sa oslobođenom Gertrudom, nije bilo nikoga u njihovoj blizini. Zaboravivši potpuno nemoć svoje drugarice da se brani, on se baš spremao da jurne u poteru za Ardenskim Divljim Veprom kao što hrt goni po tragu jelena, kad se ona očajnički privi uz njega i uzviknu:

— Tako vam časti vaše majke, ne ostavljajte me ovde! Pošto ste plemić, otpratite me do kuće moga oca, koja je jednom pružila zaštitu vama i grofici Izabeli! Za njenu ljubav, ne ostavljajte me!

Njeno je zapomaganje bilo očajničko, ali je bilo neodoljivo. Zato Kventin, s neiskazano gorkim osećanjem, reče u sebi zbogom svim veselim nadama koje su davale snagu njegovim naporima i vodile ga kroz taj krvavi dan, i koje su u jednom trenutku izgledale kao da se približuju svome ostvarenju, pa zatim, kao kakav duh koji se preko volje pokorava neodoljivoj amajliji, otprati Gertrudu u Pavijonovu kuću i stiže na vreme da odbrani i nju i samog odbornika od besa razuzdanih vojnika.

U taj mah kralj i vojvoda Burgonjski na konjima uđoše u varoš kroz jedan od proloma u bedemu. Oni su obojica bili potpuno u oklopu, ali vojvoda, sav krvav od perjanice do mamuza, nagna svoga bojnoga konja besno preko proloma, koji Luj pređe dostojanstveno i mirno kao da predvodi litiju. Oni hitro otposlaše naređenja da se prestane sa pljačkanjem varoši koje već beše otpočelo, i da se prikupe njihove rasturene trupe. Vladari pak produžiše put ka velikoj sabornoj crkvi da bi zaštitili mnoge ugledne građane koji se behu tamo sklonili, a isto tako da održe kao neki vojni savet, pošto budu prisustvovali svečanoj službi.

Hitajući, kao i drugi oficiri njegovoga ranga, da prikupi vojnike koji su bili pod njegovom komandom, lord Kroford, na zavijutku jedne od ulica koje vode ka Mezi, susrete Ožiljka koje je tromo koračao ka reci, držeći rukom za okrvavljene pramenove kose jednu čovečiju glavu, i to tako ravnodušno kao što lovac nosi svoju torbu.

— Šta je to, Ludoviče! — reče njegov starešina. — Šta radiš sa tom mrcinom?

— To je sve što je ostalo od jednog malog posla što ga je moj sestrić započeo i skoro završio, a ja dokončao — reče Ožiljko. — Nekakav dobar momak koga sam otpremio na onaj svet, i koji me zamolio da bacim njegovu glavu u Mezu. Ljudi imaju čudne prohteve kad ih matora skeletuša zgrabi. Ali skeletuša mora da povede kolo sa svima nama kad nam dođe vreme.

— I ti si pošao da baciš tu glavu u Mezu? — reče Kroford, zagledajući pažljivije taj sablasni podsetnik smrti.

— Pa dabome, — reče Ludovik Lesli. — Ako čovek odbije da ispuni samrtnikovu želju, onda mu njegova avet neće dati mira; a ja volim da spavam noću mirno.

— Bogami, moraćeš da okušaš sreću sa tom aveti — reče Kroford. — Jer, duše mi, o toj mrtvoj glavi pronelo se više laži nego što ti možeš i zamisliti. Pođi sa mnom, i ni reči više! Hajde sa mnom!

— Ne, što se ovoga tiče, — reče Ožiljko — ja mu nisam ništa obećao. Jer, stvarno, ja sam mu skinuo glavu pre nego što se on dobro izblebetao. A kad ga se nisam bojao živa, tako mi svetog Martina od Tura, isto ga se tako malo bojim i mrtva. Uostalom, moj dobri drugar, veseli kaluđer iz manastira svetog Martina, ustupiće mi lonac svete vodice.

Kad je odslužena svečana služba u sabornoj crkvi, i u prestrašenom gradu uspostavljeno nešto malo reda, Luj i Karlo, okruženi svojim velikašima, počeše da saslušavaju one koji su polagali neko pravo na nagradu za podvige učinjene za vreme borbe. Zahtevi koji su se odnosili na grofoviju Kroa i njenu lepu vlastelinku bili su najpre saslušani. Ali, na veliku žalost mnogih tražilaca koji su smatrali da im je sasvim obezbeđena ta bogata nagrada, izgledalo je da su mnoga njihova tvrđenja bila obavijena sumnjom i neizvesnošću. Krevker pokaza ćurak od divljeg vepra što ga je Lamark obično nosio na sebi; Dinoa iznese rascepljen štit sa njegovim grbom, a bilo je i drugih koji su prisvajali zaslugu da su smakli biskupovog ubicu, iznoseći slične dokaze, jer je bogata nagrada određena za Lamarkovu glavu donela smrt svima koji su bili opremljeni slično kao on.

Bilo je mnogo vike i prepiranja među suparnicima, te se Karlo, žaleći u sebi ono prenagljeno obećanje koje je ostavljalo da o braku i bogatstvu njegove lepe vazalke reši takva slučajnost, poče nadati da će možda naći načina da izbegne sve te protivrečne zahteve, kad se Kroford progura kroz gomilu vukući za sobom Ožiljka, koji je nespretno i stidljivo išao za njim kao rundov koga vuku uzicom. Tada njegov vođa uzviknu:

— Sklonite te vaše papke i kože, i to obijeno gvožđe! Niko osim onoga koji je ubio Divljeg Vepra, ne može da pokaže njegove krive zube!

Rekavši to, on baci na zemlju krvavu glavu, koju je lako bilo poznati da je Lamarkova po naročitom obliku vilica koje su zaista imale izvesnu sličnost sa čeljustima životinje čije je ime nosio i koju odmah poznadoše svi koji su ga ranije videli.

— Kroforde, — reče Luj, dok je Karlo sedeo ćuteći, tmuran i zlovoljan od iznenađenja — nadam se da je neko od mojih vernih Škotlanđana zadobio tu nagradu?

— To je Ludovik Lesli, gospodaru, koga mi nazivamo Ožiljko — odgovori stari vojnik.

— Ali, je li on plemić? — reče vojvoda. — Da li je plemićke krvi? Inače, naše obećanje ne važi.

— On je prilično nezgrapan i drvenkast — reče Kroford gledajući u visoku, nespretnu i zbunjenu priliku strelca. — Ali ja jamčim da je on, uprkos svega, ogranak Rotovog stabla, a oni su bili isto toliko plemići koliko ijedna dinastija u Francuskoj i Burgonji, otkako se za osnivača njihove loze priča da:

Između manjega č većeg šibljaka,

On ubi i tamo ostavi junaka.{57}

— Onda tu nema spasa! — reče vojvoda. — I tako će najlepša i najbogatija naslednica u Burgonji morati da bude žena jednoga grubog najamničkog vojnika kao što je ovaj, ili da umre zatočena u nekom manastiru. A ona je jedino dete našega vernog Režinalda od Kroa! Ja sam prenaglio.

I čelo mu se naoblači, na iznenađenje njegovih velikaša, koji su retko kad videli da on pokazuje ma i najmanji znak kajanja zbog neminovnih posledica neke usvojene odluke.

— Pričekajte samo još trenutak, — reče Kroford.

— Ovo se može svršiti bolje nego što vaša milost pretpostavlja. Saslušajte samo šta ovaj vitez ima da kaže. Izjasni se, prikane, pa neka te kuga pokosi — dodade šapatom Ožiljku.

Ali taj neotesani vojnik, iako bi nekako i našao načina da se prilično jasno izrazi pred kraljem Lujem na čije je prijateljsko ophođenje bio naviknut, ipak se oseti nesposobnim da iskaže svoju odluku pred tako sjajnim skupom kao što je bio ovaj pred kojim je sad stojao. I tako, pošto je okrenuo leđa vladarima i najpre se zacenio od rapava smeha, pa onda dva tri puta grozno iskreveljio lice, najzad jedva uspe da prozbori samo: „Sondres Torokač“ i tu mu reči zastadoše u grlu.

— Ako bi bilo po volji vašem veličanstvu i vašoj milosti, — reče Kroford — moraću da ja govorim umesto moga zemljaka i staroga druga. On je hteo da vam objasni kako je njemu predskazao jedan prorok u njegovom zavičaju, da će se njegova porodica uzdići pomoću venčanja. Ali, pošto je on, kao i ja, vrlo nezgodne naravi, jer više voli krčmu nego ženske salone, i ukratko, pošto ima izvesnih kasarnskih sklonosti i ćudi zbog kojih bi mu veliko gospodstvo samo bilo teret i smetnja, on je postupio po mom savetu, te prenosi svoje pravo na nagradu, koju je stekao što je srećom ubio Viljema od Lamarka, na onoga koji je stvarno naterao Divljeg Vepra u škripac, a to je njegov sestrić.

— Ja jemčim za zasluge i opreznost toga mladića, — reče kralj Luj, sav radostan što vidi da je sudbina dodelila tako sjajnu nagradu nekome nad kojim on ima izvestan uticaj. — Da nije bilo njegove opreznosti i budne pažnje, mi bismo propali. On je taj koji nas je upozorio na noćni juriš iz grada.

— Onda, — reče Karlo — ja mu dugujem izvesnu naknadu što sam posumnjao u istinitost njegovog tvrđenja.

— A ja mogu da posvedočim njegovu vitešku hrabrost — reče Dinoa.

— Ali, — upade u reč Krevker — iako je ujak nekakav škotski plemičić to ne znači da je i njegov sestrić to isto.

— On je iz plemićke kuće Dervarda — reče Kroford — i potomak je onoga Alena Dervarda koji je bio veliki peharnik Škotske.

— E, ako je to mladi Dervard, — reče Krevker — onda ne kažem ništa. Sreća se odveć vidno izjasnila za njega, da bih se i dalje borio s tom ćudljivom gospom. Ali je čudno kako su ovi Škotlanđani, od lorda do konjušara, čvrsto povezani među sobom.

— Gorštaci, rame uz rame! — odgovori lord Kroford podsmevajući se zlovolji ohologa Burgonjca.

— Mi imamo još da ispitamo — reče Karlo zamišljeno — kakva će možda biti osećanja lepe grofice prema ovome srećnom pustolovu.

— Tako mi službe božje — reče Krevker — imam i suviše razloga da verujem da će se ona mnogo ljubaznije pokoriti volji vaše milosti nego u ranijim prilikama. Ali, zašto da zavidim tome mladiću na njegovoj sreći? Jer, na kraju krajeva, njemu je njegova pamet, odlučnost i hrabrost donela bogatstvo, čast i lepotu!

K r a j

Obrada: Disco Ninja

{1} Ovo prvo izdanje, koje stručnjaci mnogo traže kad je dobro sačuvano, nosi naslov: „Sto novih priča, koje sadrže stotinu novih pripovedaka, vrlo zgodnih da se pričaju u svakom dobrom društvu radi uveseljavanja. Pariz. Antoan Verar. Bez godine štampanja. Veličina: gotski infolio.

{2} Tako se ponekad zvao grm pred zamkom u Škotskoj. Teško je objasniti otkuda taj naziv; ali je obično gospodar zamka izlazio u susret uglednim gostima do tog drveta, i dotle bi ih ispratio pri rastanku. — Pisac.

{3} Ovom delu vladavine Luja XI mnogo su smetale spletke grofa Sen-Pola, konetabla (vrhovnog zapovednika vojske), koji je izigravao nezavisnog gospodara i spletkario u isti mah sa Engleskom, Francuskom i Burgonjom. Kao što je obično sudbina takvih prevrtljivih političara, i konetabl je naposletku navukao na sebe mržnju svih svojih moćnih suseda koje je naizmenično zavaravao i razočaravao. Njega je vojvoda od Burgonje predao francuskom kralju, te je osuđen i žurno pogubljen zbog veleizdaje 1475 godine. — Pisac.

{4} Francuska varoš Sen-Kanten. Tek kad je prisvojio ovu varoš, mogao je konetabl da kuje svoje političke spletke, koje su ga najzad tako skupo stale. — Pisac.

{5} „Štule“ se upotrebljavaju u Škotskoj za prelaz preko reka. Seljaci u okolini Bordoa prelaze na „štulama“ peščane pustare zvane „land“. — Prevodilac.

{6} Znak za obeležavanje državne svojine. — Prevodilac.

{7} Blaženi oni koji umiru s verom u boga. — Prevodilac.

{8} U obema ovim bitkama Škotlanđani, kao pomoćne trupe francuske vojske, odlikovali su se pod zapovedništvom Stjuarta, grofa od Bjukna. Kod Božea su oni pobedili — ubili vojvodu od Klaransa, brata Anrija V, odsekavši njegovu vojsku. Kod Verneja su bili poraženi i skoro uništeni. — Pisac.

{9} Olivije je dobio nadimak le Diable „Ðavo” — a to je bio izraz narodne mržnje — umesto svoga pravoga prezimena le Daim ili le Dain (srndać)! On je isprva bio kraljev berberin, ali je kasnije postao kraljev omiljeni savetnik. — Pisac.

{10} Blaženi mirotvorci. — Prevodilac.

{11} Starinska puška. — Prevodilac.

{12} Oser je kraljevsko piće. — Prevodilac.

{13} Ovo je igra reči, jer istovremeno znači „koliko vam je trebalo da se povučete iz Šampanje“. — Prevodilac.

{14} Od ljubavi. — Prevodilac.

{15} Sveti Julijane, usliši molitve naše! Moli se, moli se bogu za nas! — Prevodilac.

{16} Proročanstvo o sudbini nekog čoveka, sastavljeno na osnovu položaja zvezda u trenutku njegovog rođenja. — Prevodilac.

{17} Veština proricanja sudbine po zvezdama. — Prevodilac.

{18} O stvarima koje običan svet ne zna. — Prevodilac.

{19} Stanovnik nekadašnje Galije. — Prevodilac.

{20} Sveti Huberte, Sveti Julijane, Sveti Martine, Sveta Rozalijo i vi drugi sveci koji me slušate, molite se za mene grešnika. — Prevodilac.

{21} Efemeride — astronomske tablice koje daju položaj planeta za svaki dan u godini. — Prevodilac.

{22} „Tako mi boga.” — Prevodilac.

{23} Čak i u zatvorenoj sobi. — Prevodilac.

{24} Ako ne platite, spaliću vaš manastir. — Prevodilac.

{25} Neka propadne bezbožnik. Amin, amin, proklet bio. — Prevodilac.

{26} Grom i munja! — Prevodilac.

{27} Moj gospodaru. — Prevodilac.

{28} Šta vraga! — Prevodilac.

{29} Grad i oluja! — Prevodilac.

{30} Sto mu muka! — Prevodilac.

{31} Biskup. — Prevodilac.

{32} Ti si smešan čovek. — Prevodilac.

{33} Odeljenjce. — Prevodilac.

{34} Sveti Kventin je varoš Sen-Kanten u Francuskoj (Saint Quentin). — Prevodilac.

{35} Za Kventinov doživljaj u Liježu moglo bi se pomisliti da je preteran. Pa ipak, neverovatno je kako sasvim proste okolnosti mogu da utiču na raspoloženje mase u trenucima sumnje i neizvesnosti. Mnogi čitaoci svakako se sećaju kako je žudnja za oslobođenjem Holanđana, u trenutku kad su se spremali da se pobune protiv francuskog ugnjetavanja, dobila jak podstrek kada se na njihovu obalu iskrcao jedan čovek u uniformi britanskih dobrovoljaca. Njegovo prisustvo, iako je bilo sasvim privatne prirode, protumačeno je kao dokaz engleske pomoći. — Pisac.

{36} Ko zadocni, dobije koske (umesto mesa). — Prevodilac.

{37} Boginja sreće. — Prevodilac.

{38} Bitka između pobunjenika iz Liježa i Burgonjskog vojvode Karla Smelog, koji se tada još zvao grof od Šarola, i u kojoj su stanovnici Liježa pretrpeli krvav poraz. — Pisac.

{39} Devojka — na flamanskom. — Prevodilac.

{40} Gospodin. — Prevodilac.

{41} Časna se reč ne poriče. — Prevodilac.

{42} Ne, ne! To ne sme da bude. — Pisac.

{43} Zaista, kako je ležao na izloženoj granici gde se često ratovalo, nikad ga neprijatelj nije osvojio, nego je sačuvao naziv Peronna la Puccelle — Devičanski Peron, sve dok vojvoda od Velingtona, koji je uništio mnoge takve slavne nazive, nije zauzeo tu tvrđavu u znamenitom napredovanju ka Parizu 1815. — Pisac.

{44} Amberkura su pogubili stanovnici Gana, a sa njim i burgonjskog namesnika, godine 1477. Marija Burgonjska, ćerka Karla Smelog, pojavila se u crnini na gradskom trgu i sa suzama u očima preklinjala svoje pobunjene podanike da oproste život njenoj posluzi, ali uzalud. — Pisac.

{45} Dvorska budala Karla Burgonjskog, o kome će kasnije biti više govora. — Pisac.

{46} Tzv. Rat bele i crvene ruže (1455—85). — Prevodilac.

{47} Moli se bogu za nas. — Prevodilac.

{48} Sen-Pol — sveti Pavle. — Prevodilac.

{49} Utvara koju ponekad nazivaju i Velikim Hajkačem. Sili daje izvesne pojedinosti o toj lovačkoj utvari. — Pisac.

{50} Nauka o grbovima. — Prevodilac.

{51} Objavljujem vam veliku radost. — Prevodilac.

{52} Uslovno priznanje prava vlasništva i uživanja zemlje. — Prevodilac.

{53} Čeljusti, azur, pesak, jesu heraldički nazivi za pojedine znakove ili delove na grbovima. — Prevodilac.

{54} Fiziognomist je veštak koji čita karakter i sudbinu ljudi po crtama lica, a hiromant sa dlana. — Prevodilac.

{55} I prethodno poglavlje se, kao i ovo, takođe zove “Ispad”. Ovo nije greška prevodioca, već je pisac, iz nekih svojih razloga, tako nazvao oba poglavlja. — Disco Ninja

{56} Ser Viljem Volis bio je škotski narodni junak i rodoljub iz XIII veka. Borio se dugo godina protiv Eduarda I i bio pogubljen 1305 godine. — Prevodilac.

{57} Prema jednoj staroj narodnoj pesmi, porodica Lesli vodi poreklo od jednoga starinskog viteza, za koga se priča da je ubio nekog džinovskog mađarskog junaka i da je stvorio sebi ime igrom reči koje označavaju mesto gde se borio sa svojim protivnikom. — Pisac.

Les (less) znači manji, ali (les) znači šibljak, te je tako sastavljeno ime Lesli. — Prevodilac.